prop · H203105 · 2015-04-22 00:00:00 — Utredningen gör bedömningen att undantaget gör det möjligt att upprätthålla ett krav på svensk bouppteckning om det finns fast egendom i kvarlåtenskapen. Bouppteckningen är ibland av betydelse för att lagfart ska kunna beviljas. Det gäller när dödsboet eller en arvinge som är ensam delägare överlåter fast egendom (20 kap. 5 § första stycket jordabalken). Det finns då inget köpebrev eller annan s.k. fångeshandling som kan ligga till grund för ansökan. Utredningen föreslår, i syfte att underlätta den praktiska hanteringen av lagfartsanökningar i dessa fall, att en bouppteckning enligt svenska bestämmelser ska förrättas om arvet handläggs i , utländsk rätt tillämpas på arvet och det finns fast egendom i i kvarlåtenskapen. I och med att arvsförordningen träder i kraft kommer arvet normalt att handläggas i det land där den avlidne hade hemvist och det landets lag kommer också att tillämpas i de allra flesta fall. Om en avliden person var bosatt utomlands, men hade fast egendom i , kommer någon svensk bouppteckning således inte att upprättas. I dessa fall kommer i stället ett europeiskt arvsintyg att få ligga till grund för lagartsansökan, om det inte finns något köpebrev eller annan fångeshandling som kan utgöra grund för en lagfart. Den situation som utredningens förslag reglerar, dvs. när utländsk rätt är tillämplig på ett arv som handläggs i , är ett undantag från huvudregeln och kan förmodas komma att bli aktuell i relativt liten utsträckning. I huvudsak krävs det att den avlidne var en utländsk medborgare som flyttat till och i ett lagvalsförordnande har angett att medborgarskapslandets lag ska tillämpas. Det skulle, som Familjens jurist pekar på, föra för långt att för just dessa undantagsfall införa ett krav på att förrätta en fullständig bouppteckning enligt svenska bestämmelser. Enligt regeringens mening är inte heller den praktiska nyttan av att uppteckna den fasta egendomen i dessa fall tillräckligt stor för att motivera ett krav på en bouppteckning avseende den egendomen. Inte minst när det stora flertalet fall där den avlidne ägt fast egendom i inte kommer omfattas. Inte heller när det gäller tomträtt finns det skäl att i dessa fall ställa upp ett krav på bouppteckning. Regeringen anser således att det är lämpligare att en lagfartsansökan får grunda sig på ett europeiskt arvsintyg även i dessa fall, när det saknas köpebrev eller annan fångeshandling (se avsnitt 6.8). Regeringen föreslår därför ingen bestämmelse om att bouppteckning ska upprättas i de fall det finns fast egendom i kvarlåtenskapen och arvet handläggs i . Tiden för att ansöka om lagfart Lagfart ska sökas från det att den handling förvärvet grundas på upprättades (20 kap. 2 § jordabalken). Syftet med en tidsfrist är att det inte ska finnas fastigheter som saknar Den som inte söker lagfart kan föreläggas att göra det vid vite. En fråga är inom vilken tid lagfart ska sökas i de fall det inte finns någon bouppteckning eller andra handlingar som ligger till grund för för- Utredningen föreslår att lagfart i dessa fall ska sökas inom tre månader från den tidpunkt då ett europeiskt arvintyg utfärdades (se av- Det finns dock ingen tidsgräns för när ett europeiskt arvsintyg Det finns inte ens en skyldighet att ansöka om ett sådant En nackdel med att utforma tidsfristen på det sätt som utredningen föreslår är därför att ansökan om lagfart kan skjutas upp genom att den enskilde låter bli att ansöka om ett arvsintyg. kan då inte heller vid vite förelägga ägaren att ansöka om lagfart. regeringen bör tidsfristen därför i stället utformas så att den börjar löpa oberoende av vilka åtgärder den enskilde vidtar. En lämplig ordning är, när utländsk rätt är tillämplig på arvet och det inte finns någon handling som förvärvet grundas på, att lagfart ska sökas från den tidpunkt då den omständighet som ligger till grund för förvärvet inträf- fade (t.ex. dödsfallet). Familjens jurist anser att den tidsfrist som