prop · H203116 · 2015-04-29 00:00:00 — förväntas sköta det som åläggs honom eller henne. Om man i så hög grad litar på vad den misstänkte uppger om både sina personliga förhållanden och sina kommande avsikter, kan det ifrågasättas om det med hänsyn till de arbetsinsatser som ett sådant beslut för med sig är motiverat att Ett beslut om övervakningsåtgärder riskerar att förlänga och Tillämpningsområdet för att meddela ett sådant beslut bör därför begränsas till de fall där effekten till sin helhet är till den misstänktes fördel och där lagföring kan säkerställas. prövning bör åklagarens bedömning väga tungt. lagföringen i okomplicerade mål kunna av som den misstänkte sitter frihetsberövad i väntan på att beslutet ska erkännas av den andra medlemsstaten, medan det i mer komplicerade utredningar är olämpligt att utfärda ett beslut om övervakningsåtgärder eftersom sådana utredningar kräver mer insatser. Även påtalar en risk för att brottsutredningen förlängs om den misstänkte befinner sig i en annan medlemsstat. anför att proportionalitetsprincipen alltid måste beaktas vid bedömningen av om ett beslut om övervakningsåtgärder bör meddelas eller inte. Som exempel anger myndigheten bland annat att allt nedlagt arbete blir verkningslöst om åtal hinner väckas och huvud- förhandling hållas i efter det att beslutet om Skälen för regeringens förslag Regeringens allmänna inställning till det straffrättsliga samarbetet inom EU är att i största möjliga utsträckning ska använda sig av de möjligheter som ges i olika rättsakter. En försiktighet bör dock iakttas när en ny typ av samarbete införs och konsekvenserna av samarbetet inte Brottsutredningar bör inte försvåras eller dra ut på grund av de nya reglerna, vilket i huvudsak är och invändning mot den föreslagna regleringen. Regeringen kan i viss mån se de problem som dessa myndigheter lyfter Det innebär emellertid inte att regeringen fullt ut delar myndigheternas synsätt i fråga om när ett beslut om övervaknings- åtgärder kan eller bör meddelas. finns det inget reellt alternativ till häktning och anhållande för en misstänkt person som saknar hemvist i . Rambeslutets syfte är också tydligt, dvs. användningen av icke frihetsberövande åtgärder ska öka just för denna kategori av misstänkta. Allmänna förutsättningar för att meddela ett beslut om övervaknings- Promemorians förslag innebär ett något vidare tillämpningsområde än vad som gäller beträffande motsvarande bestämmelser i 25 kap. 1 § invänder mot förslaget och anser att tillämpningsområdet i stället bör inskränkas i förhållande till vad som gäller för beslut enligt nämnda bestämmelser. Myndigheten anser att det inte bör vara möjligt att meddela ett beslut om övervakningsåtgärder för ett brott som inte har fängelse eller mer i straffskalan. påpekar myndigheten att varken kollusions- eller recidivfara kan avhjälpas genom ett beslut om övervakningsåtgärder och att ett sådant beslut därför endast bör kunna meddelas om det föreligger flyktfara. När det gäller strafftröskeln anser regeringen att ett beslut om övervakningsåtgärder bör kunna användas för mindre allvarlig Flertalet remissinstanser instämmer i den bedömning som görs i promemorian i denna del. vikten av att kunna använda sig av icke frihetsberövande alternativ i Rambeslutet innehåller inte några begränsningar vad gäller Tvärtom anges i skäl 13 att rambeslutet gäller för alla brott och att övervakningsåtgärder i allmänhet bör tillämpas vid mindre grova Att helt utesluta mindre allvarlig brottslighet från tillämpningsområdet anser regeringen skulle avvika från rambeslutets Ett beslut om övervakningsåtgärder bör därför, när det inte föreligger något annat skäl än flyktfara, kunna meddelas mot den som är skäligen misstänkt för ett brott på vilket fängelse kan följa. skulle kunna hävdas att ett beslut om övervakningsåtgärder som avser en gärning, vilken inte når upp till strafftröskeln för att den misstänkte ska kunna häktas inte omfattas av rambeslutets tillämpningsområde eftersom det