prop · H20363 · 2015-03-12 00:00:00 — 2. en utländsk myndighet, ett EU-organ eller en mellanfolklig orga- Uppgifter ska även få behandlas om det är nödvändigt för att till- handahålla information till och regeringen samt till andra, om skyldighet att lämna uppgifter följer av lag eller förordning. För att tillhandahålla information för andra ändamål än de ovan upp- räknade får uppgifter behandlas endast om det nya ändamålet i det en- skilda fallet inte kan anses oförenligt med det ändamål som uppgif- terna samlades in för. Utredningens förslag överensstämmer i huvudsak med regeringens. Utredningen föreslår dock att de sekundära ändamålen ska anges uttöm- Remissinstanserna: och är kritiska mot att bestämmelsen i 15 kap. 5 § sekretesslagen (nuvarande 6 kap. 5 § offentlighets- och sekretesslagen) inte bedöms utgöra en sådan bestämmelse om uppgiftsskyldighet som avses i den föreslagna lagen. Kriminalvården anser att det finns starka skäl för att överväga om inte Kriminalvården bör räknas till myndigheter med brottsbekämpande verk- Kriminalvården påpekar också att de myndigheter som ingår i har enats om att sträva efter att finalitetsprincipen ska gälla för myndighets personuppgiftsförfattnings tillämpningsområde. anför att man inom RIF arbetar med förslag till hur in- formation ska tillhandahållas mellan myndigheter i rättskedjan i framti- Prop. 2014/15:63 den. Någon specifik lösning har inte förordats . att det kan finnas behov av att tillhandahåller personuppgifter till domstolarna även när det saknas stöd i lag eller förordning. Skälen för regeringens förslag I det föregående redovisas hur lagens ändamålsreglering bör utformas och vilka de primära ändamålen bör vara. I detta avsnitt diskuteras vilka sekundära ändamål som bör anges i lagen. I och med att regleringen av sekundära ändamål inte föreslås vara uttömmande finns det ett visst utrymme att tillhandahålla uppgifter även för andra ändamål än de i lagen angivna, under förutsättning att det nya ändamålet inte kan anses oförenligt med insamlingsändamålet (finalitetsprincipen). Som regeringen betonar i avsnitt 8.1 är dock målsättningen att de sekundära ändamålen ska vara så heltäckande som möjligt och omfatta merparten av åklagarväsendets uppgiftslämnande. Utlämnande av uppgifter kan även förekomma inom ramen för något av de primära ändamålen. Åklagares utlämnande av uppgifter till andra är i många fall ett led i den egna verksamheten och omfattas då av de primära ändamålen. Tillhandahållande av information till andra brottsbekämpande myndigheter Det är från brottsbekämpningssynpunkt angeläget att samhällets samlade resurser används på ett så rationellt och effektivt sätt som möjligt. Brottsligheten känner inga geografiska gränser eller myndighetsgränser. Att brottsbekämpande myndigheter bör samverka framstår därför som självklart. Lika självklart är att en sådan samverkan förutsätter möjligheter till effektivt utbyte av information. Den dåvarande regeringen tog 2008 initiativ till en nationell mobilisering mot den grova organiserade brottsligheten, den s.k. GOB-satsningen (Ju2008/5776/PO). I den departementspromemoria som ligger till grund för beslutet lyfts ökad samverkan mellan myndigheter fram som en av de viktigaste åtgärderna (Ds 2008:38). I en nyligen remitterad departementspromemoria lämnas förslag som syftar till att ytterligare underlätta informationsutbytet vid myndighetssamverkan för att förebygga, förhindra eller upptäcka grov organiserad brottslighet (Ds 2014:30). Ett väl fungerande informationsutbyte skapar förutsättningar att se kopplingar mellan brottslighet inom olika myndigheters ansvarsområden. Det är därför viktigt att den moderna teknikens möjligheter kan tas till vara för sådant informationsutbyte. De risker för intrång i den personliga integriteten som direktåtkomst kan ge upphov till och hur dessa risker bör hanteras diskuteras i avsnitt 11.3. Mot denna bakgrund bör det som utredningen föreslår i den nya lagen uttryckligen anges att de uppgifter som förekommer i åklagarväsendets operativa verksamhet