prome- föreslår är för kort, eftersom det ofta tar än att avsluta ett arv med anknytning till ett annat land. bestämmelsen är avsedd att tillämpas på är dock fall där arvskiftet genomförs utan att det upprättas några handlingar som förvärvet grundas på, t.ex. där egendomen överförs direkt till arvingarna. För dessa arv bör en tidsfrist i allmänhet vara tillräcklig. kommer tiden, liksom , även vid arv med internationell anknytning att räknas från fångeshandlingens upprättande (jfr 20 kap. 2 § första stycket jordabalken). Regeringen föreslår mot den här bakgrunden att lagfart, när det inte finns någon handling som förvärvet grundas på, ska sökas från den tidpunkt då den omständighet som ligger till grund för förvärvet inträffade. 6.5 Egendom som tillfaller Allmänna arvsfonden Regeringens förslag: Egendom som en avliden person efterlämnar i ska tillfalla Allmänna arvsfonden, om det enligt den lag som tillämpas på arvet inte finns någon arvinge eller testamentstagare. En utländsk stat, kommun, allmän fond eller allmän inrättning ska då inte anses som arvinge. Utredningens förslag överensstämmer i sak med regeringens men är lagtekniskt något annorlunda utformat. Remissinstanserna: Remissinstanserna lämnar förslaget i huvudsak utan invändningar. Kammarkollegiet och anser att bestämmelsen bör utformas så att det tydligare framgår att det inte är 2014/15:105 avsett att egendom i ska kunna tillfalla en utländsk motsvarighet till Allmänna arvsfonden. Skälen för regeringens förslag: En utländsk medborgares egendom i tillfaller enligt hittillsvarande ordning Allmänna arvsfonden, om den avlidne saknar arvingar eller testamentstagare och lagen i den avlidnes medborgarskapsland anger att egendomen ska tillfalla staten, kommun, allmän fond eller inrättning (1 kap. 11 § lagen om internationella rättsförhållanden rörande dödsbo). Arvsförordningen hindrar inte att en sådan ordning fortsätter att tillämpas (artikel 33). Detta gäller under förutsättning att borgenärerna har rätt att kräva att deras fordringar tillgodoses från alla tillgångar som ingår i kvarlåtenskapen. Detta överensstämmer med svensk rätt, eftersom Allmänna arvsfonden inte kan göra anspråk på egendom innan dödsboets skulder är betalda. Regeringen föreslår därför en bestämmelse i lagen om arv i internationella situationer om att egendom i ska tillfalla Allmänna arvsfonden om den avlidne saknar arvingar eller testamentstagare. Detta föranleder en följdändring i lagen (1994:243) om Allmänna arvsfonden i fråga om vilken egendom som ingår i fonden. Regeringen instämmer i Kammarkollegiets och advokatsamfunds uppfattning att det finns en risk för att den lagtekniska utformningen av utredningens förslag kan leda till en begränsning av tillämpningsområdet som inte är avsedd. Bestämmelsen bör därför utformas så att det framgår att Allmänna arvsfonden ska ha företräde framför en liknande inrättning utomlands. 6.6Provisoriskt omhändertagande av egendom Regeringens förslag: Om det finns egendom i och svensk domstol eller annan myndighet inte är behörig i frågor som gäller arvet, ska egendomen ändå tillfälligt kunna tas om hand av socialnämnden. Dödsfallet ska anmälas till socialnämnden av den som har egendomen i sin vård eller annars av den som är närmast till att göra anmälan. Om socialnämnden inte kan överlämna egendomen till någon som är behörig att ta emot den, ska tingsrätten besluta att egendomen ska avträdas till förvaltning av särskild boutredningsman till dess den kan överlämnas till någon som är behörig. Om egendomen är av litet värde, ska socialnämnden i stället för att anmäla dödsfallet till tingsrätten kunna överlämna egendomen till en närstående till den avlidne eller till utlandsmyndigheten för det land som den avlidne var medborgare i. Utredningens förslag överensstämmer i huvudsak med regeringens. Utredningen föreslår dock att det ska vara fråga om personlig egendom för att den ska få kunna överlämnas till en närstående till den avlidne eller till en