i artikel 4 a anges att ett beslut om övervakningsåtgärder ska vara ett 2014/15:116 alternativ till tillfälligt frihetsberövande. Med hänvisning till skäl 3 och 4 samt artikel 2.1 c i rambeslutet och vad som föreslås i avsnitt 7.5 om att en överträdelse kan leda till häktning anser emellertid regeringen att dessa beslut ligger inom rambeslutets tillämpningsområde. På samma sätt som vid tillämpningen av reseförbud och anmälningsskyldighet bör dock en försiktighet iakttas när det gäller att använda tvångsmedel för mindre allvarlig brottslighet, bland annat mot bakgrund av att den normala följden av en överträdelse av beslutade åtgärder just är att den misstänkte häktas (se avsnitt 7.5). Av 25 kap. 1 § andra stycket följer att reseförbud och anmälnings- skyldighet i vissa fall kan meddelas oberoende av brottets beskaffenhet. Med hänsyn till att avsikten är att den misstänkte som meddelas ett beslut om övervakningsåtgärder ska lämna är det inte aktuellt att införa en motsvarande bestämmelse för sådana beslut. Det innebär att den föreslagna lagtexten inte ger utrymme för att i någon situation använda beslut om övervakningsåtgärder för dessa fall. Vid införandet av bestämmelsen i 25 kap. 1 § tredje stycket ansågs att möjligheten att tillgripa reseförbud eller anmälningsskyldighet vid kollusions- eller recidivfara inte borde uteslutas trots att dessa tvångsmedel i praktiken sällan skulle kunna ersätta häktning (prop. 1980/81:201 s. 30). Av samma skäl som anges i nämnda proposition och mot bakgrund av rambeslutets syfte att främja likabehandling anser regeringen att det i den nya lagen på samma sätt bör ges utrymme för att meddela beslut om övervakningsåtgärder vid kollusions- och recidivfara. Med den formulering av bestämmelsen som föreslås i promemorian blir tillämpningsområdet för att meddela ett beslut om övervakningsåtgärder vid kollusions- eller recidivfara något vidare än vad som gäller för beslut om reseförbud och anmälningsskyldighet. Någon sådan utvidgning av tillämpningsområdet anser regeringen inte vara befogad. I de nu aktuella fallen bör således krävas att personen i fråga är på sannolika skäl misstänkt för brott på vilket fängelse kan följa, dvs. att åtgärden utgör ett alternativ till häktning och anhållande. Förslaget i promemorian bör därför i viss mån omformuleras. Även om förutsättningarna för att meddela ett beslut om övervakningsåtgärder föreslås motsvara i huvudsak de som finns i 25 kap. 1 § , kommer prövningen avseende främst flyktfaran att påverkas av att den misstänkte, till skillnad från vad som gäller vid reseförbud och anmälningsskyldighet, ska lämna . Detta lyfter också fram särskilt. Vad gäller kollusions- och recidivfara torde däremot knappast några andra överväganden behöva göras än de som sker vid prövningen av om reseförbud eller anmälningsskyldighet ska meddelas enligt 25 kap. 1 § tredje stycket med undantag att den misstänkte kommer att vara i en annan stat än den där gärningen utreds. Vid bedömningen av flyktfaran får övervägas om åtgärden, med beaktande av att beslutet ska följas upp i en annan medlemsstat, är tillräcklig för att neutralisera den fara som konstaterats. Bland annat bör möjligheterna att få den misstänkte överlämnad enligt en europeisk eller nordisk arresteringsorder vid misskötsamhet övervägas. Om bedömningen görs att åtgärden inte är tillräcklig får, om övriga förutsättningar är uppfyllda, i stället frihetsberövande tillgripas. Avslutningsvis instämmer regeringen i promemorians förslag, som inte ifrågasätts av någon av remissinstanserna, att samma regel om proportionalitet som gäller för reseförbud och anmälningsskyldighet bör gälla vid beslut om övervakningsåtgärder. Det innebär att det för ett beslut om övervakningsåtgärder krävs att skälen för åtgärden uppväger det intrång eller men i övrigt som den innebär för den misstänkte eller något annat motstående intresse. Av artikel 9 i rambeslutet följer att ett beslut om övervakningsåtgärder får sändas över till den medlemsstat