prop · H203116 · 2015-04-29 00:00:00 — När det gäller åtgärder enligt artikel 8.1 b kan svenska myndigheter visserligen besluta om tillträdesförbud, enligt lagen (2005:321) om tillträdesförbud vid idrottsarrangemang (lagen om tillträdesförbud), men endast om det rör sig om en plats avsedd för idrottsutövning. Om övervakningsåtgärden avser andra platser, får den anses vara helt oförenlig med svensk rätt och bör således anpassas. Även om övriga åtgärder i artikel 8.1 c, d och e, motsvaras av svenska straffprocessuella tvångsåtgärder, kan det inte uteslutas att den åtgärd som beslutats i en annan stat innehåller delar som också får anses vara främmande enligt svensk rätt och därmed behöver anpassas. Enligt rambeslutet finns det en möjlighet för den verkställande staten att följa upp övervakningsåtgärder med hjälp av elektronisk övervakning (skäl 11). Något krav på att så ska kunna ske uppställs dock inte. I promemorian föreslås att ett villkor om elektronisk övervakning ska anpassas genom att alltid undantas från erkännande och uppföljning. Elektronisk övervakning är emellertid inte en sådan åtgärd som omfattas av artikel 8.1 utan ett sätt att följa upp en beslutad åtgärd (t.ex. genom att kunna kontrollera om den misstänkte håller ett visst avstånd till en viss angiven plats). Regeringen anser därför inte att det är aktuellt att tillämpa bestämmelserna om anpassning avseende ett villkor om att uppföljning av beslutade åtgärder ska ske genom elektronisk övervakning. Har den utfärdande staten ställt upp ett sådant villkor bör det i stället ses som en fråga om på vilket sätt en åtgärd ska följas upp (se avsnitt 8.6). Sammanfattningsvis anser regeringen att en övervakningsåtgärd som är helt eller delvis oförenlig med de förbud, föreskrifter eller villkor som kan meddelas enligt 25 kap. eller med förbud enligt lagen om kontaktförbud eller lagen om tillträdesförbud bör anpassas. Hur ska anpassningen gå till? Om en övervakningsåtgärd ska anpassas, föreskriver rambeslutet att den ska anpassas till en åtgärd som skulle ha tillgripits enligt den verkställande statens lagstiftning för likvärdiga brott (artikel 13.1). Vidare anges i bestämmelsen att den anpassade åtgärden så långt som möjligt ska motsvara den ursprungliga åtgärden och inte får vara strängare än denna. Ett beslut om övervakningsåtgärder kan innehålla flera olika övervakningsåtgärder, t.ex. reseförbud och kontaktförbud. Enskilda övervakningsåtgärder kan också innehålla olika moment, t.ex. ett kontaktförbuds närmare omfattning. I promemorian föreslås att anpassningen sker genom att övervakningsåtgärden antingen undantas från erkännande och uppföljning i den del den är oförenlig med förbud, förelägganden eller 2014/15:116 villkor som kan meddelas enligt bestämmelserna i 25 kap. , lagen om kontaktförbud eller lagen om tillträdesförbud eller, om åtgärden är helt oförenlig med sådana beslut, ersätts med ett förbud, föreläggande eller villkor som kan meddelas med stöd av 25 kap. 1 och 2 §§ . Lösningen med att delvis undanta en åtgärd har valts mot bakgrund av att det föreslås att en utländsk övervakningsåtgärd endast kan ersättas med en åtgärd enligt bestämmelserna i 25 kap. och inte med en åtgärd enligt lagen om kontaktförbud eller lagen om tillträdesförbud. Regeringen anser emellertid att en delvis annan lösning bör väljas. Det kan ifrågasättas om en bestämmelse om att undanta en åtgärd från erkännande och uppföljning är förenlig med rambeslutet. Artikel 13 talar om att anpassa en åtgärd till en annan, inte om att undanta en åtgärd. Att undanta en åtgärd från erkännande och uppföljning kan av andra medlemsstater, på goda grunder, uppfattas som att vägrar att följa upp en åtgärd, vilket inte är i enlighet med rambeslutet. En sådan bestämmelse i lagen bör därför undvikas, vilket också torde vara vad Som angetts ovan kan en övervakningsåtgärd som är oförenlig med svensk rätt, enligt förslaget i promemorian, endast anpassas till ett förbud, ett föreläggande eller ett villkor som kan