prop · H20363 · 2015-03-12 00:00:00 — Prövning av en stats regering eller av en förvaltningsmyndighet kan vara tillräckligt för att uppfylla konventionens krav på tillgång till ett effektivt rättsmedel. I konvention om skydd för enskilda vid automatisk databehandling av personuppgifter (dataskyddskonventionen) finns också bestämmelser av betydelse för automatiserad behandling av personuppgifter. Dataskyddskonventionen trädde i kraft . Samtliga medlemsstater i Europeiska unionen (EU) har ratificerat konventionen. Dataskyddskonventionens innehåll kan ses som en precisering av skyddet enligt artikel 8 i för enskilda vid automatiserad databehandling. Dataskyddskonventionens syfte är att säkerställa den enskildes rätt till personlig integritet i samband med behandling av personuppgifter och att förbättra förutsättningarna för ett fritt informationsflöde över gränserna. Dataskyddskonventionen innehåller principer för dataskydd som de konventionsanslutna staterna ska iaktta i sin nationella lagstiftning. Personuppgifter som är föremål för automatiserad behandling ska hämtas in och behandlas på ett korrekt sätt för särskilt angivna ändamål. Vidare ska uppgifterna vara relevanta för ändamålen och får inte senare användas på ett sätt som är oförenligt med dessa. Uppgifterna måste också vara riktiga och aktuella och de får inte bevaras längre än vad som är nödvändigt för ändamålen. Vissa typer av personuppgifter får behandlas endast om den nationella lagstiftningen ger ett ändamålsenligt skydd. Till sådana personuppgifter hör uppgifter som avslöjar ras, politisk tillhörighet, religiös tro eller övertygelse i övrigt, hälsa och sexualliv samt uppgifter om brott. För att skydda personuppgifter mot bl.a. oavsiktlig eller otillåten förstörelse föreskriver konventionen att lämpliga skyddsåtgärder ska vidtas. Vidare föreskrivs att den registrerade ska ha möjlighet till insyn i register och till att få uppgifter rättade. I vissa fall får undantag göras från bestämmelserna om uppgifternas beskaffenhet och rätten till insyn. Sådana inskränkningar förutsätter enligt konventionen stöd i den nationella lagstiftningen och att inskränkningen är nödvändig i ett demokratiskt samhälle för vissa angivna ändamål, t.ex. statens ekonomiska intressen och brottsbekämpning, samt för att skydda enskildas fri- och rättigheter. Dataskyddskonventionens roll som grundläggande dokument för automatiserad behandling av personuppgifter inom EU har i princip övertagits av dataskyddsdirektivet (avsnitt 4.2.4). inte behandling av personuppgifter inom områden som allmän säkerhet, 2014/15:63 försvar och statens säkerhet. På dessa områden är dataskyddskonventionen således fortfarande av betydelse. Såvitt gäller polissamarbete och straffrättsligt samarbete finns numera också det s.k. dataskyddsrambeslutet (avsnitt 4.3.1). antog ett tilläggsprotokoll till dataskyddskonventionen. Det innehåller bestämmelser om tillsynsmyndigheter och överföring av personuppgifter till länder som inte är bundna av konventionen. Tilläggsprotokollet trädde i kraft . Det har inletts ett arbete med att modernisera dataskyddskonventionen, bl.a. mot bakgrund av den tekniska utvecklingen och globaliseringen. På uppdrag av har en forskargrupp tagit fram en rapport om behovet av ändringar i konventionen. Förhandlingar om moderniseringen pågår. Även för ekonomiskt samarbete och utveckling () har utarbetat internationella riktlinjer om integritetsskydd och persondataflöde över gränserna. Ett antal internationella organisationer och företag har antagit egna regler om dataskydd som bygger på riktlinjer. Riktlinjerna motsvarar i princip de bestämmelser som finns i dataskyddskonventionen. 