där den misstänkte är lagligt och stadigvarande bosatt om han eller hon samtycker till att återvända till den staten. Ett beslut får också sändas över till en annan medlemsstat, om det sker på den misstänktes begäran och om myndigheten i den senare medlemsstaten samtycker till det. Mot denna bakgrund bör det som en allmän förutsättning för att ett beslut om övervakningsåtgärder ska kunna meddelas krävas att den misstänkte samtycker till att beslutet följs upp i den andra medlemsstaten. En möjlighet för en enskild att samtycka till att en viss åtgärd vidtas eller ett krav på att han eller hon ska samtycka är inget nytt när det gäller det internationella samarbetet. Enligt 4 kap 1 § lagen (2003:1156) om överlämnande från enligt en europeisk arresteringsorder kan en eftersökt person samtycka till att överlämnas till en annan stat. Av 2 kap. 3 § i lagen (2015:96) om erkännande och verkställighet av frihetsberövande påföljder inom Europeiska unionen (lagen om verkställighet av frihetsberövande påföljder) följer att den dömdes samtycke i vissa fall är en förutsättning för att överföra verkställigheten till en annan stat. Formerna för hur den misstänktes eventuella samtycke inhämtas och dokumenteras kan regleras i förordning. Vidare bör den misstänkte ha någon form av anknytning till den andra medlemsstaten. Som huvudregel bör det krävas att han eller hon är stadigvarande bosatt i den medlemsstaten i enlighet med vad som föreskrivs i artikel 9.1. Huruvida bosättningen i den staten är laglig kan vara svårt för svenska myndigheter att kontrollera och bör därför inte uppställas som en förutsättning för att meddela ett beslut. Däremot bör det för åklagaren och domstolar finnas möjligheter att göra en bedömning av om bosättningen är stadigvarande. Det får sedan bli upp till den behöriga myndigheten i den andra medlemsstaten att avgöra huruvida den misstänkte har laglig grund för sin bosättning i den staten och om bosättningen är stadigvarande (jfr artikel 15.1 b). Det kan också uppstå situationer när den misstänkte har, eller kommer att få, stark anknytning till en annan medlemsstat trots att han eller hon inte är eller hunnit bli stadigvarande bosatt i den staten, t.ex. om han eller hon just har börjat eller ska börja arbeta eller studera i landet. Det bör därför införas en möjlighet att meddela ett beslut om övervaknings- åtgärder när den misstänkte har annan stark anknytning till en annan medlemsstat än stadigvarande bosättning. För att anknytningen ska anses vara stark bör krävas att den misstänkte planerar för att stanna och bo i den andra staten på ett sådant sätt som utifrån förutsättningarna enligt svensk lag hade utgjort grund för folkbokföring. I dessa fall krävs dessutom att behörig myndighet i den andra staten samtycker till att beslutet översänds dit (artikel 9.2 i rambeslutet). Som anges i promemorian bör det formella samtycket från den andra medlemsstaten inte uppställas som en förutsättning för att meddela ett beslut om övervakningsåtgärder. Däremot bör ett sådant beslut inte meddelas när det av den förklaring som den andra staten i enlighet med artikel 9.4 avgett till rådets generalsekretariat i detta avseende framgår att det saknas förutsättningar för den statens behöriga myndighet att ge sitt samtycke. Vid tveksamma fall får åklagare samråda med den andra statens behöriga myndighet. Om frågan uppkommer först i samband med en häktningsförhandling i domstol och det föreligger behov av att samråda med den andra staten på grund av tveksamhet i fråga om förutsättningarna för den andra statens samtycke till att beslutet översänds dit, kan det leda till att ett beslut om övervakningsåtgärder inte kan meddelas vid den aktuella förhandlingen. Frågan kan dock tas upp igen efter att åklagaren samrått med myndigheten i den andra staten. framför att det i flera fall kan ifrågasättas om det är lämpligt att meddela ett beslut om övervakningsåtgärder. Myndigheten pekar bland annat på att ett sådant beslut riskerar att förlänga