meddelas med stöd av 25 kap. 1 och 2 §§ . Skälet till detta anges vara att en anpassning enligt ordalydelsen i artikel 13.1 ska ske till typer av övervakningsåtgärder som kan tillämpas enligt den verkställande statens lagstiftning för likvärdiga brott. I promemorian görs bedömningen att det för svenskt vidkommande innebär att en anpassning endast kan göras till en åtgärd enligt 25 kap. . En strikt tolkning av artikel 13.1 kan möjligen leda till en sådan slutsats. Regeringen menar dock, med utgångspunkt i att rambeslutet baserar sig på principen om ömsesidigt erkännande, att även övriga bestämmelser i samma artikel måste beaktas. Av dessa följer att anpassningen så långt som möjligt ska motsvara den åtgärd som den andra staten beslutat om samt att den anpassade åtgärden inte får anses som strängare (artikel 13.1 sista meningen och 13.2). Lösningen i promemorian innebär t.ex. att ett förbud att kontakta en person, när det inte är möjligt att endast undanta vissa delar, ska ersättas med ett reseförbud eller en anmälningsskyldighet. Detta kan enligt förslaget inträffa om förbudet innebär att den misstänkte ska uppehålla sig på ett visst avstånd från personen i stället för ett förbud att uppehålla sig i närheten av en annan persons bostad eller arbetsplats. Enligt vad som angetts ovan får en sådan utländsk åtgärd anses delvis oförenlig med svenska regler. Att i dessa situationer ersätta det utländska kontaktförbudet med en åtgärd enligt 25 kap. , i stället för att anpassa åtgärden till ett förbud motsvarande de som kan meddelas med stöd av lagen om kontaktförbud, anser regeringen svårligen kan uppfylla de övriga krav som följer av artikel 13. Det kan på goda grunder hävdas att en sådan anpassning över huvud taget inte motsvarar den ursprungliga åtgärden. Vidare kan det ifrågasättas om inte en sådan lösning även innebär att den anpassade åtgärden är strängare än den ursprungliga, vilket inte heller är förenligt med rambeslutet. För att i största möjliga utsträckning undvika dessa situationer och för att leva upp till de krav som ställs upp i artikel 13 bör det även vara möjligt att anpassa den utländska åtgärden till en åtgärd som motsvarar ett förbud enligt lagen om kontaktförbud och lagen om tillträdesförbud, trots att sådana förbud inte är möjliga att använda som straffprocessuella tvångsmedel i svensk rätt. Regeringen är medveten om att det kan bli aktuellt att anpassa en åtgärd som över huvud taget inte har någon motsvarighet i svensk rätt, t.ex. ett tillträdesförbud som avser helt andra platser än idrottsarenor. I dessa fall får åtgärden anses vara helt oförenlig med svensk rätt. Regeringen anser att åtgärden i sådana situationer endast bör kunna ersättas med åtgärder motsvarande dem som regleras i 25 kap. . I kombination med särskilda uppsatta villkor får det i möjligaste mån eftersträvas en åtgärd som ligger så nära den ursprungliga åtgärden som möjligt och som inte heller får anses som strängare. Som Lagrådet påpekar kan det inträffa att samtliga åtgärder som det, enligt den reglering som föreslås, är möjligt att ersätta den ursprungliga åtgärden med, framstår som strängare än den ursprungliga åtgärden. Rambeslutet innehåller inte några regler om hur den verkställande staten ska agera i en sådan situation. Av bestämmelsen i artikel 13.2 får det emellertid anses följa att det, om en sådan situation uppstår, inte är möjligt att följa upp den åtgärd som beslutats av den andra staten. Regeringen anser således att artikel 13.1 inte behöver tolkas så snävt att anpassningen bara kan ske till svenska straffprocessuella åtgärder enligt 25 kap. . Dessutom innebär även promemorians förslag att accepterat att erkänna och följa upp åtgärder som inte enligt svensk rätt kan meddelas som straffprocessuella åtgärder, t.ex. om den beslutade åtgärden helt överensstämmer med en åtgärd enligt lagen om kontaktförbud och lagen om tillträdesförbud. Regeringens förslag innebär en marginell utvidgning av vad en åtgärd kan anpassas till, men det