prop · H2031380 · 2015-01-01 00:00:00 — Vilka övervakningsåtgärder det kan röra sig om framgår av 3 kap. 3 §. Det kan bl.a. röra sig om beslut som meddelas i anslutning till en villkorlig frigivning, t.ex. att den frigivne ska ställas under övervakning eller att han eller hon ska följa vissa föreskrifter. Det kan också röra sig om beslut som behörig myndighet meddelar i samband med att verkställigheten av en påföljd som räknas upp i första stycket påbörjas. Föreskrifter om verkställigheten av denna lag 6 § Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer kan med stöd av 8 kap. 7 § regeringsformen meddela närmare föreskrifter om verkställigheten av denna lag. I paragrafen lämnas en upplysning om att regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer får meddela verkställighetsföreskrifter. Det kan exempelvis röra sig om bestämmelser avseende formkrav, samråd och underrättelser. Övervägandena finns i avsnitt 6.1. Erkännande och verkställighet av en svensk dom på frivårdspåföljd i en annan medlemsstat Förutsättningar för att sända över en svensk dom på frivårdspåföljd 1 § En svensk dom på frivårdspåföljd får sändas över till en annan medlemsstat för att erkännas och verkställas där 1.om den dömde har sin hemvist i den andra medlemsstaten och har återvänt eller vill återvända dit, 2.om den dömdes sociala återanpassning underlättas av att verkställigheten överförs, och 3.om det i övrigt är lämpligt. Även om förutsättningarna enligt första stycket 1 inte är uppfyllda, får domen sändas över till en annan medlemsstat, om den dömde begär det och den staten har medgett att domen sänds över. I paragrafen framgår de grundläggande förutsättningarna för att en svensk dom på skyddstillsyn, villkorlig dom eller fängelse, sedan villkorlig frigivning har skett, ska få sändas över till en annan medlemsstat för att erkännas och verkställas i den staten. Övervägandena finns i avsnitt 7.1. Första stycket är uppdelat i tre punkter, som samtliga måste vara uppfyllda för att domen ska få översändas till en annan medlemsstat. I första stycket första punkten ställs som förutsättningar upp dels att den dömde har sin hemvist i den andra medlemsstaten, dels att den dömde har återvänt eller vill återvända till den staten. Vid bedömningen av den dömdes hemvist får en helhetsbedömning göras utifrån omständigheter som folkbokföring, tillstånd att uppehålla sig i den andra staten, bostad, anställning och familjeförhållanden. För att hemvist i en medlemsstat ska anses föreligga bör den sammantagna vistelsen i den staten – tillsammans med övriga omständigheter – vara av stadigvarande karaktär. Kortare avbrott för besök, arbete eller andra uppdrag utomlands kan godtas utan att hemvisten anses upphöra. Även om den dömdes vistelse utomlands har varat , kan övriga omständigheter utvisa att hemvisten kvarstår. Att den dömde har fått permanent uppehållstillstånd i är inte av avgörande betydelse för bedömningen men talar för att hemvist inte föreligger i den andra staten. I fall av växelvis bosättning i och en annan stat får omständigheterna vägas mot varandra för att den huvudsakliga anknytningen till något land ska kunna utrönas. I tveksamma fall bör samråd ske med den andra medlemsstatens behöriga myndighet. Om den dömde inte har återvänt till hemviststaten, krävs det enligt den förevarande punkten att han eller hon på något sätt har manifesterat en vilja att återvända dit. Något särskilt formkrav för detta föreskrivs inte. Avsikten att återvända kan ha kommit till uttryck i ett annat sammanhang än just i ärendet om överflyttning av verkställigheten. Det kan ha skett t.ex. i det brottmål som ledde till att den påföljd som är i fråga dömdes ut eller inom ramen för avtjänandet av ett fängelsestraff, inför villkorlig frigivning. I sådana fall kan det finnas anledning för Kriminalvården att i ärendet om överförande av verkställigheten kontrollera att avsikten att återvända är korrekt och alltjämt gällande. Enligt andra stycket finns en möjlighet att