utlandsmyndighet. Remissinstanserna: De flesta av remissinstanserna lämnar förslagen utan invändning. Enligt bör det övervägas att närmare reglera boutredningsmannens provisoriska förvaltning. Skälen för regeringens förslag: Bestämmelser som reglerar förfaran- det med egendom som en utländsk medborgare eller en person med hemvist utomlands lämnar efter sig i finns i lagen om internatio- nella rättsförhållanden rörande dödsbo (2 kap. 3 §). Frågan är i vilken utsträckning dessa bestämmelser kan behållas. Huvudregeln enligt arvsförordningen är att behörigheten i frågor som rör arvet tillkommer domstolar och andra myndigheter i den stat där den avlidne hade hemvist vid sin död. Även egendom utomlands omfattas av Utgångspunkten är därför att någon som är behörig enligt det utländska förfarandet ska ta hand om egendomen. Det finns dock även fortsättningsvis ett praktiskt behov av regler som möjliggör att egendom i tillfälligt kan tas om hand, trots att svensk domstol eller annan myndighet inte är behörig att fatta beslut om arvet. Arvsförordningen medger att tillfälliga åtgärder vidtas med egendom, även om arvet ska handläggas i en annan stat (artikel 19). bedömer mot den bakgrunden att svenska bestämmelser om tillfälligt förfarande med egendom är förenliga med arvsförordningen. delar den bedömningen. bör, liksom enligt hittillsvarande ordning, ta hand om egendomen, vidta nödvändiga åtgärder och försöka lämna över egen- domen till den som är behörig att ta emot den. Dödsfallet bör anmälas till nämnden av den som har egendomen i sin vård eller annars är närmast till att göra anmälan. Enligt gällande rätt får egendomen inte överlämnas innan kostnaderna för den avlidnes uppehälle, vård och begravning har betalats. bedömer att en sådan bestämmelse är oförenlig med arvsförordningen, eftersom alla frågor som rör arvet ska prövas av den domstol eller annan myndighet som är behörig enligt arvsförordningen. till denna bestämmelse bör därför inte tas in i den nya lagen. som rör den avlidnes uppehälle, vård och begravning kommer därför i fortsättningen att få framställas till den utländska dödsboförvaltningen. Enligt hittillsvarande ordning får egendomen inte heller överlämnas om det skulle medföra skada för någon rättsägare som är svensk medborgare eller som har hemvist här. Regeringen bedömer att även en sådan bestämmelse skulle stå i strid med arvsförordningens behörighetsregler, eftersom det skulle innebära att svenska myndigheter prövar en fråga som omfattas av den utländska behörigheten att fatta beslut om arvet i Någon motsvarighet till denna bestämmelse bör därför inte tas in i den nya lagen, vilket inte heller utredningen föreslår. hanget kan dock noteras att arvsförordningen inte hindrar att interi- mistiska åtgärder, t.ex. kvarstad, beslutas i trots att det är domstolar och andra myndigheter i ett annat land som är behöriga i frå- gor som rör arvet (artikel 19). I likhet med vad som har gällt enligt lagen om internationella rättsförhållanden rörande dödsbo bör socialnämnden vara skyldig att anmäla dödsfallet till tingsrätten om det inte går att finna någon behörig person som kan ta emot den. Tingsrätten ska då besluta att egendomen ska avträdas till tillfällig förvaltning av boutredningsman. utländska delägare ska riskera att lida en rättsförlust finns det skäl att säkerställa att den person som utses till boutredningsman är oberoende. dessa fall ska därför en särskild boutredningsman utses (jfr avsnitt 6.2). 