innebär en ökad förenlighet med rambeslutets övergripande syfte. Det ska dock betonas att anpassningen inte betyder att det meddelas t.ex. ett svenskt kontaktförbud, utan endast att åtgärden ersätts med en åtgärd som i sin utformning och omfattning motsvarar ett sådant förbud. Sammanfattningsvis bör en utländsk övervakningsåtgärd som är helt oförenlig med sådana förbud, föreläggande eller villkor som kan meddelas enligt 25 kap. , lagen om kontaktförbud eller lagen om tillträdesförbud ersättas med en åtgärd som motsvarar reseförbud eller anmälningsskyldighet enligt 25 kap. . I övriga fall bör anpassning ske genom att den utländska övervakningsåtgärden anpassas till en åtgärd som motsvarar ett förbud, föreläggande eller villkor enligt 25 kap. , lagen om kontaktförbud eller lagen om tillträdesförbud. Enligt rambeslutet ska myndigheten i den verkställande staten, utan dröjsmål, skriftligen informera den behöriga myndigheten i den utfärdande staten om ett beslut om anpassning (artikel 20.2 f). Den utfärdande myndigheten får i sådana fall återkalla beslutet om övervakningsåtgärder, förutsatt att uppföljningen i den verkställande 2014/15:116 staten ännu inte har påbörjats (artikel 13.3). Ett beslut om återkallelse ska meddelas , dock senast efter mottagandet av informationen om anpassning. I promemorian föreslås att frågan om anpassning ska hanteras som en handläggningsfråga inför den slutliga prövningen av om beslutet om övervakningsåtgärder ska erkännas och följas upp. Det föreslås därför också att tidpunkten för beslutet i fråga om erkännande och uppföljning ska skjutas fram om det föreligger behov av anpassning. Regeringen anser emellertid att en annan ordning bör väljas. Beslutet om anpassning bör meddelas i samband med en eventuell uppföljningsför- , vilket bland annat artikel 13.3 pekar på. En sådan ordning torde också innebära bättre förutsättningar att hålla de tidsfrister som anges i artikel 12.1 än om tidpunkten för när ett beslut ska meddelas skjuts upp . Vidare torde den andra statens möjlighet att återkalla in- tyget utgå från att det finns ett formellt beslut om anpassning. Om åter- kallelse sker, ska uppföljningsförklaringen upphävas (se avsnitt 8.10). Anpassning kan bli aktuellt även i fall när myndigheten i den utfärdande staten har ändrat beslutet om övervakningsåtgärder (artikel 18.4 a). I samband med att åklagaren prövar frågan om ändring av uppföljningsförklaringen måste således också frågan om behovet av anpassning prövas (se avsnitt 8.9). 8.6Uppföljning i av ett beslut om övervakningsåtgärder Regeringens förslag: En uppföljningsförklaring ska gälla . Uppföljningen ska få påbörjas först när den misstänkte har delgetts förklaringen och den behöriga myndigheten i den andra staten har underrättats om förklaringen. Om anpassning har skett, ska uppföljningen påbörjas tidigast efter en sådan underrättelse. Åklagaren ansvarar för uppföljningen. Vid uppföljningen får åklagaren anlita biträde av . Uppföljning får inte ske genom elektronisk övervakning. Passhinder ska gälla enligt passlagen (1978:302) för den som är föremål för övervakningsåtgärder som motsvarar reseförbud eller anmälningsskyldighet, dock med möjlighet för åklagaren att medge undantag. Promemorians förslag överensstämmer i huvudsak med regeringens. I promemorian föreslås ingen bestämmelse om när uppföljningen får påbörjas. Remissinstanserna: En majoritet av remissinstanserna godtar förslagen eller invänder inte mot dem. påtalar att det i lagtexten tydligare bör framgå vad det innebär att åklagaren ska ”följa upp” beslutet om övervakningsåtgärder. Även påpekar att den föreslagna lagtexten inte ger några närmare anvisningar om vad åklagarens åtagande innebär och understryker i samband därmed att åklagarens skyldighet att hålla sig underrättad angående omständig- heter som kan föranleda följdbeslut av den utfärdande staten inte ska tolkas som någon aktiv bevakningsplikt. Skälen för regeringens förslag Enligt artikel 16 i rambeslutet är det den verkställande