översända domen även till andra medlemsstater än hemviststaten (se nedan). Enligt första stycket andra punkten är det en förutsättning för översändande att den dömdes sociala återanpassning underlättas av en överförd verkställighet. Denna förutsättning måste alltid vara uppfylld, oavsett om översändandet sker med stöd av punkten 1 eller andra stycket, dvs. med eller utan den andra statens medgivande. Regelmässigt torde en överföring av verkställigheten inte underlätta den dömdes sociala anpassning, om det är fråga om en ren villkorlig dom, dvs. utan särskilda föreskrifter av något slag, eller en på motsvarande sätt ren villkorlig frigivning från fängelse, utan särskilda föreskrifter eller övervakning. Normalt kan alltså förutsättningen i den förevarande punkten inte anses uppfylld i dessa fall. Prövningen av om den sociala återanpassningen underlättas bör därutöver ske utifrån en helhetsbedömning av den dömdes anknytningsfaktorer till de olika staterna. Av särskild betydelse är den dömdes medborgarskap och hemvisttid i respektive medlemsstat. När det gäller utländska medborgare ska det även vägas in vilken typ av uppehållstillstånd som den dömde har i eller i den andra staten. 2014/15:138 fråga om EES-medborgare och deras familjemedlemmar ska beaktas de särskilda reglerna i 3 a kap. utlänningslagen (2005:716) om uppehållsrätt. Av särskild betydelse är vidare den dömdes bostadsförhållanden samt familje- och arbetsförhållanden. Detta innefattar bl.a. hänsyn till den dömdes minderåriga barn i någon av medlemsstaterna. vägas in i vilken utsträckning som den dömde har språkliga, kulturella, sociala eller ekonomiska band till någon av staterna. Om den dömde har en sådan närmare anknytning till en annan medlemsstat som anges i första punkten, sker som utgångspunkt den sociala återanpassningen bäst i den staten. När det gäller en dömd person som inte har sin hemvist i den verkställande staten (jfr andra stycket) kan andra anknytande omständigheter till den staten tänkas vara relevanta vid bedömningen av möjligheten till social återanpassning, t.ex. den dömdes avsikt att studera eller arbeta där eller förekommande familjeband till den Den dömdes egen inställning ska beaktas. Om den dömde samtycker till att verkställigheten överförs, tyder detta starkt på att återanpassningen skulle underlättas av detta, även om det inte behöver vara så i varje fall. Vidare kan det naturligtvis undantagsvis finnas skäl för överförande, även om den dömde inte samtycker. Det kan vara fallet t.ex. om den dömde redan har återvänt till sin hemstat men uttrycker att han eller hon inte vill att verkställigheten överförs dit. Av betydelse är vidare om domstolen har bedömt att påföljden bör kunna verkställas i en annan medlemsstat och detta har inverkat på Den påföljd som då har valts får regelmässigt i sig antas underlätta den dömdes sociala anpassning, och domstolens bedömning bör därmed ses som vägledande för frågan om huruvida ett överförande av verkställigheten bör ske. Det finns normalt anledning att frångå domstolens bedömning endast om förhållandena därefter har förändrats på något mer avgörande sätt. Av första stycket tredje punkten framgår att ett ytterligare krav för att en dom ska få översändas för erkännande och verkställighet är att detta är En helhetsbedömning kan ge vid handen att lämplighetskravet inte är uppfyllt, även om förutsättningarna i första punkten, alternativt lämplighetsbedömningen ska hänsyn tas till om det är möjligt att i en annan stat verkställa de förekommande föreskrifter som påföljden eller den villkorliga frigivningen är förenade med. regelmässigt inte vara möjligt när det gäller skyddstillsyn förenad med en föreskrift om s.k. kontraktsvård. Vidare ska hänsyn tas till hur den svenska påföljden kan komma att anpassas i den verkställande staten. kan t.ex. inte accepteras att en påföljd eller en föreskrift om t.ex. vård och behandling anpassas på så sätt att påföljden eller föreskriften kommer att sakna reellt innehåll. Den