får behandlas för att tillhandahålla information som andra brottsbekämpande myndigheter, dvs. hetspolisen, , och behöver i sin brottsbekämpande verksamhet. Motsvarande bestämmelser finns i förordningen om behandling av personuppgifter inom åklagarväsendet, i lagen om behandling av uppgifter i brottsbekämpande verksamhet, i polisdatalagen och i kustbevakningsdatalagen. Av tydlighetsskäl bör även och anges i uppräkningen över myndigheter som har rätt till tillgång till uppgifter. I avsnitt 12.2 föreslås en sekretessbrytande bestämmelse som ska gälla i förhållande till andra brottsbekämpande myndigheter. Tillhandahållande av personuppgifter till utländska myndigheter, EU- organ eller mellanfolkliga organisationer Inom ramen för det internationella straffrättsliga samarbetet måste åklagare kunna behandla personuppgifter för att lämna ut dem i den utsträckning det behövs för att fullgöra internationella åtaganden. Det kan exempelvis vara fråga om att översända uppgifter till Eurojust. Som anges i avsnitt 5.5 förs förhandlingar inom EU om att Eurojust ska reformeras. Om förslaget antas kommer Eurojust att övergå från att vara ett mellanstatligt samarbete till att vara ett EU-organ. På samma sätt förhandlas förslag om att Europol ska bli ett EU-organ. Den föreslagna lagen bör tillåta uppgiftslämnande till dessa och andra EU-organ om uppgifterna behövs där för brottsbekämpande verksamhet. Likaså måste åklagare kunna utföra sådan behandling som krävs för att lämna upplysningar till en utländsk myndighet om vilka åtgärder som har vidtagits i med anledning av utländsk information eller en begäran om internationell rättslig hjälp. Eftersom det internationella informationsutbytet förutsätter att uppgifter i vissa fall lämnas utan föregående förfrågan från en annan stat, bör det vara möjligt att behandla och lämna ut uppgifter även om detta är ett allmänt åtagande enligt överenskommelsen men inte ett bindande krav. I lagen bör det därför, som utredningen föreslår, tas in en bestämmelse om att uppgifter får behandlas om det är nödvändigt för att tillhandahålla information som behövs i brottsbekämpande verksamhet hos en utländsk myndighet eller en mellanfolklig organisation. Motsvarande bestämmelser finns för polisen i 2 kap. 8 § första stycket 2 polisdatalagen. I avsnitt 8.4 och 12.3 diskuteras olika frågor som rör informationsutbyte och sekretess i det internationella samarbetet. Tillhandahållande av personuppgifter till domstolar Åklagare utbyter i stor utsträckning personuppgifter med de allmänna domstolarna. Som exempel kan nämnas att åklagare sänder in stämningsansökningar, förundersökningsprototokoll och underlag för beslut om straffprocessuella tvångsmedel till domstolarna och att de från domstolarna tar emot domar och beslut. tar bl.a. upp RIF-arbe- tet. Det mesta av den information i form av personuppgifter som åklagare utbyter med domstolar faller inom lagens primära ändamål. Det kommer således t.ex. inte att finnas några hinder mot att förundersökningsprotokoll eller annan dokumentation skickas elektroniskt även . Det sekundära ändamålet att tillhandahålla information i den utsträckning det följer av lag eller förordning tillgodoser behovet av att kunna behandla Prop. 2014/15:63 personuppgifter t.ex. för att besvara förfrågningar från förvaltningsdom- stolar i tillståndsfrågor eller att på begäran lämna upplysningar i tjänsten i andra frågor (se nedan). Med hänsyn till att RIF-arbetet kan förväntas successivt omfatta fler områden är det dock inte, som önskar, möjligt att nu i detalj anpassa den nya lagen till det informationsutbyte som kan komma att utvecklas inom ramen för det arbetet. Tillhandahållande av personuppgifter till Kriminalvården Kriminalvården har bl.a. till uppgift att verka för att påföljder verkställs på ett säkert sätt och att återfall i brott förebyggs. Myndigheten är enligt 2 § förordningen (2007:1172) med instruktion för Kriminalvården skyldig att vidta särskilda åtgärder för att förhindra brottslighet under verkställigheten. Enligt 3 § första stycket 