2014/15:105 Liksom enligt nuvarande ordning bör socialnämnden, om egendomen är av mindre värde, i stället för att anmäla dödsfallet till tingsrätten kunna överlämna den till en närstående till den avlidne eller till utlandsmyndigheten, dvs. vanligtvis ambassaden, för det land som den avlidne var medborgare i. har det föreskrivits att det ska vara fråga om lösöre för personligt bruk för att överlämnande ska kunna ske (2 kap. 3 § lagen om internationella rättsförhållanden rörande dödsbo). Även utredningens förslag innebär att det ska vara fråga om egendom för personligt bruk. Bestämmelsen i lagen om internationella rättsförhållanden rörande dödsbo har dock i rättstillämpningen tolkats som att en tillräcklig förutsättning för överlämnande är att egendomen har ett mindre värde, eftersom en annan tolkning skulle leda till att boutredningsman skulle behöva utses för att förvalta även egendom av litet värde. Regeringen föreslår därför att egendom av mindre värde ska kunna överlämnas till en närstående eller till en utlandsmyndighet, även om egendomen inte är för personligt bruk. Det bör understrykas att det här inte är fråga om en slutlig fördelning av egendomen (detta ska ske enligt den lag som är tillämplig på arvet) utan om en regel som anger hur socialnämnden praktiskt ska hantera denna typ av efterlämnad egendom. En sådan ordning står därför inte i strid med arvsförordningen. När det gäller boutredningsmannens provisoriska förvaltning finns det, som anför, inga förfaranderegler som särskilt reglerar de fall där förvaltningen av egendomen är provisorisk. Regeringen instämmer dock i utredningens bedömning att förvaltningen även fortsättningsvis kan regleras av befintliga bestämmelser i . Där finns t.ex. bestämmelser om boutredningsmannens entledigande och om att han eller hon har rätt skäligt arvode (se 19 kap. 5 § första stycket och 19 § andra stycket ). Inte heller detta innebär någon förändring i förhållande till vad som redan gäller. Regeringens förslag: Vid boutredning och arvskifte som görs i ska det beaktas vad som tillkommit borgenär, arvinge eller testamentstagare vid motsvarande förrättning efter den avlidne i en Detta ska dock bara gälla om svensk rätt är tillämplig på Regeringens bedömning: Bestämmelser om medverkan i internationella arvsärenden behövs inte längre. Utredningens förslag överensstämmer delvis med regeringens. det gäller beaktande av utländska förrättningar föreslås inte någon be- gränsning till fall när svensk rätt är tillämplig på arvet. föreslår också att även ett antaget utfall av en ännu inte genomförd utländsk förrättning ska beaktas. Vidare föreslår utredningen att en bo- utredningsman även fortsättningsvis ska kunna anlita Utrikesdeparte- mentet för att lämna ut egendom till en utländsk förrättning, för att inför- skaffa handlingar från en utländsk förrättning eller för annat liknande Remissinstanserna: Ingen remissinstans invänder mot förslagen. Skälen för regeringens förslag och bedömning Beaktande av vissa utländska förrättningar Vid boutredning och arvskifte här i ska hänsyn tas till en utländsk boutredning och ett utländskt arvskifte (2 kap. 9 § lagen om internationella rättsförhållanden rörande dödsbo). Vid den svenska förrättningen ska alltså beaktas vad en borgenär, arvinge eller testamentstagare fått ut i annat land vid motsvarande förrättning efter den avlidne. Det innebär att det inte finns något hinder mot att vid den svenska förrättningen kompensera övriga rättsägare genom att beakta utfallet av den utländska förrättningen. Ett syfte med arvsförordningen är att skapa en ordning som innebär att det inleds endast ett förfarande som omfattar all den avlidnes egendom, oavsett typ av tillgångar och oavsett var tillgångarna befinner sig. Arvsförordningen utgår alltså från att det endast kommer att vara en dödsboförvaltning och att endast ett förfarande ska kunna äga rum (se t.ex. reglerna om litispendens, artikel 17). Det finns därför inte någon regel i förordningen som motsvarar den svenska bestämmelsen. Även i förhållande till de nordiska länder som inte ska tillämpas arvsförordningen är tanken att det inte ska uppstå parallella förfaranden, eftersom den nordiska arvskonventionen anger att dessa länder också ska tillämpa hemvistprincipen som grund för behörigheten. Utredningen föreslår mot denna bakgrund att det även fortsättningsvis ska finnas en möjlighet att beakta motsvarande utländska förrättning, men att det inte finns utrymme att tillämpa bestämmelsen i