anpassade påföljden måste, enligt svenska mått, utgöra en rimlig reaktion på det eller de begångna brotten. Inte heller får, enligt Kriminalvårdens bedömning, den anpassade påföljden eller en anpassad föreskrift bli längre eller på annat sätt strängare än den svenska påföljden. Det får även anses vara olämpligt att söka överföra verkställigheten om det framkommer att den andra medlemsstaten kommer att åberopa hinder av något slag mot detta. Information i detta avseende kan framkomma t.ex. vid samråd med den andra statens behöriga myndighet. En möjlig Prop. 2014/15:138 hindersgrund i fråga om en föreskrift om samhällstjänst utgörs av att varaktigheten skulle understiga . En föreskrift om samhällstjänst kan dock inte anses ha en kortare varaktighet än , även om en sådan föreskrift i praktiken verkställs än så enligt den praxis som har utvecklats i . Se vidare om detta i avsnitt 7.1.3. När det gäller påföljdens varaktighet bör det inom ramen för lämplighetsbedömningen även beaktas hur av prövotiden som kvarstår samt vilken verkställighet som redan har skett av de föreskrifter som har meddelats. På samma sätt som vid bedömningen av om den dömdes sociala återanpassning underlättas av ett överförande bör det vid lämplighetsbedömningen tillmätas stor betydelse att domstolen har bedömt att påföljden kan verkställas i den andra medlemsstaten. Den dömde kan enligt andra stycket begära att domen sänds över till en annan medlemsstat än den där han eller hon har sin hemvist enligt första stycket 1. Det är i ett sådant fall inte nödvändigt att det är just den dömde som har tagit initiativet till att ärendet om överförande av verkställighet initieras hos (jfr 2 §). Däremot måste den dömde i vart fall under handläggningens gång biträda att domen sänds över för att förutsättningarna för överförande ska vara uppfyllda. Domen får i dessa fall sändas över till den andra medlemsstaten, om den staten lämnar sitt medgivande till detta. Ett sådant medgivande kan utverkas efter samråd med den andra medlemsstatens behöriga myndighet. Rådets generalsekretariat mottar och offentliggör information om de villkor som medlemsländerna tillämpar vid sina medgivandeprövningar (artikel 5.3 och 5.4 i rambeslutet). Den informationen kan dock när som helst ändras och bör enbart ses som vägledande för som utfärdande stat. Uppgifter som har inhämtats på så sätt bör inte regelmässigt ersätta ett samråd med den andra medlemsstatens behöriga myndighet för att klargöra om ett medgivande blir aktuellt. Ett översändande av domen med stöd av andra stycket är möjligt enbart om förutsättningarna enligt första stycket 2 och 3 är uppfyllda. Överförandet av verkställigheten måste alltså även i dessa fall underlätta den dömdes sociala återanpassning och i övrigt vara lämpligt. 2 § Kriminalvården beslutar om en dom på frivårdspåföljd ska sändas över till en annan medlemsstat för att erkännas och verkställas där. I paragrafen anges att det är Kriminalvården som i ett ärende beslutar om den svenska domen ska översändas till en annan medlemsstat för erkännande och verkställighet där. Övervägandena finns i avsnitt 7.2. Ett ärende kan initieras på olika sätt, bl.a. av den myndighet som ansvarar för verkställigheten i , den andra staten eller av den dömde själv. Oavsett varifrån initiativet kommer är det Kriminalvården som beslutar om en dom ska sändas över till den andra medlemsstaten Ett översändande får endast ske om förutsättningarna enligt 1 § 2014/15:138 är uppfyllda. I förekommande fall måste domen på frivårdspåföljd alltså ha fått laga kraft (jfr innebörden enligt 1 kap. 4 § av en dom på frivårdspåföljd). Detta hindrar emellertid inte att Kriminalvården beslutar om översändandet på ett tidigare stadium med sikte på vad som ska gälla efter laga kraft. Däremot måste det faktiska översändandet i ett sådant fall anstå till domen har fått laga kraft. För Kriminalvårdens handläggning gäller förvaltningslagen (1986:223). Den lagens bestämmelser om bl.a. partsinsyn och kommunikation är alltså tillämpliga. Av förvaltningslagen framgår vidare att beslutet ska motiveras och innehålla anvisningar för överklagande (se i fråga om överklagande 4 kap. 2 §). 