prop · H203138 · 2015-07-01 00:00:00 — lagstiftning för att genomföra rambeslutet om verkställighet av Lagstiftningen trädde i kraft . I detta ärende behandlas frågan om förslag till lagstiftning för genomförande av rambeslutet om verkställighet av frivårdspåföljder och de ändringar som föreslås i detta rambeslut enligt rambeslutet om verkställighet av utevarodomar. Regeringen avser att återkomman i fråga om en ny lag om internationell straffverkställighet. En sammanfattning av betänkandet i nu aktuell del finns i bilaga 3. Betänkandets lagförslag i nu aktuell del finns i bilaga 4. En förteckning över remissinstanserna finns i bilaga 5. En sammanställning av remissyttrandena finns tillgänglig i (dnr Ju2013/3385/BIRS). Lagen bör beslutas med kvalificerad majoritet Den föreslagna lagen om erkännande och verkställighet av frivårdspåföljder inom Europeiska unionen innebär att en förvaltningsuppgift som innefattar myndighetsutövning mot enskild överlåts till en annan stat. Lagen bör därför beslutas med kvalificerad majoritet i (10 kap. 8 § regeringsformen). Regeringen beslutade att inhämta Lagrådets yttrande över de lagförslag som finns i bilaga 6. Lagrådets yttrande finns i bilaga Lagrådet lämnar förslagen utan erinran. I förhållande till lagrådsremissens lagförslag görs några språkliga och 4Rambeslutet om verkställighet av frivårdspåföljder 4.1Allmän bakgrund till rambeslutet Det internationella straffrättsliga samarbetet innebär bl.a. att stater bistår varandra i pågående brottsutredningar eller inför och under rättegångar i brottmål, men också att en stat hjälper en annan stat med att verkställa en straffrättslig påföljd eller ett beslut om särskild rättsverkan av brott. Det straffrättsliga samarbetet innebär traditionellt att en stat ansöker om hjälp med en viss åtgärd hos en annan stat, varefter den sistnämnda staten beslutar om åtgärden ska vidtas eller inte enligt, i huvudsak, de förutsättningar som gäller enligt nationell rätt. Inom EU har i stort den traditionella formen av straffrättsligt samarbete ersatts med ett samarbete som bygger på principen om ömsesidigt erkännande av domar och beslut i brottmål. Principen innebär att medlemsstaterna inte ska ifrågasätta varandras domar och beslut utan i stället direkt verkställa dem, trots eventuella olikheter i medlemsstaternas materiella och processuella regleringar. Den verkställande staten får endast göra en formaliserad och begränsad prövning av om domen eller beslutet ska erkännas och verkställas. Genom att erkänna och verkställa domar och beslut utan någon ytterligare materiell prövning uppnås ett enklare, snabbare och effektivare samarbete. Rådets rambeslut /584/RIF om en europeisk arresteringsorder och överlämnande mellan medlemsstaterna (rambeslutet om en europeisk arresteringsorder) var den första rättsakten om straffrättsligt samarbete som bygger på principen om ömsesidigt erkännande. Därefter har en rad andra rambeslut antagits på detta område. När det gäller samarbete om överförande och verkställighet av straffrättsliga påföljder och beslut om särskild rättsverkan av brott finns, förutom rambeslutet om verkställighet av frihetsberövande påföljder, rambeslutet /214/RIF om tillämpning av principen om ömsesidigt erkännande på bötesstraff (rambeslutet om verkställighet av bötesstraff) och rambeslutet /783/RIF om tillämpning av principen om ömsesidigt erkännande på beslut om förverkande (rambeslutet om verkställighet av beslut om förverkande). Dessa rambeslut har ändrats såvitt avser förutsättningarna för att erkänna och verkställa beslut som meddelats i en persons utevaro genom rambeslutet om verkställighet av utevarodomar. 