förhållande till förrättningar i stater som tillämpar arvsförordningen eller är anslutna till den nordiska arvskonventionen. Regeringen delar bedömningen att arvsförordningens behörighetsregler kommer att leda till att parallella förfaranden undviks. När det gäller utrymmet för att även i fortsättningen kompensera arvtagare i på grund av ett ur svensk synvinkel orättvist resultat gör regeringen dock en annan bedömning än utredningen. Lagvalsreglerna i arvsförordningen innebär att den lag som ska tillämpas på arvet ska gälla för arvet i dess helhet. Det innebär att det inte finns utrymme för svenska bestämmelser som åsidosätter tillämpningen av den utländska lagen, oavsett om det är lagen i ett land som ska tillämpa arvsförordningen eller något annat lands lag som tillämpas. Utrymmet för att vid boutredningar och arvskiften i beakta utfallet av en utländsk förrättning är således begränsat till de fall där svensk rätt tillämpas på arvet. Bestämmelsen bör utformas med beaktande av detta. Som utredningen anför kommer bestämmelsen i princip att tillämpas endast i förhållande till stater som inte ska tillämpa arvsförordningen eller är anslutna till den nordiska arvskonventionen. Det finns dock inte anledning att införa en sådan absolut begränsning i lagen. Eftersom bestämmelsen endast gäller när svensk rätt är tillämplig på arvet, kan den inte komma i konflikt med arvsförordningen eller den nordiska arvskonventionen. När det gäller vad som ska kunna beaktas föreslår utredningen att hänsyn ska kunna tas även till det antagna utfallet av en utländsk förrättning. Enligt regeringens mening skulle det dock föra för långt att införa en skyldighet att i förväg kunna göra bedömningar av det antagna utfallet av utländska förrättningar som ännu inte ägt rum. 2014/15:105 ning skulle bygga in ett osäkerhetsmoment i bedömningen och kunna leda till att den svenska förrättningen blir materiellt felaktig. Regeringen lämnar därför inget sådant förslag. Däremot finns det i allmänhet, i det fall en utländsk förrättning pågår eller är nära förestående, inget hinder mot att avvakta med den svenska förrättningen till dess den utländska förrättningen är klar. har det funnits en lagfäst möjlighet att låta den svenska förrättningen anstå om det inte orsakar rättsägare skada (2 kap. 9 § lagen om internationella rättsförhållanden rörande dödsbo). Enligt regeringens mening bör det, i det fall en boutredningsman är förordnad, anses rymmas i hans eller hennes allmänna uppdrag att på detta sätt avvakta med den svenska förrättningen. Det behövs därför inte, vilket inte heller utredningen föreslår, en särskild regel om detta. Enligt hittillsvarande ordning har en boutredningsman varit skyldig att försöka inhämta handlingar som har upprättats vid förrättningen utomlands (se 2 kap. 9 § lagen om internationella rättsförhållanden rörande dödsbo). Regeringen bedömer, liksom utredningen, att även den här typen av utredningsåtgärder följer av boutredningsmannens allmänna uppdrag. Det behövs därför fortsättningsvis inte heller någon motsvarighet till denna bestämmelse. medverkan i internationella arvsärenden Enligt vad som har gällt har en boutredningsman kunnat anlita för att utlämna egendom till utländsk dödsboförvaltning, för att inhämta utländska bouppteckningshandlingar eller med liknande åtgärder (2 kap. 14 och 15 §§ lagen om internationella rättsförhållanden rörande dödsbo). Boutredningsmannen kan vara skyldig att ställa säkerhet för kostnader i ärendet. För egendom som har förts till genom medverkan råder utmätningsförbud. Utredningen föreslår att dessa bestämmelser förs över till den nya lagen. Regeringen konstaterar dock att det praktiska behovet av bestämmelserna inte är detsamma som vid tillkomsten av lagen om internationella rättsförhållanden rörande dödsbo . Möjligheterna för en boutredningsman att själv sköta kontakter med utländska dödsboförvaltare eller att se till att egendom transporteras utomlands är nu helt andra. I praktiken