4.2.3 Europeiska unionens stadga om de grundläggande rättigheterna I EU:s stadga om de grundläggande rättigheterna bekräftas de rättigheter som har sin grund i medlemsstaternas gemensamma författningstraditio- ner och internationella förpliktelser, , unionens och sociala stadgor samt rättspraxis vid Europeiska unionens domstol och Europeiska domstolen för de mänskliga rättigheterna. gans syfte är att kodifiera de grundläggande fri- och rättigheter som EU I artikel 8 i stadgan föreskrivs bl.a. att var och en har rätt till skydd av de personuppgifter som rör honom eller henne. handlas lagenligt för bestämda ändamål och på grundval av den berörda personens samtycke eller någon annan legitim och lagenlig grund. och en har rätt att få tillgång till insamlade uppgifter som rör honom eller henne och att få dem rättade. En oberoende myndighet ska kontrollera att Av artikel 51 i stadgan framgår att den riktar sig till verksamhet som utförs av EU:s egna organ och institutioner och att den blir tillämplig för medlemsstaterna endast i de fall där de tillämpar EU- Stadgan är följaktligen inte tillämplig på nationell lagstiftning inom områden där EU inte har lagstiftningskompetens. När det gäller de garanterade rättigheternas räckvidd anförs i artikel 52 att varje begränsning i utövningen av de rättigheter och friheter som erkänns i stadgan ska vara föreskriven i lag och vara förenlig med pro- portionalitetsprincipen och det väsentliga innehållet i fri- och rättighe- I den utsträckning som rättigheterna i stadgan motsvarar rättigheter som skyddas av ska de ha samma innebörd och räckvidd som enligt konventionen. Stadgans artiklar får inte tolkas som att de inskränker eller inkräktar på rättigheter enligt andra konventioner eller överenskommelser om fri- och rättigheter. Dataskyddsdirektivet syftar till att garantera en hög och i alla medlemsstater likvärdig skyddsnivå när det gäller enskilda personers fri- och rättigheter med avseende på behandling av personuppgifter och att främja ett fritt flöde av personuppgifter mellan medlemsstaterna i EU. Medlemsstaterna får inom den ram som anges i direktivet närmare precisera villkoren för när behandling av personuppgifter får förekomma. Sådana preciseringar får dock inte hindra det fria flödet av personuppgifter inom unionen. Direktivet gäller inte för sådan behandling av personuppgifter som rör allmän säkerhet, försvar, statens säkerhet och statens verksamhet på straffrättens område. Direktivet omfattar således inte statens behandling av personuppgifter i brottsbekämpande verksamhet. Personuppgiftslagen, genom vilken dataskyddsdirektivet genomförts i svensk rätt, har emellertid gjorts generellt tillämplig och omfattar således även sådan verksamhet som faller utanför direktivets tillämpningsområde (prop. 1997/98:44 s. 40). Lagen innehåller de generella regler som krävs för genomförandet av direktivet. Lagen lägger fast den grundläggande ramen för behandling av personuppgifter. Särreglering i lag eller förordning gäller emellertid framför bestämmelserna i personuppgiftslagen. Att det krävs en särskild författning för att avvika från det integritetsskydd som personuppgiftslagen ger, är en garanti för att behovet av särregler övervägs noga i den ordning som gäller för författningsgivning. Personuppgiftslagen innehåller generella riktlinjer för all behandling av personuppgifter. Begreppet behandling av personuppgifter omfattar i stort sett allt man kan göra med sådana uppgifter, exempelvis att samla in, söka, bevara och sprida uppgifter. Lagen omfattar i princip endast behandling av personuppgifter som är helt eller delvis automatiserad. Även behandling kan dock omfattas, nämligen om uppgifterna ingår i eller är avsedda att ingå i en strukturerad samling av personuppgifter vilka är tillgängliga för sökning eller sammanställning enligt särskilda kriterier. Enligt personuppgiftslagen ska en personuppgiftsansvarig se till att personuppgifter behandlas bara om det är lagligt. Den personuppgiftsansvarige ska vidare se till att personuppgifter behandlas på ett korrekt sätt och i enlighet med god sed, att personuppgifter samlas in bara för särskilda, uttryckligt angivna och berättigade ändamål, att de inte behandlas för något ändamål som är oförenligt med det för vilket de samlades in, att de personuppgifter som behandlas är riktiga