3 § En dom på frivårdspåföljd som ska sändas över till följd av ett beslut enligt 2 § ska av Kriminalvården skickas till en behörig myndighet i den andra medlemsstaten. Domen får inte sändas över till fler än en medlemsstat. I paragrafen fastställs vart Kriminalvården faktiskt ska skicka domen till följd av ett beslut enligt 2 §. Vidare innehåller paragrafen ett förbud mot översändande av en dom till flera medlemsstater . Övervägandena finns i avsnitt 7.2. Kriminalvården ska enligt första stycket översända domen direkt till en behörig myndighet i den andra medlemsstaten. Genom rådets generalsekretariats försorg kommer Kriminalvården att ha kännedom om den eller de myndigheter i respektive medlemsstat som är behöriga enligt rambeslutet (artikel 3). Domen får enligt andra stycket inte översändas till fler än en medlemsstat åt gången. För det fall domen felaktigt har översänts till en medlemsstat och felet därefter uppmärksammas, t.ex. genom den statens påpekande, kan domen alltså inte översändas till rätt medlemsstat förrän förfarandet gentemot den förstnämnda staten enligt Kriminalvårdens bedömning har avslutats. Med hänsyn till att Kriminalvårdens beslut om att översända en svensk dom till en annan medlemsstat kan överklagas (se 4 kap. 2 §), bör översändandet av domen normalt anstå till dess Kriminalvårdens beslut om översändande har fått laga kraft. 4 § Sedan domen på frivårdspåföljd har erkänts i den andra medlemsstaten, ska beslut om påföljden (följdbeslut) som meddelas i den staten gälla i . I paragrafen behandlas giltigheten i av s.k. följdbeslut som meddelas i den andra medlemsstaten. Övervägandena finns i avsnitt 7.3. Sedan domen på frivårdspåföljd har erkänts i den andra medlemsstaten, har den staten som utgångspunkt ensam behörighet att meddela samtliga beslut som är påkallade beträffande påföljden (se artikel 14.1 i rambeslutet). Sådana beslut kallas följdbeslut. Det kan vara fråga om att justera villkoren för påföljden i något avseende mot bakgrund av att förhållandena har ändrats. Det kan också vara fråga om att vidta åtgärder med anledning av den dömdes misskötsamhet eller ny brottslighet. annat kan följdbeslut som justering av övervakningstiden, ändring av en Prop. 2014/15:138 behandling, förverkande av villkorligt medgiven frihet eller utdömande av fängelse i stället för frivårdspåföljden komma i fråga. De följdbeslut som meddelas i den andra medlemsstaten och som avser verkställighet av den svenska påföljden ska utan vidare gälla även i . Av 5 § framgår att behörigheten att meddela följdbeslut i vissa fall kan återföras till , trots att verkställigheten har överförts till den andra staten. Svenska myndigheters ställningstagande till ett sådant följdbeslut måste alltså ske med iakttagande av de tidigare följdbeslut som kan ha meddelats i den andra medlemsstaten. Även om det av någon anledning blir aktuellt att återföra verkställigheten av påföljden till (se 8 §), måste följdbeslut som har meddelats i den andra medlemsstaten iakttas. Den kan t.ex. vara så att påföljden till följd av följdbeslut i den andra staten har förändrats på något sätt som är av betydelse för den fortsatta verkställigheten i . 5 § Sedan domen på frivårdspåföljd har erkänts i den andra medlemsstaten, får följdbeslut meddelas i endast om den behöriga myndigheten i den andra medlemsstaten har återfört behörigheten att meddela sådana beslut hit. Kriminalvården ska överlämna ett ärende om följdbeslut till 1.den övervakningsnämnd inom vars verksamhetsområde övervakningen bedrevs eller kunde ha bedrivits vid tiden för beslutet om översändande enligt 2 §, om domen avser fängelse i de fall den dömde villkorligt frigetts eller skyddstillsyn, eller 2.