3 lagen (2001:617) om behandling av personuppgifter inom kriminalvården får personuppgifter behandlas om det behövs för att upprätthålla säkerheten och förebygga brott bl.a. som en person är häktad eller intagen i kriminalvårdsanstalt. För detta ändamål ska Kriminalvården enligt 39 § förordningen (2001:682) om behandling av personuppgifter inom kriminalvården föra ett särskilt register benämnt säkerhetsregistret. I förarbetena till Kriminalvårdens registerlagstiftning anfördes att framväxten av kriminella sammanslutningar och nätverk förutsätter samarbete mellan Kriminalvården och polisen (prop. 2000/01:126 s. 27). Även och Beredningen för rättsväsendets utveckling betonade just samarbetet mellan polisen och Kriminalvården (SOU 2005:6 s. 120 och SOU 2005:117 s. 202–203). I polisdatalagen regleras möjligheten till uppgiftsutbyte mellan polisen och Kriminalvården (2 kap. 8 § första stycket 5 polisdatalagen). Frågan är om det finns behov av en motsvarande bestämmelse i den nya lagen, som Kriminalvården menar. Huvuddelen av informationsutbytet mellan åklagare och Kriminalvården har stöd i de primära ändamålen, t.ex. när åklagare informerar om vilka restriktioner som gäller för häktade. Regeringen vill vidare påminna om att åklagare, i likhet med andra förundersökningsledare, enligt 26 § häktesförordningen (2010:2011) har skyldighet att underrätta häktet om förhållanden som har betydelse från säkerhetssynpunkt för behandlingen av den som är intagen på grund av misstanke om brott. Eftersom åklagare alltid kan förmedla information om det krävs enligt lag eller förordning finns det således stöd för att lämna personuppgifter för det ändamålet. Det är svårt att se att åklagare i någon större utsträckning får tillgång till annan information som kan vara av nytta för Kriminalvården i dess säkerhetsarbete och där utlämnande skulle vara oförenligt med det ändamål för vilket uppgifterna samlats in, dvs. där finalitetsprincipen inte skulle medge att uppgifterna lämnas ut. Regeringen instämmer därför i utredningens bedömning att en bestämmelse motsvarande 2 kap. 8 § första stycket 5 polisdatalagen inte bör införas i den nya lagen. 2014/15:63 Tillhandahållande av personuppgifter till myndigheter i vissa andra fall Det finns även vissa andra fall där personuppgifter bör få behandlas inom åklagarväsendet för utlämnande till andra. Enligt 10 kap. 15 § offentlighets- och sekretesslagen hindrar sekretess inte att uppgift lämnas till eller regeringen. Som utredningen föreslår bör det därför i den nya lagen anges att personuppgifter får behandlas, om det är nödvändigt för att tillhandahålla information till och regeringen. I lagen bör det även införas en bestämmelse som anger att uppgifter får behandlas för att lämnas ut till andra, om det enligt lag eller förordning åligger åklagare att tillhandahålla sådan information. Med andra avses såväl myndigheter som enskilda. Med skyldighet att lämna ut uppgifter avses dels sådan uppgiftsskyldighet som avses i 10 kap. 28 § första stycket offentlighets- och sekretesslagen, dels andra författningsreglerade skyldigheter att lämna ut uppgifter. Enligt 6 kap. 5 § offentlighets- och sekretesslagen ska en myndighet på begäran av en annan myndighet lämna uppgift som den förfogar över, i den mån hinder inte möter på grund av bestämmelse om sekretess eller av hänsyn till arbetets behöriga gång. Enligt utredningen innefattar denna bestämmelse (dåvarande 15 kap. 5 § sekretesslagen) inte en uppgiftsskyldighet i nu aktuellt hänseende, något som både och ställer sig frågande till. I flera senare lagstiftningsärenden har en motsatt bedömning gjorts (se t.ex. prop. 2008/09:96 s. 80, prop. 2009/10:85 s. 120– 121 och prop. 2011/12:45 s. 113). Mot denna bakgrund gör regeringen bedömningen att 6 kap. 5 § offentlighets- och sekretesslagen innefattar en sådan skyldighet att lämna uppgifter som avses i den föreslagna lagen. 