och om nödvändigt aktuella, att alla rimliga åtgärder vidtas för att rätta, blockera eller utplåna sådana personuppgifter som är felaktiga eller ofullständiga med hänsyn till ändamålen med behandlingen och att personuppgifter inte bevaras än vad som är nödvändigt med hänsyn till ändamålen med behandlingen. Vidare reglerar personuppgiftslagen, som nämnts, när behandling av uppgifter är tillåten. Det är i princip fallet när den registrerade har lämnat sitt samtycke eller när behandlingen är nödvändig av olika angivna skäl, bl.a. för att den personuppgiftsansvarige ska kunna fullgöra en rättslig skyldighet och för att den personuppgiftsansvarige, eller tredje man till vilken personuppgifter lämnas ut, ska kunna utföra en arbetsuppgift i samband med myndighetsutövning. 2014/15:63 Personuppgiftslagen innehåller ett förbud för andra än myndigheter att behandla personuppgifter om lagöverträdelser som innefattar brott, domar i brottmål, straffprocessuella tvångsmedel eller administrativa frihetsberövanden. Det finns dock ett bemyndigande för regeringen, eller den myndighet som regeringen bestämmer, att meddela föreskrifter om undantag från förbudet. Datainspektionen har meddelat sådana föreskrifter (1998:3), jfr 9 § personuppgiftsförordningen (1998:1191). trädde ändringar av personuppgiftslagen i kraft, som innebär att lagen i viss utsträckning har utformats enligt en s.k. missbruksmodell (prop. 2005/06:173). Regleringen tar därmed inte sikte på själva hanteringen av personuppgifterna utan på att uppgifterna inte får missbrukas till skada för någons personliga integritet. Behandling av personuppgifter i ostrukturerat material, t.ex. löpande text och enstaka bild- och ljudupptagningar, undantas från de flesta av personuppgiftslagens detaljerade hanteringsregler. Sådan behandling tillåts utan andra restriktioner än att den registrerades personliga integritet inte får kränkas. Bestämmelserna i personuppgiftslagen redovisas närmare i anslutning till de förslag som lämnas i avsnitt 7.4. 4.3EU-beslut och lagstiftningsförslag om behandling av personuppgifter Rådets rambeslut /977/RIF av om skydd av personuppgifter som behandlas inom ramen för polissamarbete och straffrättsligt samarbete (dataskyddsrambeslutet) reglerar dataskyddet inom angivna områden. Rambeslutet föranleddes av ett antal nya EU- instrument rörande utvidgat polisiärt och rättsligt samarbete avseende gränsöverskridande informationsutbyte. Dataskyddsrambeslutet förpliktar medlemsstaterna att behandla uppgifter som utbyts mellan staterna inom ramen för det angivna samarbetet på ett sådant sätt att skyddet för enskildas integritet värnas. Det innehåller bestämmelser som avser att förstärka skyddet vid behandling av personuppgifter som överförs. Rambeslutet utgör ett komplement till andra instrument om informationsutbyte inom ramen för polisiärt och straffrättsligt samarbete. Det innehåller bl.a. bestämmelser om allmänna utgångspunkter för behandlingen av personuppgifter och känsliga personuppgifter, rättelse, radering och gallring av personuppgifter, information till den registrerade samt skadestånd och sanktioner. Vidare finns bl.a. särskilda bestämmelser som begränsar möjligheterna att behandla personuppgifter som mottagits från en annan stat. Till stora delar motsvarar innehållet dataskyddsdirektivet, som i svensk rätt har genomförts i personuppgiftslagen. Rambeslutet har genomförts i svensk rätt dels genom lagen (2013:329) med vissa bestämmelser om skydd för personuppgifter vid polissamarbete och straffrättsligt samarbete inom Europeiska unionen, dels genom upplysningsbestämmelser i respektive registerförfattning som anger att nämnda lag har företräde framför respektive registerförfattning. sådan bestämmelse finns i 1 a § förordningen (2006:937) om behandling Prop. 2014/15:63 av personuppgifter inom åklagarväsendet. 