statens lagstiftning som ska tillämpas för uppföljningen av övervaknings- åtgärderna, bland annat angående vilken eller vilka myndigheter som ansvarar för uppföljningen. I denna del instämmer regeringen i promemorians förslag att åklagaren bör ansvara för uppföljningen av de åtgärder som anges i förklaringen. Som föreslås i promemorian bör också åklagaren kunna anlita biträde av vid uppföljningen. Ingen av remissinstanserna invänder mot dessa förslag. blev en egen myndighet. ska omfattas av lagen diskuteras inte i promemorian och väcks inte heller av någon av remissinstanserna. Det finns således inte något beredningsunderlag för att nu bedöma om även Säkerhetspolisen bör omfattas av den nya regleringen. När får uppföljning av ett erkänt beslut om övervakningsåtgärder Ett beslut om övervakningsåtgärder är en tillfällig åtgärd som vidtas i ett pågående förfarande i den andra staten. uppföljningsförklaringen meddelas kommer den misstänkte i många fall att befinna sig i den andra staten i avvaktan på den svenska åklagarens beslut i fråga om erkännande och uppföljning. uppföljningen av beslutet om övervakningsåtgärder kan därför normalt sett inte påbörjas förrän den misstänkte har inställt sig i . uppföljningsförklaringen inte börjar gälla , kan det dock få konsekvensen att den misstänkte i onödan måste kvarbli i häkte i den andra staten, i avvaktan på att uppföljningsförklaringen vinner laga kraft Uppföljningsförklaringen bör därför gälla . Av artikel 11.1 i rambeslutet följer att uppföljningen kan påbörjas här i först när den andra statens behöriga myndighet har underrättats Detta bör framgå av lag. underrättelseskyldighet, vilken följer av artikel 20.2 e, kan regleras i Som påpekas av Lagrådet bör det av lagtexten även framgå att uppföljning inte kan påbörjas förrän den misstänkte underrättats om Som framgår av avsnitt 8.5.2 föreslår regeringen att förklaringen ska delges den misstänkte. I lagen bör således anges att uppföljningen inte kan påbörjas förrän sådan delgivning skett. Om åklagaren har anpassat det utländska beslutet om övervaknings- åtgärder (se avsnitt 8.5.3), vilket kommer att framgå av uppföljnings- förklaringen, bör uppföljningen inte påbörjas förrän den andra staten haft möjlighet att reagera på denna anpassning. Enligt artikel 13.3 har den utfärdande staten på sig att återkalla intyget efter att ha blivit informerad om anpassningen, under förutsättning att uppföljningen ännu För att göra det möjligt för den andra staten att ta ställning till om en återkallelse ska ske, bör det också framgå av lagen att uppföljningen, i dessa fall, får påbörjas tidigast efter det att den andra statens myndighet underrättats om uppföljningsförklaringen. Hur ska uppföljningen ske? I promemorian föreslås att åklagaren ska följa upp den uppföljnings- förklaring som meddelats. och påpekar att det av den föreslagna formuleringen av lagtexten inte går att utläsa vilka konkreta åtgärder åklagaren ska vidta för att följa upp det utländska beslutet. De åtgärder som ska vidtas för att följa upp ett utländskt beslut kommer att se olika ut beroende på vilka övervaknings- åtgärder som omfattas av beslutet. Regeringen anser därför att det är förenat med svårigheter att i lagtexten närmare konkretisera vad åklagaren med biträde av faktiskt ska göra för att följa upp beslutet i fråga. Vad gäller frågan om vilka faktiska åtgärder åklagare och ska vidta i samband med uppföljningen av ett utländskt beslut om övervakningsåtgärder bör dock utgångspunkten, som föreslås i promemorian, vara att dessa beslut ska följas upp på det sätt som svenska beslut om reseförbud, anmälningsskyldighet, kontaktförbud och tillträdesförbud följs upp. Den nuvarande regleringen i detta avseende är begränsad. Av svenska beslut om reseförbud och anmälningsskyldighet framgår i korthet vilka skyldigheter besluten innebär för den misstänkte. Av besluten kan också i viss mån utläsas vilka åtgärder ska vidta, t.ex. att kontrollera att den misstänkte anmäler sig personligen vid