tillämpas dessa bestämmelser inte heller längre. Enligt regeringens mening bör några motsvarande regler därför inte tas in i den nya lagen om arv i internationella situationer. Regeringens förslag: ska utfärda europeiska arvsintyg. beslut om arvsintyg ska överklagas till tingsrätten i den ort där den avlidne hade hemvist vid sin död. ska vara reservforum. Vid handläggningen i domstol ska lagen om domstolsärenden tillämpas. Ett arvsintyg ska kunna ligga till grund för en lagfartsansökan. Utredningens förslag överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: De flesta av remissinstanserna, däribland , tillstyrker förslagen eller invänder inte mot dem. instämmer inte i utredningens förslag att arvsintyg bör utfärdas av . Enligt samfundet bör uppgiften i stället ligga på de allmänna domstolarna, eftersom handläggningen innefattar frågor av civilrättslig karaktär samt aktualiserar bevisupptagning och bevisvärdering. Familjens jurist invänder i och för sig inte mot att ska utfärda arvsintygen men bedömer att arvsförordningen kan uppfattas så att den ställer krav på att den myndighet som utses ska ha möjlighet att höra berörda personer muntligen. instämmer i utredningens bedömning att beslut bör överklagas till allmän domstol. delar inte den uppfattningen och menar att utfärdande av arvsintyg lämpar sig bättre för överprövning i allmän förvaltningsdomstol. Skälen för regeringens förslag bör ansvara för utfärdande av arvsintyg Ett syfte med arvsförordningen är att underlätta för unionsmedborgare att hävda sina rättigheter vid arv i internationella situationer. Inrättandet av det europeiska arvsintyget är en del av den förenklingen. Genom arvsintyget ska berörda personer – t.ex. arvingar, testamentstagare och boutredningsmän – på ett enkelt sätt kunna styrka sin ställning eller sina rättigheter i andra medlemsstater. Ett arvsintyg kan utfärdas för en rad ändamål. Exempelvis kan det behövas om den avlidne har banktillgodohavanden i en annan medlemsstat och en boutredningsman behöver kunna visa sin behörighet. Ett arvsintyg kan också behövas för förvaltningen av egendom i kvarlåtenskapen och förfogandet över egendomen i förhållande till tredje man. När arvskiftet är klart kan ett arvsintyg användas för att visa äganderätt till viss egendom. Det krävs kompletterande nationella regler när det gäller den praktiska hanteringen av arvsintygen, bl.a. i fråga om vilken myndighet som ska utfärda dem och vilka handläggningsregler som ska tillämpas. Utredningens bedömning är att ärenden som rör arvsintyg bör handläggas av . Verket har ansvar för registrering av bouppteckningar och har redan tillgång till flertalet av de uppgifter som kan ingå i ett arvsintyg. Det finns alltså en upparbetad kompetens att hantera många av de frågor som kan aktualiseras vid handläggningen av en ansökan om ett arvsintyg. Utredningen pekar även på att prövningen inte innefattar rättskipning, utan utgör en kontroll av uppgifter som tillhandahålls av sökanden. Dessa omständigheter talar enligt regeringens mening för att bör ansvara för utfärdandet av arvsintygen. Utöver att kontrollera den information och de förklaringar som sökanden tillhandahåller ska den utfärdande myndigheten, i den utsträckning detta föreskrivs eller är tillåtet i den lag som gäller för myndigheten, självmant göra de utredningar som krävs för att kontrollera de lämnade uppgifterna. Avsikten kan dock inte vara att den myndighet som utfärdar arvsintyget ska göra rättsliga bedömningar i tvistiga frågor om t.ex. arvsrätt eller utfärda arvsintyg när uppgifterna som ska styrkas med intyget är tvistiga eller oförenliga med uppgifterna i en bouppteckning. Regeringen delar därför inte uppfattningen som framför, att prövningen bör ske i domstol i första instans. bör alltså handlägga ärenden om utfärdande av europeiska arvsintyg. Förvaltningslagen (1986:223) gäller vid en förvaltningsmyndighets handläggning, om det inte finns avvikande bestämmelser i annan lag eller förordning.