2014/15:138 Rambeslutet om verkställighet av frivårdspåföljder ingår som led i det fortgående arbetet inom EU med att förbättra samarbetet på det straffrättsliga området och bygger som tidigare rambeslut på principen om ömsesidigt erkännande av domar och beslut i brottmål. Enligt artikel 1.1 syftar rambeslutet till att underlätta dömda personers sociala återanpassning, att förbättra skyddet för brottsoffer och allmänhet samt att underlätta tillämpningen av lämpliga frivårdsåtgärder för gärningsmän som inte är bosatta i den dömande staten. För att uppnå detta syfte uppställer rambeslutet regler enligt vilka en medlemsstat ska erkänna andra medlemsstaters domar och beslut samt övervaka utdömda frivårdspåföljder. Rambeslutets tillämpningsområde omfattar ett antal olika påföljder som ådömts en person som befunnits skyldig till att ha begått brott. Gemensamt för dessa påföljder är att de på olika sätt innebär att den dömde åläggs så kallade övervakningsåtgärder. Med övervaknings- åtgärder förstås krav eller anvisningar som den dömde ska följa. Vilka krav eller anvisningar som måste kunna övervakas enligt rambeslutet anges i artikel 4.1. Av artikel 5 framgår att den behöriga myndigheten i den utfärdande staten kan överföra en dom och, i förekommande fall, ett övervakningsbeslut till den medlemsstat där den dömda personen har sin lagliga och vanliga vistelseort, om den dömde har återvänt eller vill återvända till den staten. Ett överförande kan ske även till en annan medlemsstat, om den behöriga myndigheten i den staten har gett sitt samtycke till översändandet. En medlemsstat är vid genomförande av rambeslutet skyldig att fastställa på vilka villkor som medlemsstatens behöriga myndighet får samtycka till att en dom och, i förekommande fall, ett övervakningsbeslut sänds över till den staten. I skäl 14 anges att ett sådant samtycke särskilt kan ges i återanpassningssyfte, till exempel om den dömde har för avsikt att flytta till en medlemsstat där en familjemedlem har sin lagliga och vanliga vistelseort, där ett anställningskontrakt erbjudits eller där den dömde avser att studera eller utbilda sig. Bestämmelserna i rambeslutet bör tillämpas i överensstämmelse med unionsmedborgarnas rätt till fri rörlighet inom unionen (skäl 7). I artikel 2 finns olika definitioner av betydelse för rambeslutet. avses ett lagakraftvunnet beslut eller annat avgörande som fattats av en domstol i den utfärdande staten och som innebär att en fysisk person har begått brott och dömts till fängelse eller annan frihetsberövande åtgärd, under förutsättning att villkorlig frigivning har beviljats, eller till en uppskjuten påföljd, en villkorlig påföljd eller en alternativ påföljd (artikel 2.1 a–d). I artikel 2.2–2.4 och 2.6 finns närmare definitioner av Ett särskilt begrepp som används i rambeslutet är övervakningsbeslut Prop. 2014/15:138 (artikel 2.5). Med detta begrepp avses en dom eller ett beslut om beviljande av villkorlig frigivning eller påförande av övervaknings- åtgärder. Beslutet ska ha fått laga kraft och fattats av en behörig myndighet i den utfärdande staten. Med övervakningsåtgärder avses krav och anvisningar, vilka enligt den utfärdande statens nationella lagstiftning påförs en fysisk person av en behörig myndighet i samband med en uppskjuten påföljd, en villkorlig påföljd eller en villkorlig frigivning (artikel 2.7). Medlemsstaterna ska underrätta rådets generalsekretariat om vilken eller vilka myndigheter som enligt nationell lagstiftning är behöriga att agera i enlighet med rambeslutet, när medlemsstaten är utfärdande stat eller verkställande stat (artikel 3.1). Andra myndigheter än rättsliga myndigheter får utses som behöriga myndigheter, förutsatt att de har behörighet att fatta liknande beslut (artikel 3.2). Oavsett vilken myndighet som utses till behörig myndighet åligger det medlemsstaterna att tillse dels att berörda personer har tillgång till de juridiska rättigheter och rättsmedel som föreskrivs i nationell lagstiftning (skäl 21), dels att alla följdbeslut som resulterar i ett påförande av en frihetsberövande påföljd ska fattas av en rättslig myndighet (skäl 22). Kravet på dubbel straffbarhet, dvs. att brottet som föranlett påföljden utgör ett brott även i den verkställande staten, behandlas i artiklarna 10 och 11.1 d. Den verkställande staten får inte ställa upp ett krav