4.3.2Förslag om en dataskyddsförordning presenterade kommissionen förslag till en genomgripande reform av om skydd för personuppgifter. Förslaget innebär bl.a. att dataskyddsdirektivet, som i har genomförts genom personuppgiftslagen och ett antal specifika registerförfattningar, ska ersättas av en ny generell dataskyddsförordning. Förordningen motsvarar till stor del den reglering som redan gäller enligt dataskyddsdirektivet, men förslaget innehåller också ett antal nyheter. Eftersom regleringen föreslås få formen av en förordning och en sådan är direkt tillämplig i medlemsstaterna kommer regleringen, om förslaget antas, att ersätta dataskyddsdirektivet. Förslaget till förordning lämnar dock ett visst utrymme för att behålla registerförfattningar på vissa områden och omfattar inte den brottsbekämpande sektorn. Förhandlingarna om dataskyddsförordningen pågår. 4.3.3Förslag om ett dataskyddsdirektiv för den brottsbekämpande sektorn I kommissionens förslag till en genomgripande reform av om skydd för personuppgifter ingår, förutom det ovan nämnda förslaget till dataskyddsförordning, förslag till ett direktiv med särregler för den brottsbekämpande sektorn som ska ersätta dataskyddsrambeslutet (se avsnitt 4.3.1). Till skillnad från dataskyddsrambeslutet omfattar förslaget inte endast utbyte av information över gränserna utan även nationell personuppgiftsbehandling inom den brottsbekämpande sektorn. Direktivet ansluter i stor utsträckning till den reglering som gäller enligt dataskyddsrambeslutet men innehåller även en del nya inslag, bl.a. utvidgningen av tillämpningsområdet. Förhandlingarna om direktivet pågår. 5Åklagarväsendets organisation och verksamhet Åklagarväsendet består av två myndigheter: och . Bestämmelser om åklagarväsendets organisation finns i förordningen (2007:971) med instruktion för och förordningen (2007:972) med instruktion för . Ytterligare regler om åklagare och deras verksamhet finns i åklagarförordningen (2004:1265). Därtill kommer de riktlinjer som och arbetat fram angående fördelningen 2014/15:63 av ansvar och arbetsuppgifter mellan myndigheterna, riktlinjer ÅMR 2013:2 och riktlinjer EBMR 2013:2. Den enskilde åklagarens huvudsakliga uppgifter är att leda förundersökningar, att besluta i åtalsfrågor och att vid domstol föra statens talan om ansvar för brott. De grundläggande bestämmelserna om åklagare och deras uppgifter finns i 7 och 23 kap. . Andra bestämmelser som är av särskild betydelse för åklagarverksamheten är, förutom övriga kapitel i , , förundersökningskungörelsen (1947:948) och lagen (1964:167) med särskilda bestämmelser om unga lagöverträdare. Riksåklagaren är under regeringen högste åklagare och har ansvaret för och ledningen av hela åklagarväsendet (7 kap. 2 § ). Riksåklagaren har till uppgift att verka för lagenlighet, följdriktighet och enhetlighet vid åklagarnas rättstillämpning. Riksåklagaren är chef för . Riksåklagaren är vidare ensam allmän åklagare med behörighet att väcka talan i eller fullfölja talan till . har till uppgift att verka för samordning och effektivitet inom åklagarväsendet. För att uppnå dessa ändamål får föreskrifter utfärdas. Det är riksåklagarens uppgift att se till att utfärdar sådana föreskrifter i den utsträckning det behövs. Det gäller även de allmänna råd samt övriga riktlinjer och anvisningar som behövs för att uppnå enhetlighet och följdriktighet i åklagarnas rättstilllämpning. Dessa föreskrifter och riktlinjer kan avse åklagarverksamhet såväl hos som hos . Vidare tar fram rättspromemorior som är till vägledning i åklagarnas ärendehantering och beslutsfattande. 