och försvåra brottsutredningen. Tillämpningsområdet måste enligt myndigheten begränsas till de fall ett beslut i sin helhet är till den misstänktes fördel som lagföringen kan säkras. Åklagar- myndigheten menar vidare att åklagarens bedömning av möjligheterna att effektivt kunna följa upp ett beslut om övervakningsåtgärder och att genomföra förundersökningen måste väga tungt vid prövningen. Regeringen har förståelse för myndighetens synpunkter, men anser inte att myndighetens utgångspunkter för när ett beslut om övervaknings- åtgärder kan meddelas bör accepteras fullt ut. Utrymmet för att meddela sådana beslut bör enligt regeringen vara större än det Åklagar- myndigheten ser framför sig. Vid tvångsmedelsanvändning i straffprocessen måste dock alltid en avvägning göras mellan intresset av att få till stånd effektiva brottsutredningar och att den misstänktes grundläggande rättigheter, som rätten till frihet, tillgodoses. I artikel 2.1 b anges också att rambeslutets mål är att, när så är lämpligt, främja användningen av icke frihetsberövande åtgärder mot personer som inte är bosatta i den medlemsstat där det straffrättsliga förfarandet äger rum. Vidare anges i artikel 2.2 att rambeslutet inte skapar någon rätt för den enskilde att bli föremål för ett beslut om övervakningsåtgärder. Mot bakgrund av ovanstående anser regeringen att en lämplighetsavvägning bör ske vid prövningen av om ett beslut om övervakningsåtgärder ska meddelas. Detta torde vara i linje med vad och Ekobrotts- myndigheten efterfrågar. Att det ska göras en sådan lämplighets- avvägning bör framgå av den nya lagen. Lämplighetsprövningen bör dock endast ta sikte på omständigheter som har att göra med utredningen och lagföringen av brottet. Framkommer det omständigheter som talar för att brottsutredningen och Prop. 2014/15:116 lagföringen riskerar att avsevärt försvåras eller förlängas, bör det kunna utgöra skäl för att inte meddela ett beslut. En avvägning måste dock alltid göras mot lagstiftningens syfte, dvs. att främja likabehandling och användning av alternativ till frihetsberövanden. Flera av de situationer som och lyfter fram som problematiska torde kunna beaktas inom ramen för den lämplighets- prövning som regeringen föreslår. Regeringen delar synpunkt att den tänkta uppföljningsortens placering kan tala både för och emot att ett beslut om övervakningsåtgärder bör meddelas. I de flesta fall kan detta beaktas vid bedömningen av om ett beslut om övervakningsåtgärder kan anses tillräckligt för att neutralisera flyktfaran. I övrigt får detta beaktas inom ramen för den lämplighetsprövning som föreslås. Någon reglering därutöver anser regeringen inte är nödvändig. Regeringen anser sammanfattningsvis att i huvudsak samma förut- sättningar som gäller för reseförbud och anmälningsskyldighet ska gälla för att meddela ett beslut om övervakningsåtgärder. Ett beslut bör således, om åtgärden anses tillräcklig, få meddelas om någon är skäligen misstänkt för ett brott på vilket fängelse kan följa och det finns en risk för att personen avviker eller på annat sätt undandrar sig lagföring eller straff. Om förutsättningarna för häktning eller anhållande är uppfyllda i fråga om misstankegrad och straffskala, bör ett beslut om övervakningsåtgärder få meddelas även när det finns risk för försvårande av utredningen eller risk för fortsatt brottslighet. Det bör dock förutsätta att syftet med ett frihetsberövande kan tillgodoses genom ett beslut om övervakningsåtgärder. För att ett sådant beslut ska kunna meddelas bör vidare krävas att den misstänkte samtycker till att beslutet följs upp i den andra medlemsstaten, att han eller hon är stadigvarande bosatt i eller har annan stark anknytning till den staten och att det med hänsyn till brottsutredningen och lagföringen inte är olämpligt att meddela ett beslut om övervakningsåtgärder. Slutligen måste skälen för åtgärden uppväga det intrång eller men i övrigt som den innebär för den misstänkte eller något annat motstående intresse. Mot