på dubbel straffbarhet om den utfärdande staten anser att gärningen motsvarar något av de brott som räknas upp i listan i artikel 10.1 och som enligt den utfärdande statens lagstiftning kan leda till fängelse eller annan frihetsberövande åtgärd . För andra brott än de som anges i listan får den verkställande staten ställa krav på dubbel straffbarhet (artikel 10.3). Vill en medlemsstat kräva dubbel straffbarhet även för de brott som anges i listan, måste medlemsstaten avge en förklaring om att den kommer att göra det (artikel 10.4). En sådan förklaring kan när som helst återkallas. Förfarandet inleds med att den behöriga myndigheten i den utfärdande övervakningsbeslutet, tillsammans med ett intyg som upprättas enligt bilaga I till rambeslutet, direkt till den behöriga myndigheten i den All officiell kommunikation ska ske direkt mellan myndigheterna (artikel 6.1 och 6.2). Intyget ska vara undertecknat av den behöriga myndigheten i den utfärdande staten, med intygande av att innehållet i handlingen är korrekt (artikel 6.3), och översatt till något av de officiella språken i den verkställande staten (artikel 21). alternativa påföljder och övervakningsåtgärder som räknas upp i artikel 4.1 får intyget bara innefatta sådana åtgärder och påföljder som den verkställande staten har meddelat att den är beredd att övervaka (artikel 6.4). Översändande får endast ske till en verkställande stat åt gången (artikel 6.5). Bestämmelser om att efterforska rätt behörig myndighet och om hur en myndighet ska agera för det fall domen och intyget skickats till fel myndighet finns i artikel 6.6 och 6.7. Erkännande, vägransgrund och anpassning Den verkställande staten ska erkänna domen och, i förekommande fall, övervakningsbeslutet och utan dröjsmål vidta alla åtgärder som krävs för övervakningen av alternativa påföljder eller övervakningsåtgärder, om den behöriga myndigheten inte väljer att åberopa en vägransgrund (artikel 8.1). Erkännandet ska ske möjligt och i vart fall efter mottagandet av domen, intyget och, i förekommande fall, övervakningsbeslutet (artikel 12.1). Beslutet om erkännande ska meddelas den utfärdande staten på ett sätt som resulterar i en skriftlig uppteckning (artikel 18.3). Om och närhelst så anses lämpligt, får de behöriga myndigheterna i den utfärdande staten och i den verkställande staten samråda med varandra för att underlätta en smidig och effektiv tillämpning av rambeslutet (artikel 15). Om den behöriga myndigheten åberopar en vägransgrund, ska den informera den utfärdande staten om beslutet tillsammans med skälen för detta (artikel 18.4). I artikel 11 räknas vägransgrunderna upp. Rätt att vägra erkännande finns bl.a. om påföljden har preskriberats enligt den verkställande statens lagstiftning, om en verkställighet skulle strida mot principen om ne bis in idem (förbud mot dubbelbestraffning) eller – i vissa fall – om den aktuella gärningen inte är straffbar i den verkställande staten (kravet på dubbel straffbarhet). Även om den verkställande staten vägrar att erkänna en dom eller ett beslut, kan den, efter överenskommelse med den utfärdande staten, besluta att ändå övervaka de alternativa påföljderna eller övervakningsåtgärderna utan att överta ansvaret för att fatta följdbeslut (artikel 11.4). Denna möjlighet är främst avsedd att användas beträffande vägransgrunderna om dubbel straffbarhet och territorialitet. Vägransgrunden om territorialitet innebär att erkännande och verkställighet kan vägras om domen avser straffbara gärningar som enligt den verkställande statens lagstiftning anses ha begåtts helt eller till stor eller väsentlig del på dess territorium eller på en plats som kan likställas med dess territorium. Om övervakningsåtgärderna, de alternativa påföljderna eller prövotiden till sin art eller varaktighet inte överensstämmer med lagstiftningen i den verkställande staten, får den behöriga myndigheten i denna stat, enligt artikel 9, anpassa dem under vissa förutsättningar. Anpassningen ska göras så att resultatet