5.3Åklagarmyndighetens organisation och uppgifter ansvarar för all annan åklagarverksamhet än den som ankommer på . Att riksåklagaren är chef för framgår av 3 och 11 §§ förordningen med instruktion för . Riksåklagaren biträds i sitt arbete av ett kansli (huvudkontoret). Det ansvarar bl.a. för riksåklagarens verksamhet i . Vid finns också flera utvecklingscentrum, som vart och ett leds av en överåklagare. Utvecklingscentrumen ansvarar för frågor som rör vissa brottskategorier och rättsområden. I uppgiften ingår rättslig tillsyn och kontroll, metod- och rättsutveckling, analys och uppföljning, kunskapsuppbyggnad, intern och extern information, internationella frågor och samverkan med andra myndigheter. Det operativa åklagararbetet vid utförs av åkla- Prop. 2014/15:63 gare vid myndighetens åklagarkammare. allmänna kamrarna samman i sju åklagarområden, som geografiskt överensstämmer med polisregionerna i den nya . Åklagarområdena leds av en områdeschef. Utöver de geografiska åklagarområdena finns också en nationell avdelning för de riksenheter och åklagarkammare som har ett nationellt ansvar. I nationella åklagaravdelningen, som har som kansliort, ingår riksenheten för miljö- och arbetsmiljömål, riksenheten för säkerhetsmål, riksenheten mot korruption, internationella åklagarkammaren och representation i Eurojust (det europeiska åklagarsamarbetet). Särskilda åklagarkammaren (tidigare riksenheten för polismål) är direkt underställd riksåklagaren och har som kansliort. 5.4Ekobrottsmyndighetens organisation och uppgifter är en åklagarmyndighet som ansvarar för bekämpning av ekonomisk brottslighet. Vilka typer av mål myndigheten ska handlägga framgår genom en uppräkning i 2 § förordningen (2007:972) med instruktion för . Som exempel på sådana måltyper kan nämnas brott enligt 11 kap. och skattebrottslagen (1971:69). Av samma paragraf framgår att mål som rör både brott som faller inom ansvarsområde och annan brottslighet, ska handläggas vid den åklagarmyndighet där det med hänsyn till omständigheterna är lämpligast. Vid osäkerhet avgör riksåklagaren var ett mål ska handläggas. handlade huvudsakligen förundersökningar om ekonomiska brott som var hänförliga till storstadslänen och vissa angränsande län. har ett nationellt ansvar. Om det krävs kvalificerade bedömningar av räkenskapsinformation i en begränsad del av ett omfattande mål kan det vara tillräckligt att biträder med sin expertkunskap i den delen i stället för att överta åklagaruppgiften. Enligt 3 § instruktionen ska myndigheten bedriva brottsförebyggande arbete som avser ekonomisk brottslighet. I övrigt finns få särbestämmelser om myndighetens uppgifter eller organisation. Enligt 16 § instruktionen ska det finnas ett råd för skydd av EU:s finansiella intressen. ansvarar för samordningen av de nationella åtgärderna mot bedrägerier, missbruk och annan oegentlig och ineffektiv hantering och användning av EU-relaterade medel i . Myndigheten ska också vara sambandscentral i frågor som rör Europeiska byrån för bedrägeribekämpning (). bedriver operativ verksamhet vid totalt nio ekobrottskammare, en finansmarknadskammare och fem polisoperativa enheter. finns i , , , och . Enheter som hör till någon av kammarorterna finns i (), () och (). 2014/15:63 ansvarar för ledning och stöd till den operativa verksamheten. Vid huvudkontoret finns funktioner för tillsyn och uppföljning av verksamheten, internationell samverkan, utbildning, kommunikation m.m. Här samordnas även myndighetens brottsförebyggande arbete. I fråga om polismäns deltagande i arbete anges i 7 § instruktionen för att är skyldig att ställa polismän till förfogande för verksamhet som bedrivs vid . Vid finns ett ekobrottskansli. Chefen för kansliet utövar ledning över polisverksamheten vid under generaldirektör. Med stöd av 8 § instruktionen kan även personal från , , och andra myndigheter vara placerad vid . Den polisiära verksamheten är integrerad i arbetssätt. Åklagare, administratörer, poliser och andra utredare arbetar tillsammans i utredningsgrupper. De polisoperativa enheterna biträder med framför allt kriminalunderrättelsetjänst, spaning, it-forensiska analyser och verkställighet av tvångsmedel. Åklagarens operativa arbete och ställning Åklagarens huvudsakliga uppgifter är att leda förundersökningar, att besluta i åtalsfrågor och att vid domstol föra talan om ansvar för brott. Åklagare har dessutom behörighet att under vissa förutsättningar fatta beslut om bl.a. förundersökningsbegränsning, åtalsunderlåtelse, de flesta straffprocessuella tvångsmedel och att utfärda