9 Behandling av känsliga personuppgifter Regeringens förslag: Uppgifter om en person får inte behandlas enbart på grund av vad som är känt om personens ras eller etniska ursprung, politiska åsikter, religiösa eller filosofiska övertygelse, medlemskap i fackförening, hälsa eller sexualliv (känsliga personuppgifter). Uppgifter om en person som behandlas på någon annan grund ska dock få kompletteras med känsliga personuppgifter om det är absolut nödvändigt för syftet med behandlingen. Känsliga personuppgifter ska också få behandlas om det är nödvändigt för diarieföring eller om uppgifterna har lämnats till åklagarväsendet i en anmälan eller liknande och behandlingen är nödvändig för handläggningen. Uppgifter som beskriver en persons utseende ska utformas på ett objektivt sätt med respekt för människovärdet. Utredningens förslag överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: Majoriteten av remissinstanserna har inte något att invända mot förslaget. ifrågasätter användningen av begreppet ”absolut nödvändigt” och är tveksam till om rekvisitet medger den behandling av personuppgifter som kan vara motiverad i åklagar- Länsrätten i anser att det är tveksamt om bestämmelsen, som anger hur uppgifter som beskriver en persons utseende ska utformas, bör införas. anser att det är av värde om det lämnas närmare exempel på när känsliga personuppgifter får behandlas. Skälen för regeringens förslag: I lagstiftning om behandling av personuppgifter intar känsliga personuppgifter en särställning. Enligt 10 § förordningen om behandling av personuppgifter inom åklagarväsendet får uppgifter om en person inte behandlas enbart på grund av vad som är känt om personens ras eller etniska ursprung, politiska åsikter, religiösa eller filosofiska övertygelse, medlemskap i fackförening, hälsa eller sexualliv. Denna definition av känsliga personuppgifter är densamma som personuppgiftslagens (se 13 § personuppgiftslagen). Känsliga personuppgifter definieras också på detta sätt i annan lagstiftning om personuppgiftsbehandling och används fortfarande i olika internationella instrument. Mot denna bakgrund bör definitionen användas i den nya lagen, trots att det finns befogade invändningar mot användandet av uttrycket ras (se även prop. 2009/10:85 s. 123). Det bör framhållas att användningen av uttrycket ras är föremål för överväganden av Utredningen om stärkt skydd för transpersoner och översyn av vissa termer (dir. 2014:115). Utgångspunkten för översynen är att det inte är önskvärt att termen ras används i lagar. En förutsättning för att utmönstringen av termen ska kunna göras är dock att den inte medför ett svagare skydd för någon skyddad grupp och att även fortsättningsvis uppfyller sina internationella åtaganden. Om uppgifter om en person behandlas på annan grund i åklagarväsendets datasystem, får de enligt dagens reglering kompletteras med känsliga personuppgifter när det är absolut nödvändigt för syftet med behandlingen. Innebörden är att det inte är tillåtet att föra särskilda register över personer endast på grund av att de t.ex. har visst etniskt ursprung. Förekommer personen i en förundersökning eller något annat ärende, får dock uppgiften om etniskt ursprung antecknas, om det bedöms vara absolut nödvändigt för syftet med behandlingen. efterfrågar vägledning om när behandling kan vara tillåten. Så kan vara fallet t.ex. i en utredning om hets mot folkgrupp, för att belysa gärningsmannens motiv, eller vid utredning av sexualbrott, för att belysa omständigheterna kring brottet. Uppgifter om brottsoffrets hälsa är nödvändiga vid utredning av våldsbrott för att belysa fysiska och psykiska skador för att nämna några exempel. ifrågasätter formuleringen ”absolut nödvändigt”. Tingsrätten anser att regeln är för restriktiv och ifrågasätter om den t.ex. medger behandling av sådana uppgifter som nämns i 29 kap. 2 § 7 . Motsvarande begrepp används i den nuvarande förordningen och i motsvarande bestämmelse i polisdatalagen. Regeringen gör bedömningen att rekvisitet medger den behandling av personuppgifter som är motiverad inom åklagarväsendet och finner inte anledning att frångå förslaget i denna del. Enligt 10 § förordningen om behandling av personuppgifter