åklagare, om domen avser villkorlig dom. I paragrafen behandlas handläggningen av ett ärende om följdbeslut, sedan den andra medlemsstaten har hänskjutit ett sådant ärende hit. Övervägandena finns i avsnitt 7.3. Som framgår av författningskommentaren till 4 § har den andra medlemsstaten som huvudregel ensam behörighet att meddela följdbeslut med anledning av en svensk påföljd som verkställs i den staten. Definitionen av följdbeslut behandlas närmare i den kommentaren. I vissa fall kan den andra medlemsstaten ha frånsagt sig ansvaret för vissa mer ingripande följdbeslut (artikel 14.1 och 14.3 i rambeslutet). I dessa fall är det som ska meddela sådana följdbeslut. Det rör sig främst om de fall där det med anledning av den dömdes misskötsamhet är fråga om att undanröja påföljden för att i stället bestämma en frihetsberövande påföljd för brottsligheten. Det är också fråga om fall där det av samma skäl är aktuellt att förverka villkorligt medgiven frihet. Av första stycket framgår att i de angivna fallen får meddela följdbeslut enbart på den andra medlemsstatens initiativ. Den staten ska meddela Kriminalvården i egenskap av svensk behörig myndighet det behov av följdbeslut som föreligger samt de omständigheter som kan vara relevanta för den svenska prövningen i frågan om följdbeslut (artikel 17.1). Denna information ska lämnas i en standardiserad blankett, som är bifogad rambeslutet (bilaga II). Ingenting hindrar naturligtvis att Kriminalvården och den utländska behöriga myndigheten även på annat sätt samråder för att så långt möjligt underlätta samarbetet i fråga om det följdbeslut som kan bli aktuellt. 2014/15:138 Om den svenska domen avser skyddstillsyn eller det är fråga om villkorlig frigivning från fängelse, ska Kriminalvården enligt andra stycket första punkten överlämna ett ärende om följdbeslut till den övervakningsnämnd inom vars verksamhetsområde övervakningen bedrevs då Kriminalvården beslutade om att sända över domen till den andra staten enligt 2 §. Alternativt, om någon verkställighet vid det laget inte hade påbörjats i , får överlämnandet ske till den övervakningsnämnd där övervakningen hade kunnat bedrivas, för det fall det hade blivit fråga om verkställighet i . Avsikten är inte att någon mer djupgående prövning ska göras av forumfrågan. Den bör avgöras efter en bedömning av tillgänglig information om de omständigheter som förelåg för Kriminalvårdens beslut om översändande till den andra staten. För övervakningsnämndens prövning gäller i vanlig ordning de bestämmelser som reglerar nämndens befogenheter i fråga om villkorligt medgiven frihet och skyddstillsyn (26 och 28 kap. ). ska göra en egen prövning av de omständigheter som den utländska behöriga myndigheten har hänskjutit hit för prövning. Detta gäller oaktat att den utländska myndigheten redan genom att hänskjuta ärendet hit kan ha gett uttryck för sin mening om vilken åtgärd som omständigheterna borde föranleda. kan, om det finns skäl för det, begära att åklagare för talan om att undanröja en utdömd skyddstillsyn (28 kap. 8 och 9 §§ ). Om den svenska domen avser påföljden villkorlig dom, eventuellt i förening med en föreskrift om t.ex. samhällstjänst, ska Kriminalvården enligt andra stycket andra punkten överlämna ett hänskjutet ärende om följdbeslut till åklagare. Åklagaren får därefter enligt 27 kap. ta ställning till vilka åtgärder som kan vara befogade. Det kan t.ex. vara fråga om att hos rätten föra talan om att en föreskrift om samhällstjänst ska undanröjas eller att den villkorliga domen i sin helhet ska undanröjas (27 kap. 2 a och 6 §§). Om övervakningsnämnden eller åklagaren anser att ärendet behöver kompletteras med ytterligare information, som lämpligast erhålls av den behöriga myndigheten i den andra medlemsstaten, kan Kriminalvården i egenskap av svensk behörig myndighet bistå med att förmedla sådana uppgifter. Upphävande av ett beslut att sända över en dom på frivårdspåföljd 6 § Kriminalvården får upphäva beslutet om att sända över en dom på frivårdspåföljd för erkännande och verkställighet fram till dess att den andra medlemsstaten har erkänt domen. Fram till dess att