myndigheten eller att myndigheten ska ta emot pass eller annan legitimationshandling som den misstänkte enligt ett särskilt villkor i beslutet ska lämna ifrån sig. Därutöver innehåller inte besluten några särskilda anvisningar till verkställande myndighet. Dessa beslut följs således upp på det sätt som bedöms lämpligt. Inte heller beslut om kontaktförbud och tillträdesförbud innehåller normalt några särskilda anvisningar till åklagare eller polis, utöver vilka skyldigheter den enskilde har att iaktta. Domstol eller åklagare som meddelar beslut om kontaktförbud eller tillträdesförbud ska dock underrätta Polismyndig- heten om beslutet. Syftet med underrättelsen är att ska kunna övervaka att förbudet respekteras. I anledning av Åklagar- myndighetens påpekande om att det inte bör föreligga någon generell plikt att aktivt övervaka den misstänkte kan konstateras att den reglering som regeringen nu föreslår inte är avsedd att innebära att åklagare och ska vidta mer långtgående åtgärder än vid motsvarande svenska beslut. Någon sådan skyldighet föreskrivs inte heller i rambeslutet. De utländska övervakningsåtgärderna kan ofta innebära ett förbud för den misstänkte att göra något, t.ex. att kontakta en viss person eller att lämna svenskt territorium, eller ett påbud för den misstänkte att informera om varje byte av bosättning. Vid försummad anmälnings- skyldighet kommer överträdelsen omgående att upptäckas av . De svenska myndigheterna torde i de allra flesta andra fall få kännedom om en överträdelse genom en polisanmälan eller när det uppdagas vid en registerslagning vid någon form av poliskontroll, t.ex. i trafiken. Eftersom det endast är myndigheten i den utfärdande staten som är behörig att besluta om konsekvenser av en överträdelse av beslut om övervakningsåtgärder ska svenska bestämmelser angående överträdelser av de aktuella åtgärderna inte tillämpas. Det innebär t.ex. att en person som är föremål för en övervakningsåtgärd som motsvarar reseförbud inte ska frihetsberövas med stöd av 25 kap. 9 § om förbudet överträds och att övervakningsåtgärder som motsvarar kontaktförbud och tillträdesförbud inte är straffsanktionerade. En annan sak är förstås om t.ex. en överträdelse av ett utländskt förbud att kontakta en person medför misstanke om att den som beslutet avser har gjort sig skyldig till en gärning som kan utgöra brott enligt svensk rätt, såsom misshandel eller olaga hot. Vidare kan den information som åklagaren erhåller leda till att ett svenskt beslut om kontaktförbud eller tillträdesförbud meddelas. Den skyldighet som finns i rambeslutet att underrätta den behöriga myndigheten i den andra staten om varje överträdelse av en övervakningsåtgärd eller om annan iakttagelse som kan leda till ett följdbeslut enligt artikel 18.1 bör åligga åklagaren. bör vara skyldig att informera åklagaren om eventuella överträdelser, t.ex. om den misstänkte inte efterlever sin anmälningsplikt. Vid rapport- eringen till den andra statens myndigheter ska formuläret i bilaga 2 till rambeslutet användas. Inom ramen för denna rapporteringsskyldighet bör åklagaren eller vid behov kunna inhämta viss information, t.ex. ställa vissa kontrollfrågor till den misstänkte. Om myndigheterna i den andra staten däremot vill hålla formella förhör, t.ex. genom videolänk, eller vidta någon annan åtgärd för att närmare utreda överträdelsen, får detta ske enligt de överenskommelser som gäller mellan och den andra staten och som regleras bland annat i lagen (2000:562) om internationell rättslig hjälp i brottmål, vilket också rambeslutet förutsätter (artikel 19.4). I promemorian föreslås att ett villkor om att uppföljning ska ske genom elektronisk övervakning som beslutats av den andra staten ska undantas från erkännande och uppföljning genom bestämmelsen om anpassning. Kriminalvården invänder mot detta förslag och anför att ett beslut som innefattar elektronisk övervakning bör kunna följas upp i . Ett svenskt kontaktförbud kan i vissa fall kombineras med elektronisk