bakgrund av att ett beslut om övervakningsåtgärder ska kunna meddelas för ett brott på vilket fängelse kan följa bör det vara möjligt att för den aktuella gärningen utfärda en svensk arresteringsorder vid misskötsamhet av den misstänkte. Detta kan regleras i förordning. Särskilda villkor och passhinder Regeringens förslag: Ett beslut om övervakningsåtgärder får förenas med särskilda villkor som behövs för övervakningen av den misstänkte, t.ex. att han eller hon på vissa tider ska vara tillgänglig i sin bostad eller på sin arbetsplats. För den som är föremål för ett svenskt beslut om övervakningsåtgärder ska passhinder gälla enligt passlagen, dock med möjlighet för åklagaren att medge undantag. Promemorians förslag överensstämmer i sak med regeringens. Remissinstanserna godtar förslagen eller invänder inte mot dem. påtalar att ett beslut om övervakningsåtgärder som meddelas i i de flesta fall kommer att avse misstänkta som inte är svenska medborgare och att förslaget om passhinder därmed endast får Skälen för regeringens förslag I samband med ett beslut om reseförbud eller anmälningsskyldighet får det beslutas att den misstänkte på vissa tider ska vara tillgänglig i sin bostad eller på sin arbetsplats. Det framgår av 25 kap. 2 § första stycket Enligt samma lagrum får det också ställas upp andra villkor som behövs för att övervaka den misstänkte. kan vara att den misstänkte är skyldig att lämna ifrån sig pass eller annan Den här typen av villkor kan behövas för att försäkra sig om, men även för att kontrollera, att den misstänkte rättar sig efter ett reseförbud eller en anmälningsskyldighet. Motsvarande möjligheter att besluta om särskilda villkor bör gälla beträffande ett beslut om övervakningsåtgärder. Ett villkor om att den misstänkte på vissa tider ska vara tillgänglig i sin bostad eller på sin arbetsplats kan bidra till att beslutet följs. Vidare kan ett villkor om att lämna ifrån sig sitt pass eller annan legitimationshandling utgöra en del i kontrollen av att den misstänkte rättar sig efter beslutet. en person resa mellan flertalet EU-medlemsstater utan någon inre gränskontroll, men villkoret kan ändå fylla en funktion, framför allt gentemot stater utanför EU. Så länge den misstänkte befinner sig inom EU finns det i de flesta fall möjlighet att vid överträdelse av åtgärder som beslutats eller annan misskötsamhet begära honom eller henne överlämnad till enligt en europeisk eller nordisk arresterings- Mot bakgrund av Lagrådets påpekande om att de nu aktuella villkoren lagtekniskt inte omfattas av den föreslagna definitionen av ett svenskt beslut om övervakningsåtgärder bör det, som föreslås av Lagrådet, i lagtexten förtydligas att ett beslut om övervakningsåtgärder får förenas med särskilda villkor. I den nya lagen bör det inte uppställas något uttryckligt krav på att det särskilda villkoret ska vara förenligt med de övervakningsåtgärder som anges i rambeslutet, men enligt regeringens mening bör en bedömning i det avseendet alltid göras. Villkor om att lämna ifrån sig sitt pass eller annan legitimationshandling eller att på vissa tider finnas tillgänglig i sin bostad eller på sin arbetsplats anser regeringen omfattas av de Prop. 2014/15:116 övervakningsåtgärder som anges i artikel 8.1 c och 8.1 d i rambeslutet. Det är dock sedan upp till den andra staten att avgöra om villkoret kan följas upp och om det finns skäl för den staten att anpassa åtgärden (artikel 13). Enligt 7 § passlagen (1978:302) ska en passansökan avslås om sökanden är underkastad reseförbud eller anmälningsskyldighet. Ett beslut om övervakningsåtgärder bör enligt regeringens mening få samma rättsverkan. Om den misstänkte kan beviljas ett nytt pass, riskerar ett beslut om övervakningsåtgärder att bli verkningslöst. I de fall den misstänkte behöver ett giltigt pass för att kunna resa till den medlemsstat där beslutet ska följas upp eller för att återvända till för t.ex. förhör eller huvudförhandling bör åklagaren kunna medge undantag från passhindret. Som