prop · H3039 · 2015-09-23 00:00:00 — Detta innebär att konsoliderings- fonden kan användas till förlusttäckning innan medlen blir föremål för utbetalning till försäkringstagarna i form av försäkringsersättning. Efter- som medlen i fonden är såväl förlusttäckande som efterställda klassas medlen som nivå 1. I andra stycket anges att vissa poster i tilläggskapitalet får klassificeras som nivå 2. Lagrådet anser att det inte är tillfredsställande att föreskriva att något ska gälla under vissa förutsättningar utan någon närmare precisering av vilka dessa förutsättningar är och förordar därför att den föreslagna bestämmelsen ska utgå. I stället för att slopa bestämmelsen har denna omformulerats och innehåller numera en närmare precisering av de förutsättningar som ska vara uppfyllda för att posterna ska få klassificeras som nivå 2. Därmed bortfaller även behovet av att omformulera bemyndigandet i 13 § 4. Ett bemyndigande som Lagrådet menar bör omformuleras om andra stycket i den förevarande paragrafen utgår. I 13 § 4 finns ett bemyndigande för regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer att meddela föreskrifter om vilka egenskaper och kriterier som ska beaktas vid klassificering av poster i tilläggskapi- talet enligt andra stycket i förevarande paragraf. Övervägandena finns i avsnitt 12.3 och 12.4. 7 kap. 11 § Paragrafen genomför artikel 98 i Solvens II-direktivet. I första stycket fastställs hur stor andel av solvenskapitalkravet som minst måste utgöras av sådant primärkapital som har klassificerats som nivå 1. I andra stycket anges hur stor andel av solvenskapitalkravet som maximalt får täckas av poster som har klassificerats som nivå 3, dvs. sådana poster som inte kan klassificeras som nivå 1 eller 2. Paragrafen har justerats i enlighet med Lagrådets förslag. Övervägandena finns i avsnitt 12.7. 7 kap. 12 § Paragrafen genomför artiklarna 98 och 128 i Solvens II-direktivet. I första stycket anges att den kapitalbas som ska täcka minimikapital- kravet får bestå av primärkapital som har delats in i nivå 1 och 2 enligt 9 § och 10 § första stycket. I paragrafens andra stycke anges att primärkapital som har klassifi- cerats som nivå 1 ska utgöra mer än hälften av det totala minimikapital- kravet. Den resterande delen av kapitalbasen som ska täcka minimikapi- talet ska, enligt tredje stycket bestå av kapitalposter som har klassificerats som nivå 2. Detta medför att kapitalbasposter som har klassificerats som nivå 3 inte till någon del får ingå i den kapitalbas som ska täcka minimi- kapitalkravet. Övervägandena finns i avsnitt 12.7. 7 kap. 13 § I paragrafen bemyndigas regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer att meddela ytterligare föreskrifter om kapitalbasen. Bemyndigandet i punkten 1 gör det möjligt att meddela föreskrifter om vilka krav som ska vara uppfyllda för att en post ska godkännas som tilläggskapital och grunder för värdering av poster i tilläggskapitalet. Genom sådana föreskrifter kan bl.a. artikel 90.2 och 90.4 i Solvens II- direktivet genomföras. Enligt bemyndigandet i punkten 2 ges det möjlighet att meddela före- skrifter om vilka egenskaper och kriterier som ska beaktas vid indelning av nivåer enligt 7 §. Genom sådana föreskrifter kan artikel 93 genom- föras. Bemyndigandet i punkten 3 gör det möjligt att meddela föreskrifter om vilka egenskaper och kriterier som ska beaktas vid klassificeringen av kapitalbasposter enligt 9 §. Genom sådana föreskrifter kan artikel 94 genomföras. Enligt bemyndigandet i punkten 4 ges det möjlighet att meddela föreskrifter om vilka egenskaper och kriterier som ska beaktas vid klassi- ficering av vissa särskilda poster i tilläggskapitalet. Genom sådana före- skrifter kan artikel 96 genomföras. 