strafförelägganden. åklagare har även andra särskilda uppgifter enligt exempelvis lagen (1988:688) om kontaktförbud, lagen (2005:321) om tillträdesförbud vid idrottsarrangemang och lagen (2005:500) om erkännande och verkstäl- lighet inom Europeiska unionen av frysningsbeslut. Uppgifterna ankommer på åklagaren och inte den myndighet som han eller hon är anställd vid. Åklagaren intar därmed i det enskilda fallet i sin tjänsteutövning en självständig ställning som liknar den som en domare har (se m.fl., , suppl. s. 7:3). Åklagarens självständighet begränsas dock av att riksåklagaren och överåklagare kan överta de uppgifter som utförs av en lägre åklagare. En åklagares beslut kan således komma att överprövas av en överordnad Förundersökning ska, med vissa undantag, enligt 23 kap. 1 § rättegångs- balken inledas så snart det på grund av angivelse eller av annat skäl finns anledning att anta att ett brott, som hör under allmänt åtal, har förövats. Av 23 kap. 2 § framgår förundersökningens primära syften: att utreda vem som skäligen kan misstänkas för brottet och om det finns tillräckliga skäl för åtal mot den personen. vidare att förundersökningen även har till syfte att målet ska beredas så att bevisningen kan förebringas i ett sammanhang vid huvud- Prop. 2014/15:63 förhandlingen. Ett beslut om att inleda förundersökning kan enligt 23 kap. 3 § fattas av , Säkerhetspolisen eller en åklagare, som då leder förundersökningen. Om det, på grund av frågans komplexitet, är svårt att bedöma om den påstådda gärningen är straffbar fattar åklagare ofta beslut om huruvida förundersökning ska inledas eller inte. Vid mindre allvarliga brott är det i normalfallet som leder förundersökningen och sedan redovisar den till åklagaren. Vid allvarligare brott ska åklagaren vara förundersökningsledare så snart någon är skäligen misstänkt. Även när en åklagare är förundersökningsledare utförs själva utredningsarbetet normalt av någon som är anställd inom polisen. Under förundersökningen ingår det i åklagarens uppgifter bl.a. att ge direktiv till polisen om vilka åtgärder som ska utföras (t.ex. att en viss person ska förhöras), att besluta om tvångsmedel (t.ex. att anhålla en person) och att göra nödvändiga framställningar till domstolen (t.ex. om förordnande av offentlig försvarare för en misstänkt). Förundersökningsförfarandet omgärdas av sekretess till skydd såväl för själva utredningen som för de enskilda som kan komma att beröras av förundersökningen. Finns det inte längre skäl att fullfölja förundersökningen ska den enligt 23 kap. 4 § andra stycket läggas ned. Ett sådant beslut kan fattas av såväl åklagare som en polisiär förundersökningsledare. Även reglerna om förundersökningsbegränsning i 23 kap. 4 a § kan få till följd att förundersökningen läggs ned. När en förundersökning avslutats och redovisats till åklagaren ska han eller hon enligt 23 kap. 20 § besluta om åtal ska väckas. Endast åklagare har befogenhet att för det allmännas räkning besluta i åtalsfrågan – oavsett om det beslutas att åtal ska väckas eller inte. Det är också åklagare som för det allmännas räkning för ansvarstalan i domstol. Kan åklagaren på objektiva grunder förutse en fällande dom är han eller hon enligt huvudregeln i 20 kap. 6 § skyldig att väcka åtal för de brott som hör under allmänt åtal. Om åklagaren beslutar att väcka åtal ska han eller hon enligt 45 kap. 1 § ge in en skriftlig ansökan om stämning till rätten. Bestämmelser om rättegången i brottmål finns bl.a. i 46 kap. . När stämningsansökan har getts in till rätten kan åklagaren, efter föreläggande från rätten eller annars, behöva komplettera sin ansökan. Dessutom kan åklagaren på eget initiativ behöva inge kompletteringar med t.ex. yrkande om enskilt anspråk för målsägandens räkning eller ytterligare stämningsansökan med anledning av nyupptäckta brott. Ett undantag från åtalsplikten är möjligheten för åklagaren att besluta om åtalsunderlåtelse under förutsättning att något väsentligt allmänt eller enskilt intresse inte åsidosätts.