verkställigheten av domen påbörjas i den andra medlemsstaten får Kriminalvården upphäva beslutet om översändande, om upphävandet 1. görs med anledning av att den andra staten har anpassat påföljden, och 2. sker skyndsamt sedan Kriminalvården har fått kännedom om anpassningsbeslutet. Kriminalvården ska genast upphäva beslutet om översändande, om påföljden har fallit bort enligt svensk lag eller kan verkställas enligt ett beslut av en svensk myndighet. Detta ska ske även om verkställigheten har påbörjats i den Paragrafen behandlar Kriminalvårdens möjlighet att upphäva ett beslut enligt 2 § om att sända över en dom för erkännande och verkställighet. Övervägandena finns i avsnitt 7.4. Enligt paragrafen kan ensidigt, dvs. oavsett den andra medlemsstatens inställning, besluta att domen inte ska verkställas i den andra staten. Detta gäller trots att Kriminalvården har beslutat enligt 2 § att domen ska översändas till den andra medlemsstaten för erkännande och verkställighet. Avbrytandet av förfarandet i den andra staten att erkänna eller verkställa den svenska domen sker genom att detta tidigare beslut upphävs. Möjligheterna enligt första stycket att upphäva det tidigare beslutet är fakultativa. Det innebär att det finns en möjlighet – men ingen skyldighet – för Kriminalvården att upphäva det tidigare beslutet fram till dess att den andra medlemsstaten har erkänt domen. Det är då upp till Kriminalvården att avgöra i vilka situationer som beslutet att sända över en dom ska upphävas. Typiskt sett är det fråga om fall där ytterligare information har tillkommit i ärendet och medfört att någon grund för ett överförande av verkställigheten inte längre föreligger. Det kan bero på att någon grundläggande förutsättning enligt 1 § är uppfylld. Information från den verkställande staten om att påföljden kommer att anpassas på ett olämpligt sätt kan t.ex. föranleda att överförandet enligt 1 § första stycket 3 är att anse som lämpligt. Det kan också vara fråga om fall där den dömde har blivit föremål för ytterligare lagföring i . Enligt andra stycket får Kriminalvården i ett visst fall upphäva sitt beslut att översända domen fram till dess att den överförda domen har börjat verkställas i den andra staten. Även denna upphävandemöjlighet är fakultativ. Stycket gäller när Kriminalvården har fått information från den andra staten om att den har anpassat påföljden. Den andra staten ska genast skicka information om ett sådant beslut till Kriminalvården i dess egenskap av svensk behörig myndighet. Mot bakgrund av den informationen får Kriminalvården därefter besluta om att upphäva översändandet. Det krävs enligt andra stycket första punkten inte att informationen från den andra staten ensam utgör skäl för att upphäva beslutet. Däremot ska upphävandebeslutet i något avseende vara föranlett av det som har framkommit om den andra statens anpassningsåtgärder. Till exempel kan informationen från den andra staten sammantagen med vad som har varit känt i ärendet medföra att förutsättningarna för översändande av domen kan anses föreligga. Vidare kan den nya informationen medföra att tidigare kända omständigheter omvärderas på ett avgörande sätt. För att Kriminalvårdens beslut om upphävande i dessa fall ska kunna göras gällande mot den andra medlemsstaten måste beslutet meddelas och kommuniceras med den andra staten (se artikel 9.4). Kravet i andra stycket andra punkten på att upphävandebeslutet ska meddelas skyndsamt ska iakttas på så sätt att det finns möjlighet att inom denna tidsfrist meddela beslutet till den andra medlemsstaten. Enligt tredje stycket har Kriminalvården under vissa förutsättningar en skyldighet att upphäva beslutet om översändande. När omständigheterna påkallar ett sådant beslut, ska det meddelas genast och oavsett om domen 2014/15:138 har erkänts och börjat verkställas i den andra staten eller inte. Det gäller om påföljden har bortfallit enligt svensk lag. Vidare träffar stycket fall av amnesti eller nåd (se 12 kap. 9 § regeringsformen).