8 kap. Solvenskapitalkrav och minimikapitalkrav Kapitlet innehåller bestämmelser om hur ett försäkringsföretag ska beräkna solvens- och minimikapitalkraven. Solvenskapitalkravet syftar till att säkerställa att företaget har en tillräcklig kapitalbas (buffertkapital) som ska kunna täcka alla oförut- sedda förluster i verksamheten. I kapitlet finns även bestämmelser om det absolut lägsta tillåtna minimikapitalkravet, det s.k. garantibeloppet. Kapitalbasen ska uppgå till minst garantibeloppet för att företaget ska få starta och därefter bedriva sin rörelse. I 18 kap. finns bestämmelser om ingripande från vid bristande uppfyllelse av solvenskapitalkrav och minimikapitalkrav. Bestämmelserna om solvenskapitalkrav ersätter gällande bestämmelser om solvensmarginal i 7 kap. 8 kap. 1 § Paragrafen genomför artikel 101.2 och delvis 101.3 i Solvens II- direktivet. Av första stycket följer att solvenskapitalkravet utgör den minsta storleken på det medräkningsbara primärkapitalet som krävs för att försäkringsföretaget med 99,5 procents sannolikhet ska ha tillgångar som täcker värdet av företagets åtaganden (skyddsnivå). Vidare klargörs att den fastställda skyddsnivån ska beaktas även vid beräkningen av kapitalkravet för var och en av de risker som ingår i solvenskapitalkravet. Det förhållandet att solvenskapitalkravet ska beräknas utifrån förhållandena medför att företaget ska beakta såväl befintliga som sådana nya åttaganden som kan förväntas tillkomma . Det bör noteras att skyddsnivån är densamma oavsett om företaget beräknar solvenskapitalkravet enligt standardformeln eller en intern modell (se 4 §). Samma skyddsnivå gäller även om företaget gör förenklade beräkningar av kapitalkravet för en specifik risk enligt 11 §. Lagrådet har uppmärksammat att det i lagrådsremissen har föreslagits att solvenskapitalkravet ska relateras till den minsta storleken på primärkapitalet i förevarande paragraf och att minimikapitalkravet ska relateras till den minsta storleken på kapitalbasen. I den engelska språkversionen används uttrycket ”basic own funds” vid beräkningen av solvenskapitalkravet i artikel 101.3 andra stycket. I den svenska språkversionen används i stället uttrycket kapitalbas, vilket emellertid får anses vara en felöversättning. När direktivet avser kapitalbasen i dess helhet används uttrycket ”own funds” i den engelska språkversionen. Begreppet primärkapital bör således användas vid beräkningen av såväl solvenskapitalkravet som minimikapitalkravet. Vidare bör detta begränsas ytterligare till det medräkningsbara primärkapitlet dvs. endast till den del av kapitalbasen som uppfyller särskilda krav och därför får användas för att täcka solvens- respektivet minimikapitalkravet. Uttrycket medräkningsbart primärkapital (”eligible basic own funds”) används därför i artikel 128. I andra stycket anges att solvenskapitalkravet ska beräknas under antagandet att försäkringsföretaget kommer att fortsätta att driva sin verksamhet (fortlevnadsprincipen). Övervägandena finns i avsnitt 13.1.1. 8 kap. 2 § Paragrafen genomför delvis artiklarna 101.3 första stycket, 101.4 första stycket och 105 i Solvens II-direktivet. I första stycket anges att alla mätbara risker ska beaktas vid beräk- ningen av solvenskapitalkravet. Detta är en skillnad mot gällande solvensmarginal som beräknas utifrån indexvärden. Vidare har begreppet kalibreras som används i direktivet ersatts med beräknas och uttrycket kvantifierbara risker har ersatts med mätbara risker. I andra stycket anges vilka risker som minst ska beaktas vid beräk- ningen av solvenskapitalkravet. Uppräkningen av riskerna är således inte uttömmande. Exempelvis ska risker i immateriella tillgångar beaktas enligt EU-förordningen på nivå 2. De uppräknade riskerna i lagrummet definieras i artikel 13.30–13.33 i direktivet. Begreppet teckningsrisk som används i direktivet har genom- gående ersatts med försäkringsrisk, vilket motsvarar begreppet ”under- writing risk” i den engelska språkversionen. Med försäkringsrisk (teck- ningsrisk) avses, enligt artikel 13.30, risken för förlust eller negativ förändring avseende försäkringsförpliktelsens värde till följd av otillräck- liga tariffer och antaganden om avsättningar. De olika varianterna av försäkringsrisker (liv-, skade- och sjukförsäkring) anges