så nära som möjligt motsvarar vad som utdömts i den utfärdande staten. Anpassningen får inte heller bli strängare. Verkställighet och behörighet att fatta följdbeslut När den behöriga myndigheten i den verkställande staten erkänt domen eller övervakningsbeslutet och underrättat den behöriga myndigheten i den utfärdande staten om detta, ska den utfärdande staten inte längre vara behörig att övervaka de alternativa påföljderna eller övervaknings- åtgärderna som påförts eller att vidta de följdåtgärder som avses i Prop. 2014/15:138 artikel 14.1 (artikel 7). För övervakningen och tillämpningen av övervakningsåtgärder ska lagstiftningen i den verkställande staten tillämpas (artikel 13.1). Även när det gäller följdbeslut ska lagstiftningen i den verkställande staten tillämpas (artikel 14.2). Den behöriga myndigheten i den verkställande staten har behörighet att fatta samtliga följdbeslut beträffande alla påföljder inom rambeslutets tillämpningsområde (artikel 14.1). De följdbeslut som avses är främst justeringar av skyldigheter eller anvisningar i övervakningsåtgärderna eller de alternativa påföljderna och ändring av prövotidens längd (punkt a), upphävande av uppskjutandet av verkställigheten av påföljden eller av beslutet om villkorlig frigivning (punkt b) samt påförande av en frihetsberövande åtgärd i stället för en alternativ påföljd eller en villkorlig påföljd (punkt c). En medlemsstat får dock lämna en förklaring om att den i egenskap av verkställande stat inte har för avsikt att överta ansvaret för att fatta de följdbeslut som anges i artikel 14.1 b och c (artikel 14.3). En sådan förklaring ska specificeras till vissa fall eller kategorier av fall och får särskilt avse villkorliga påföljder och sådana alternativa påföljder som inte har någon fastställd frihetsberövande påföljd angiven i domen för verkställighet vid den dömdes misskötsamhet. Om en medlemsstat har använt sig av möjligheten enligt artikel 14.3 att inte ta på sig ansvaret för att fatta följdbeslut, ska den behöriga myndigheten i den staten återföra behörigheten att fatta beslut till den utfärdande staten, om myndigheten anser att ett beslut enligt artikel 14.1 b eller c behöver fattas med anledning av att den dömde har misskött en övervakningsåtgärd eller en alternativ påföljd (artikel 14.4). Behörigheten att fatta följdbeslut återgår då till den utfärdande staten (artikel 7.2 b). Enligt artikel 7.2 c återgår vidare behörigheten för övervakningen samt för att fatta följdbeslut till den utfärdande staten om en situation enligt artikel 20 uppstår. Så är fallet om den dömda personen avviker eller inte längre har sin lagliga och vanliga vistelseort i den verkställande staten. Detsamma gäller om den behöriga myndigheten i den verkställande staten, efter en begäran, återfört behörigheten till den utfärdande staten på grund av att nya straffrättsliga förfaranden har inletts mot den dömde i den staten. När den verkställande staten har behörighet att fatta följdbeslut ska den behöriga myndigheten i den staten informera den behöriga myndigheten i den utfärdande staten om de beslut den fattar (artikel 16.1). Den behöriga myndigheten i den utfärdande staten har ansvar för att informera den behöriga myndigheten i den verkställande staten om omständigheter som den anser ger anledning att fatta ett följdbeslut (artikel 16.3). Sådan information ska tillhandahållas omgående och i skriftlig form. Om den behöriga myndigheten i den utfärdande staten så begär, ska den verkställande staten informera om maximal längd på det frihetsstraff som, med tillämpning av nationell lagstiftning, skulle kunna följa på 2014/15:138 aktuellt brott för det fall den dömde missköter en övervakningsåtgärd eller en alternativ påföljd (artikel 16.2). Sådan information ska tillhandahållas efter att den verkställande staten mottagit domen, intyget och, i förekommande fall, beslutet. Bestämmelsen syftar till att ge den utfärdande staten en möjlighet att dra tillbaka en översänd påföljd för det fall