övervakning. Elektronisk övervakning kan dock inte användas för att följa upp straffprocessuella tvångsmedel i . Mot bakgrund av att rambeslutet innebär ett nytt samarbete mellan medlemsstaterna samt att elektronisk övervakning innebär en betydande inskränkning i den enskildes rörelsefrihet instämmer regeringen i bedömningen i promemorian att sådan övervakning inte är aktuell . Möjligheten att följa upp ett beslut genom elektronisk övervakning är något som den verkställande staten råder över, se skäl 11 i rambeslutet. Regeringen anser dock inte att ett sådant villkor ska undantas genom anpassning, se avsnitt 8.5.3. Om den andra staten har beslutat om en övervakningsåtgärd som omfattas av artikel 8.1 i rambeslutet och i samband med översändandet av beslutet till anger att åtgärden bör följas upp genom elektronisk övervakning, t.ex. för att övervaka en åtgärd som motsvarar ett svenskt kontaktförbud, ska åtgärden erkännas och följas upp utan anpassning. Uppföljningen ska däremot inte ske genom elektronisk övervakning. För att tydliggöra att ett utländskt beslut om övervakningsåtgärder inte ska följas upp med elektronisk 2014/15:116 övervakning bör det anges särskilt i den nya lagen. Åklagaren bör i dessa situationer, innan beslut i fråga om erkännande och uppföljning meddelas, underrätta den utfärdande staten om att elektronisk övervakning inte är möjlig. Om den misstänkte behöver inställa sig i den andra staten för exempelvis förhör eller huvudförhandling, får han eller hon själv ombesörja resan till den andra staten. Frågan om kostnader för den misstänktes resor mellan den utfärdande och den verkställande staten regleras inte i rambeslutet (skäl 14). Passhinder och införande av uppgifter i register Enligt 7 § passlagen (1978:302) föreligger hinder mot att bifalla en passansökan om en person är underkastad reseförbud eller anmälningsskyldighet enligt 25 kap. . Av 23 a § passförordningen (1979:664) framgår att domstol eller åklagare som meddelar beslut om reseförbud eller anmälningsskyldighet genast ska underrätta som ser till att uppgift om beslutet förs in i registret över efterlysta personer. Av 13 a § efterlysningskungörelsen (1969:293) följer också att för passhinderundersökning får efterlysnings- registret innehålla uppgift om personer som är underkastade reseförbud eller anmälningsskyldighet enligt 25 kap. 1 § . I promemorian föreslås att en passansökan ska avslås när sökanden är föremål för en uppföljningsförklaring som avser övervakningsåtgärder motsvarande reseförbud och anmälningsskyldighet. Regeringen in- stämmer i promemorians förslag. En uppföljningsförklaring i dessa delar bör ha liknande rättsverkningar som beslut om reseförbud eller anmälningsskyldighet. Visserligen finns det inte längre någon gränskontroll mellan de stater som ingår i . Samtliga medlemsstater i EU deltar dock inte i detta samarbete och i förhållande till stater utanför EU har passhindret betydelse. Med hänsyn till att den misstänkte i något skede ska återvända till den andra staten för lagföring kan passhindret inte gälla utan undantag. Åklagaren bör därför, i samråd med myndigheten i den andra medlemsstaten, kunna medge undantag från passhindret. Bestämmelser om detta bör tas in i passlagen. När en uppföljningsförklaring som innehåller åtgärder som motsvarar reseförbud eller anmälningsskyldighet (punkterna c, d eller e i artikel 8.1) har meddelats bör, på motsvarande sätt som vid reseförbud och anmälningsskyldighet som meddelats med stöd av 25 kap. , underrättas för att besluten ska föras in i registret över efterlysta personer. Bestämmelser om detta kan tas in i passförordningen och efterlysningskungörelsen. Meddelade förbud enligt lagen om kontaktförbud och lagen om tillträdesförbud registreras i belastningsregistret enligt 3 § 5 lagen (1998:620) om belastningsregister. förs dessutom uppgifter om personer som har meddelats tillträdesförbud in i ett särskilt register (enligt lagen [2015:51] om register över tillträdesförbud vid idrottsarrangemang).