inte i para- grafen. Begreppet marknadsrisk definieras i artikel 13.31 och avser risken för förlust eller negativ förändring avseende den finansiella ställningen som direkt eller indirekt orsakas av svängningar i nivån eller volatiliteten när det gäller marknadspriserna för tillgångar, skulder och finansiella instrument. Lagrådet anser att det är oklart om begreppet motpartsrisk eller kreditrisk bör användas i förevarande paragraf. Begreppet motpartsrisk är inte definierat i direktivet, men däremot kreditrisk. Med kreditrisk avses, enligt artikel 13.32, risken för förlust eller negativ förändring avseende den finansiella ställning till följd av svängningar i kreditvärdigheten hos emittenter, motparter och gäldenärer för vilka försäkringstagaren är exponerade i form av motparts- eller spreadrisker eller koncentrationer av marknadsrisker. Eftersom direktivet använder begreppet kreditrisk (”credit risk”) i den nu aktuella artikeln bör detta användas vid genomförandet av direktivartikeln. Vidare bör noteras att begreppet motpartsrisk används i andra artiklar och vid genomförandet av dessa bör i stället detta begrepp användas. Slutligen definieras begreppet operativ risk i artikel 33 som risken för förlust till följd av att interna rutiner visat sig otillräckliga eller fallerat, orsakad av personal eller system eller av externa händelser. Av artikel 101.4 andra stycket framgår att begreppet operativ risk även ska omfatta rättsliga risker, men inte risker till följd av strategiska beslut eller renommérisker. Övervägandena finns i avsnitt 13.1.1. 8 kap. 3 § Paragrafen genomför artikel 101.5 i Solvens II-direktivet. Paragrafen anger att ett försäkringsföretag vid beräkning av solvens- kapitalkravet ska beakta effekterna av de riskreduceringstekniker som företaget använder. Ett exempel på en sådan riskreduceringsteknik är återförsäkring. En förutsättning för att företaget ska få beakta effekterna av riskreduceringstekniker är att beräkningen även tar hänsyn till mot- partsrisker och andra risker till följd av sådana tekniker. Det är således den samlade nettoeffekten av sådana tekniker som ska beaktas vid beräkningen. Övervägandena finns i avsnitt 13.1.1. 8 kap. 4 § Paragrafen genomför artikel 100 andra stycket i Solvens II-direktivet. I paragrafen anges att solvenskapitalkravet ska beräknas antingen enligt en standardformel eller enligt en av godkänd intern modell. Den interna modellen kan vara fullständig eller partiell. Detta innebär att standardformeln kan i vissa delar ersättas av en partiell intern modell. Hur beräkningen enligt standardformeln ska gå till följer av paragraferna 5–10 §§. Bestämmelserna om interna modeller finns i 9 kap. Paragrafen har justerats i enlighet med Lagrådets förslag. Övervägandena finns i avsnitt 13.1.1. 8 kap. 5 § Paragrafen genomför artikel 103 i Solvens II-direktivet. I paragrafen anges hur solvenskapitalkravet ska beräknas enligt standardformeln. Paragrafen har justerats i enlighet med Lagrådets synpunkter. Övervägandena finns i avsnitt 13.1.2. 8 kap. 6 § Paragrafen genomför artiklarna 104.1–104.6 och 105 i Solvens II- direktivet. Paragrafen anger hur det primära solvenskapitalkravet ska beräknas och vilka risker som ska beaktas vid beräkningen. Detta innebär att ett kapitalkrav ska beräknas för var och en av de risker som omfattas av det primära solvenskapitalkravet. Varje beräkning ska vara förenlig med den skyddsnivå som anges i 1 §. När de olika kapitalkraven sättas samman till det primära solvenskapitalkravet ska det beaktas om och i vilken grad riskerna samvarierar. En särskild korrelationsmatris finns i bilaga IV till Solvens II-direktivet. I sammanhanget ska uppmärksammas att kategorin försäkringsrisker (2 § andra stycket 1) består av kategorierna skade-, liv- och sjukförsäk- ring. Det förekommer också undergrupper till dessa kategorier. I 22 § 1 finns ett bemyndigande för regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer att meddela föreskrifter om hur det primära solvenskapitalet ska beräknas enligt förevarande paragraf. Därigenom ges en möjlighet att meddela föreskrifter om hur solvenskapitalkravet ska beräknas, med avseende på i vilken grad olika risker ska anses samvari- era enligt den aktuella korrelationsmatrisen. Det ger även möjlighet till preciseringar av dessa kategorier och undergrupper. Övervägandena finns i avsnitt 13.1.3. 