längden på ett eventuellt frihetsstraff inte kan accepteras. Även i de fall den behöriga myndigheten i den verkställande staten beslutar att anpassa påföljden ska myndigheten informera den utfärdande staten om beslutet och skälen för beslutet för att ge den utfärdande myndigheten en möjlighet att dra tillbaka intyget (artikel 18.5). En förutsättning för ett sådant återtagande är dock att övervakningen inte har påbörjats i den verkställande staten. Om den verkställande staten har använt sig av möjligheten att vägra fatta de mer ingripande följdbesluten enligt artikel 14.1 b och c, ska den behöriga myndigheten i den staten informera den utfärdande staten om omständigheter som den anser ger anledning att fatta ett sådant följdbeslut (artikel 17.1), med användande av formuläret i bilaga II till rambeslutet. I de fall det är den utfärdande staten som begär viss angiven information i enlighet med artikel 17.1 c, får informationen lämnas i annan form. Den ska dock vara skriftlig (artikel 17.3). Om den behöriga myndigheten i den utfärdande staten fattar följdbeslut i enlighet med sin kompetens, ska den informera den behöriga myndigheten i den verkställande staten om det (artikel 17.5). I artikel 19 finns regler angående amnesti, nåd och omprövning av dom. Såväl den utfärdande staten som den verkställande staten får bevilja amnesti eller nåd, men det är endast den utfärdande staten som får fatta beslut med anledning av en begäran om omprövning av den dom som ligger till grund för den aktuella påföljden. Om den verkställande staten beslutar om amnesti eller benådning, med innebörd att övervakningsåtgärder eller alternativa påföljder inte längre övervakas, ska den behöriga myndigheten underrätta den utfärdande staten om detta (artikel 18.6). Rambeslutet ska i förbindelserna mellan medlemsstaterna ersätta motsvarande bestämmelser i konvention av rörande övervakning av villkorligt dömda eller villkorligt frigivna personer (artikel 23). Medlemsstaterna får fortsätta tillämpa, och ingå nya, bilaterala och multilaterala avtal eller överenskommelser som fördjupar eller vidgar rambeslutets målsättningar eller bidrar till att ytterligare förenkla eller underlätta förfarandena för övervakning av alternativa påföljder och övervakningsåtgärder. Sådana avtal och överenskommelser ska meddelas till rådet och kommissionen. 5.1Villkorlig dom, skyddstillsyn och påföljder för unga lagöverträdare Den som döms till en villkorlig dom ska under en prövotid visa skötsamhet och efter förmåga försöka försörja sig. Den villkorliga domen får förenas med dagsböter. En villkorlig dom kan förenas med en föreskrift om samhällstjänst om den dömde samtycker till det. Rätten kan även föreskriva att den dömde ska försöka fullgöra skadeståndsskyldighet som har dömts ut med anledning av brottet eller att han eller hon ska biträda den skadelidande med visst arbete. Om den dömde inte iakttar vad som åligger honom eller henne enligt den villkorliga domen, får domstolen på talan av åklagare vidta vissa åtgärder. Domstolen kan i en sådan situation besluta om att en varning ska meddelas den dömde. Vidare kan domstolen meddela föreskrifter om bl.a. fullgörandet av utdömt skadestånd. Domstolen kan också besluta om att undanröja den villkorliga domen och bestämma annan påföljd för brottet. Skyddstillsyn innebär kriminalvård i frihet. Påföljden pågår under en prövotid som löper från den dag då domen börjar verkställas. Skyddstillsynen ska vara förenad med övervakning för domen, vilket innebär att prövotiden normalt börjar löpa . Övervakningen ska utan särskilt förordnande upphöra när av prövotiden har förflutit, om inte rätten eller övervakningsnämnden beslutat annat. Rätten får förena en dom på skyddstillsyn med särskilda föreskrifter. Sådana föreskrifter får avse vistelseort eller bostad, arbetsanställning, annan förvärvsverksamhet eller utbildning samt läkarvård, nykterhetsvård eller annan vård eller behandling i eller utanför sjukhus eller liknande inrättning. Om den dömde