påpekas av kommer bestämmelsen om passhinder avseende en person som är föremål för ett svenskt beslut om övervakningsåtgärder att få en begränsad betydelse, eftersom det kan förutsättas att den misstänkte i de flesta fall inte kommer att vara svensk medborgare. Det kan emellertid inte uteslutas att beslut meddelas avseende en svensk medborgare. I sådana fall kan passhindret fylla en funktion. Uppgift om personer som är föremål för reseförbud eller anmälningsskyldighet tas för passhinderundersökning, enligt 13 a § efterlysningskungörelsen (1969:293), in i registret över efterlysta personer. Även ett svenskt beslut om övervakningsåtgärder bör registreras i det registret. Detta kan föreskrivas i förordning. Även domstols och åklagares skyldighet att informera polisen om beslut som meddelats med stöd av den nya lagen kan regleras i förordning. Motsvarande skyldighet vid beslut om reseförbud och anmälnings- skyldighet följer av 23 a § passförordningen (1979:664). 7.3.1Tillämpliga bestämmelser när ett beslut om övervakningsåtgärder meddelas Regeringens förslag: I huvudsak ska samma regler i om bl.a. förfarandet och överklagande som gäller för reseförbud och anmälningsskyldighet även gälla för ett beslut om övervaknings- åtgärder. När ett beslut om övervakningsåtgärder har meddelats, ska åtal väckas inom efter det att den misstänktes skyldighet att följa de åtgärder som beslutats inträtt, om åtal inte redan har väckts. Promemorians förslag överensstämmer delvis med regeringens. I promemorian hänvisas till vissa specifikt angivna bestämmelser i 2014/15:116 . Vidare föreslås ingen särskild bestämmelse om tid för väckande av åtal. Remissinstanserna: De flesta remissinstanserna godtar förslaget angående tillämpliga bestämmelser eller invänder inte mot det. anser att de förfaranderegler för domstolarnas handläggning som föreslås förefaller väl motiverade. har vissa synpunkter av lagteknisk karaktär. Kriminalvården efterfrågar ett klargörande av huruvida den tid då den misstänkte varit föremål för övervakningsåtgärder ska avräknas från en eventuell fängelsedom på grund av den aktuella gärningen. framför att det bör råda en stark presumtion för att den misstänkte ska vara frihetsberövad i avvaktan på den andra medlemsstatens beslut i fråga om erkännande och uppföljning. Skälen för regeringens förslag Tillämpliga regler för förfarandet Rambeslutet om uppföljning av beslut om övervakningsåtgärder innehåller inga föreskrifter om medlemsstaternas nationella förfaranden för att meddela ett beslut om övervakningsåtgärder. Vilka förfarande- regler som ska tillämpas är således upp till varje enskild medlemsstat att avgöra. Som konstateras i promemorian är en naturlig utgångspunkt att samma regler bör gälla för ett beslut om övervakningsåtgärder som för reseförbud och anmälningsskyldighet. Frågor om reseförbud och anmälningsskyldighet tas upp av rätten på yrkande av åklagaren eller i samband med att rätten ska besluta om den misstänktes häktning eller kvarhållande i häkte. Efter att åtal har väckts får rätten även på yrkande av målsäganden eller självmant ta upp frågan (25 kap. 3 § andra stycket ). Samma regler bör gälla i fråga om ett beslut om övervakningsåtgärder. Om åtal har väckts och huvudförhandling är nära förestående kan det dock, med hänsyn till lagföringen av brottet, vara olämpligt att meddela ett beslut om övervakningsåtgärder, se avsnitt 7.1. För att rambeslutets syfte att främja användningen av icke frihetsberövande tvångsmedel ska uppnås bör frågan om att meddela ett beslut om övervakningsåtgärder alltid övervägas när åklagaren eller rätten har att ta ställning till behovet av att frihetsberöva en misstänkt person som är stadigvarande bosatt i eller har annan stark anknytning till en annan medlemsstat i EU. Ett sådant övervägande torde vidare vara i enlighet med den proportionalitetsbedömning som alltid ska göras i samband med en prövning av förutsättningarna för att anhålla och häkta en person (24 kap. 1 § tredje stycket ).