8 kap. 7 § Paragrafen genomför artikel 104.7 i Solvens II-direktivet. Paragrafen ger försäkringsföretaget en möjlighet att beräkna kapital- kravet för försäkringsrisker med beaktande av företagsspecifika paramet- rar i stället för sådana parametrar som ligger till grund för standard- formeln. Företagsspecifika parametrar kan användas exempelvis för att kapitalkravet bättre ska överensstämma med företagets riskprofil. För att företaget ska få använda företagsspecifika parametrar krävs tillstånd av . Det bör noteras att kan besluta om företagsspecifika parametrar som en tillsynsåtgärd. För en sådan åtgärd krävs emellertid att företagets riskprofil avviker väsentligt från de antaganden som ligger till grund för beräkning av solvenskapitalkravet enligt standardformeln och att det därför är olämpligt att beräkna solvenskapitalkravet enligt denna (se 17 kap. 22 §). En beskrivning av sambandet mellan dessa bestämmelser har efterfrågats av Lagrådet. I 22 § 2 finns ett bemyndigande för regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer att meddela föreskrifter om vilka krav som ska vara uppfyllda för att ett försäkringsföretag ska få tillstånd att använda företagsspecifika parametrar för att beräkna kapitalkravet för försäkringsrisker enligt förevarande paragraf. Övervägandena finns i avsnitt 13.1.4. 8 kap. 8 § Paragrafen genomför delvis artikel 304.1 i Solvens II-direktivet. Paragrafen innehåller bestämmelser om en särskild beräkningsmetod för kapitalkravet för aktiekursrisk. Metoden får, efter tillstånd från , användas av företag som meddelar sådana försäk- ringar som uppfyller inkomstskattelagens villkor för en pensionsförsäk- ring. I 22 § 3 finns ett bemyndigande för regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer att meddela föreskrifter om vilka krav som ska vara uppfyllda för att ett försäkringsföretag ska få beräkna kapital- kravet för aktiekursrisk utifrån en särskild metod enligt förevarande paragraf. Övervägandena finns i avsnitt 13.1.5. 8 kap. 9 § Paragrafen genomför artikel 107 i Solvens II-direktivet. Paragrafen anger vilka risker som ska beaktas vid beräkningen av kapitalkravet för operativ risk enligt standardformeln. I 22 § 4 finns ett bemyndigande för regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer att meddela föreskrifter om hur kapitalkravet för operativ risk ska beräknas enligt förevarande paragraf. Övervägandena finns i avsnitt 13.1.6. 8 kap. 10 § Paragrafen genomför artikel 108 i Solvens II-direktivet. Paragrafen innehåller bestämmelser om beräkning av justeringsbelop- pet enligt standardformeln. I punkten 1 anges att justeringsbeloppet ska omfatta minskningen av försäkringsföretagets oförutsedda förluster som beror på att företagets åtaganden minskar till följd av villkoren i försäkringsavtalet. Detta gäller exempelvis sådan återbäring inom livförsäkringsrörelse som är villkorad av värdeförändring på tillgångar som försäkringstagaren står risken för (s.k. villkorad återbäring). I punkten 2 anges att justeringbeloppet ska motsvara den minskning av företagets oförutsedda förluster till följd av att de uppskjutna skatterna minskar. I punkten 3 stadgas att justeringsbeloppet ska motsvara den minskning av oförutsedda förluster som beror på en kombination av första och andra punkten ovan. I 22 § 5 finns ett bemyndigande för regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer att meddela föreskrifter om hur justerings- beloppet ska beräknas enligt förevarande paragraf. Övervägandena finns i avsnitt 13.1.7. 