ska underkasta sig vård eller behandling, får det vidare föreskrivas att han eller hon ska vara skyldig att lämna olika typer av prov för kontroll av att han eller hon inte är påverkad av beroendeframkallande medel. På samma sätt som vid villkorlig dom kan rätten vidare föreskriva att den dömde under prövotiden ska försöka fullgöra skadeståndsskyldighet som har dömts ut med anledning av brottet eller att den dömde ska biträda den skadelidande med visst arbete till avhjälpande av skadan. Skyddstillsyn får förenas med dagsböter och med fängelse. Skyddstillsyn kan också förenas med en föreskrift om samhällstjänst, om den dömde samtycker till det. Vidare kan en skyddstillsyn förenas med en föreskrift om skyldighet att genomgå behandling för missbruk av beroendeframkallande medel eller något annat särskilt förhållande som kräver vård och behandling enligt en för den dömde uppgjord plan, s.k. 2014/15:138 Kriminalvården ansvarar för verkställigheten av utdömd skyddstillsyn. En särskild övervakare utses åt den dömde, antingen i domen eller av Kriminalvården sedan verkställigheten inletts. gäller samma bestämmelser som vid övervakning efter villkorlig frigivning från ett fängelsestraff. Det innebär att den dömde ska hålla övervakaren underrättad om sin bostad, sin arbetsanställning och andra förhållanden som är av betydelse för övervakningen. Den dömde ska inställa sig hos övervakaren när han eller hon blir kallad dit och även i övrigt hålla kontakt med övervakaren på det sätt som övervakaren anvisar. kan meddela särskilda föreskrifter om vad som ska gälla för övervakningen och får också, om det finns behov av det, ändra eller upphäva sådana föreskrifter som rätten har meddelat. Om den dömde inte följer vad som åligger honom eller henne med anledning av domen på skyddstillsyn, får övervakningsnämnden vidta vissa åtgärder. Nämnden kan på samma sätt som domstolen meddela en föreskrift om bostad, anställning, behandling m.m. Vidare kan nämnden besluta om varning eller att övervakning ska pågå efter det att av prövotiden förflutit, dock längst till prövotidens utgång. Är en förlängd övervakningstid inte längre påkallad, får övervaknings- nämnden besluta att den ska upphöra. Om den dömde allvarligt åsidosätter sina skyldigheter och det kan antas att de åtgärder som övervakningsnämnden kan vidta blir utan verkan, ska nämnden vända sig till åklagare och begära att denne ska föra talan vid domstol om att skyddstillsynen ska undanröjas. 5.1.3Påföljder för unga lagöverträdare Den som är och har begått brott får dömas till ungdomsvård om han eller hon har ett särskilt behov av vård eller till annan åtgärd enligt socialtjänstlagen (2001:453) eller lagen (1990:52) med särskilda bestämmelser om vård av unga. Vården eller åtgärden ska syfta till att motverka att den unge utvecklas ogynnsamt. Ungdomsvård får endast dömas ut om påföljden kan anses tillräckligt ingripande med hänsyn till brottslighetens straffvärde och art samt den unges tidigare brottslighet. Om skada på egendom har uppkommit genom brottet, får rätten föreskriva att den unge ska biträda den skadelidande med visst arbete. Den som är och har begått brott får även dömas till ungdomstjänst om påföljden är lämplig med hänsyn till den unges person och övriga omständigheter. Den som är får dömas till ungdomstjänst endast om det finns särskilda skäl. Rätten får döma till ungdomstjänst om påföljden kan anses tillräckligt ingripande med hänsyn till brottslighetens straffvärde och den unges tidigare brottslighet och det inte finns skäl för att döma till ungdomsvård. I valet mellan ungdomstjänst och böter ska ungdomstjänst väljas om den påföljden inte är alltför ingripande. Ungdomstjänst kan dömas ut i förening med ungdomsvård som en förstärkningspåföljd eller som en självständig påföljd. Ungdomstjänst innebär en skyldighet att utföra oavlönat arbete och delta i annan särskilt anordnad verksamhet, i lägst 20 och högst 150 Ansvaret för verkställigheten av ungdomsvård och ungdomstjänst Prop.