8 kap. 11 § Paragrafen genomför artikel 109 i Solvens II-direktivet. Paragrafen anger att ett försäkringsföretag får göra förenklade beräk- ningar av kapitalkravet för en specifik risk under de förutsättningar som beskrivs i punkterna 1 och 2. Även förenklade beräkningar av kapital- kravet för en specifik risk måste emellertid uppfylla de bestämmelser om skyddsnivå som anges i 1 §. Överväganden finns i avsnitt 13.1.9. 8 kap. 12 § Paragrafens första stycke genomför artikel 138.1 i Solvens II-direktivet. Av det första stycket framgår att ett försäkringsföretag ska underrätta om företaget inte uppfyller solvenskapital- kravet eller om det finns risk för detta . Paragrafens andra stycke genomför delvis artikel 308 e i Solvens II- direktivet (i dess lydelse enligt 2.80 i omnibus II-direktivet). Detta andra stycke behandlar frågan om underrättelseskyldighet till för ett försäkringsföretag som har fått tillstånd att använda en tillfälligt justerad riskfri räntestruktur vid beräkningen av den bästa skattningen eller ett tillfälligt avdrag vid beräkningen av de försäkringstekniska avsättningarna. En sådan underrättelseskyldighet finns om företaget inte skulle uppfylla solvenskapitalkravet utan en tillämpning av dessa lättnadsregler. Övervägandena finns i avsnitten 13.1.8 och 24.2.15. 8 kap. 13 § Paragrafen genomför artikel 129.1c i Solvens II-direktivet. Paragrafen anger vilken lägsta nivå som ska gälla vid beräkningen av minimikapitalkravet (jfr motsvarande bestämmelse för solvenskapital- kravet i 1 §). Principerna för hur beräkningen ska gå till finns i 14 och 15 §§. Övervägandena finns i avsnitt 13.2.1. 8 kap. 14 § Paragrafen genomför artikel 129.2 och 129.3 i Solvens II-direktivet. I paragrafen preciseras vilka variabler som ska beaktas vid beräkningen av minimikapitalkravet. En av variablerna är positiv risksumma. Lagrådet anser att skillnaden mellan begreppen positiv risksumma och risksumma bör motiveras. Med risksumma avses skillnaden mellan försäkringens värde efter inträffat dödsfall och försäkringens värde före inträffat dödsfall. Risksumman är positiv om företaget får skjuta till belopp, utöver de försäkringstekniska avsättningarna, vid utbetalningen på grund av ett dödsfall. I annat fall är risksumman negativ. Eftersom minimikapitalkravet ska beräknas utifrån uppräknade variabler på skuldsidan ska endast positiva risksummor beaktas vid beräkningen. Övervägandena finns i avsnitt 13.2.1. 8 kap. 15 § Paragrafen genomför artikel 129.3 första stycket och 129.4 i Solvens II- direktivet. Paragrafen anger begränsningar för minimikapitalkravets andel av solvenskapitalkravet. Minimikapitalkravet får inte utgöra eller av det senaste rapporterade solvens- kapitalkravet inklusive kapitaltillägg enligt 17 kap. 24 §. Oavsett de ovan nämnda gränsvärdena, får ett försäkringsföretags minimikapitalkrav inte understiga det garantibelopp som gäller för verksamheten. Övervägandena finns i avsnitt 13.2.1. 8 kap. 16 § Paragrafen genomför artikel 139.1 i Solvens II-direktivet. Paragrafen innehåller regler om underrättelse om bristande uppfyllelse av minimikapitalkravet eller ett kapitalkrav som ska uppfyllas av ett företag som har beviljats undantag enligt 1 kap. 19 eller 19 b §. Övervägandena finns i avsnitt 13.2.2. 8 kap. 17 § Paragrafen genomför artiklarna 129.1d i (i dess lydelse enligt artikel 2.32 ai omnibus II-direktivet) och 300 i Solvens II-direktivet. Bestämmelserna motsvaras av nuvarande 7 kap. 17 § första stycket. I paragrafen anges storleken på garantibeloppet för skadeförsäkrings- företag. Skadeförsäkringsföretag definieras i 1 kap. 4 §. Övervägandena finns i avsnitt 13.3. 8 kap. 18 § Paragrafen genomför artiklarna 129.1d ii (i dess lydelse enligt artikel 2.32 a i omnibus II-direktivet) och 300 i Solvens II-direktivet. Paragrafen, som motsvaras av nuvarande 7 kap. 18 § första stycket, anger storleken på garantibeloppet för livförsäkringsföretag. definieras i 1 kap. 5 §. Övervägandena finns i avsnitt 13.3. 8 kap. 19 § Paragrafen genomför artiklarna 129.1d iii (i dess lydelse enligt artikel 2.32 a i omnibus II-direktivet) och 300 i Solvens II-direktivet. Paragrafen, som motsvarar nuvarande 7 kap. 18 § första stycket, anger storleken på garantibeloppet som gäller för återförsäkringsbolag som inte är captivebolag. Återförsäkringsbolag definieras i 1 kap. 10 §. Övervägandena finns i avsnitt 13.3. 8 kap. 20 § Paragrafen, som är ny, genomför artiklarna 129.1d iii (i dess lydelse enligt artikel 2.32 a i omnibus II-direktivet) och 300 i Solvens II- direktivet. Paragrafen anger storleken på garantibeloppet som gäller för captive- bolag för återförsäkring. Övervägandena finns i avsnitt 6.2.1 och 13.3. 8 kap. 21 § Paragrafen, som är ny, genomför artiklarna 129.1d iv och 300 i Solvens II-direktivet. Paragrafen anger storleken på garantibeloppet som gäller för försäk- ringsföretag som bedriver både liv- och skadeförsäkring enligt 4 kap. 7 § andra stycket. Övervägandena finns i avsnitt 13.3. 8 kap. 22 § I paragrafen bemyndigas regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer att meddela närmare föreskrifter i fråga om beräkning av solvenskapitalkrav. Bemyndigandet i punkten 1 gör det möjligt att genom föreskrifterna genomföra bl.a. artikel 105 i Solvens II-direktivet samt den matematiska formel och korrelationsmatris som finns i bilaga IV till direktivet. I punkten 2 finns ett bemyndigande som gör det möjligt att meddela föreskrifter om vilka krav som ska vara uppfyllda för att ett försäkrings- företag ska få tillstånd att använda företagsspecifika parametrar. Bemyndigandet i punkten 3 gör det möjligt att genom föreskrifterna genomföra bl.a. artikel 304.1, dvs. en särskild beräkningsmetod för kapitalkravet för aktiekursrisk. Med stöd av bemyndigandet i punkten 4 är det möjligt att genom föreskrifterna genomföra bl.a. artikel 107.2 och 107.3, dvs. hur kapital- kravet för operativ risk ska beräknas. Med stöd av bemyndigandet i punkten 5 kan föreskrifter meddelas för att genomföra artikel 108, dvs. hur justeringsbeloppet ska beräknas. Kapitlet innehåller bestämmelser om interna modeller – ett företags- internt system som försäkringsföretagen kan använda för att mäta, styra och hantera sina risker. I Solvens II-direktivet införs möjligheter för försäkringsföretagen att använda en intern modell för att helt eller delvis beräkna solvenskapitalkravet, i stället för att använda den standardformel som följer av direktivet och som införs i svensk rätt genom bestämmelser i 8 kap. Bestämmelserna saknar motsvarighet i dagens solvensreglering. Det finns dock en möjlighet till förhandsgranskning av en intern modell (se 14 kap. 17 §). Dessa bestämmelser har tillkommit för att underlätta och försäkringsföretagens anpassning till den nya solvensregleringen. När den nu förslagna regleringen införs i lag utmönstras gällande regler om förhandsgranskning av interna modeller. 9 kap. 1 § Paragrafen genomför artikel 112.1 i Solvens II-direktivet. Paragrafens första stycke innehåller den grundläggande bestämmelsen om att ett försäkringsföretag, efter tillstånd, får använda en fullständig eller partiell intern modell för att beräkna solvenskapitalkravet. I andra stycket klargörs att de allmänna bestämmelserna i direktivet om solvenskapitalkrav – som genomförs i 8 kap. 1 och 2 §§ – gäller även när detta krav beräknas med en intern modell. Bestämmelserna i artikel 112.3 om bl.a. överlämnande av relevanta handlingar som styrker att den interna modellen uppfyller kraven genomförs genom föreskrifter (se 19 § 1). Genom EU-förordning på nivå 2 meddelas ytterligare föreskrifter om förfarandet för godkännande av interna modeller. Bestämmelserna i artikel 116 om förvaltnings-, lednings- eller tillsyns- organens ansvarsområden när det gäller ansökningar om användande av interna modeller genomförs i 10 kap. om företagsstyrning. I 19 § 1 finns ett bemyndigande för regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer att meddela föreskrifter om förutsättningarna för tillstånd att använda en fullständig eller partiell intern modell enligt förevarande paragraf. Övervägandena finns i avsnitt 14.1.1. 9 kap. 2 §