inom åklagarväsendet får känsliga personuppgifter även behandlas om de förekommer i en handling som har kommit in till eller i ett ärende. Skälet till detta är att myndigheterna 2014/15:63 måste ha möjlighet att alltid kunna diarieföra och handlägga inkommande anmälningar och liknande skrivelser. Sådan behandling bör även enligt den nya lagen vara tillåten i de fall där inkommande handlingar innehåller känsliga personuppgifter. En motsvarande bestämmelse bör därför, som utredningen föreslår, införas i den nya lagen. Uppgifter om en persons utseende omfattas normalt inte av definitionen av känslig personuppgift. Sådana uppgifter får därmed behandlas utan att de begränsningar som gäller för behandling av känsliga personuppgifter beaktas. I en förundersökning är det inte ovanligt att det förekommer uppgifter om en persons signalement. Det kan vara nödvändigt att behandla sådana uppgifter för att ett brott ska kunna utredas. Det finns alltså ett berättigat behov att kunna behandla uppgifter om utseende. Då en beskrivning av en persons utseende kan uppfattas som känslig och integritetskränkande bör det, som utredningen föreslår, införas en bestämmelse i lagen som uttryckligen anger att uppgifter som beskriver en persons utseende ska utformas på ett objektivt sätt med respekt för människovärdet. Regeringen delar således inte Länsrätten i uppfattning att en sådan regel inte bör införas. Eftersom en motsvarande bestämmelse finns i polisdatalagen får det förutsättas att förundersökningsprotokoll och andra handlingar som överlämnas av polisen inte innehåller beskrivningar som skulle kunna strida mot bestämmelsen. Uppgifter av det slaget kan dock komma in till åklagare från annat håll. Det ankommer på åklagaren att se till att uppgifterna alltid uppfyller lagens krav. 10 Gemensamt tillgängliga uppgifter 10.1Särskilda regler för behandling av gemensamt tillgängliga uppgifter Regeringens förslag: I stället för bestämmelser om register och databaser ska den nya lagen innehålla särskilda bestämmelser om behandling av uppgifter som görs eller har gjorts gemensamt tillgängliga i åklagarväsendets operativa verksamhet. Behandling som utförs av en enskild tjänsteman eller inom en begränsad grupp personer, t.ex. genom vanlig ordbehandling eller genom e-postkommunikation, ska inte omfattas av dessa bestämmelser. Regleringen om gemensamt tillgängliga uppgifter ska inte gälla när personuppgifter behandlas med stöd av bestämmelserna om diarieföring m.m. Utredningens förslag överensstämmer i huvudsak med regeringens. Utredningen föreslår inte något undantag för personuppgifter som behandlas med stöd av det särskilda ändamålet för diarieföring m.m. Remissinstanserna: Majoriteten av remissinstanserna har inget att invända mot utredningens förslag. heten, , och betonar att det är viktigt att begreppet ”gemensamt tillgängliga uppgifter” är det- samma oavsett vid vilken myndighet personuppgiftsbehandlingen sker. ombudsmän anser att avgränsningsfrågorna rörande begrep- pet ”gemensamt tillgängliga uppgifter” bör övervägas ytterligare med hänsyn bl.a. till de skillnader i storlek och verksamhetsområden som finns mellan olika enheter inom åklagarväsendet. tetsnämnden vid anser att begreppet bör övervägas anser att det är olämpligt att det införs ett nytt begrepp – gemensamt tillgängliga uppgifter – för att be- skriva samma sak som i andra författningar benämns databas. Skälen för regeringens förslag Begreppet ”gemensamt tillgängliga uppgifter” Den nya lagen kommer att gälla för all automatiserad behandling av personuppgifter i åklagarväsendets operativa arbete. Det innebär att inte bara uppgifter som behandlas i för verksamheten gemensamma uppgifts- samlingar, t.ex. register eller ärendehanteringssystem, kommer att om- fattas utan även sådan behandling som utförs av en enskild tjänsteman eller en begränsad grupp personer, t.ex. vanlig ordbehandling och e-post- Som regeringen framhållit i bl.a. lagstiftningsärendet om polisdatalagen är risken för otillbörliga intrång i den personliga inte- griteten större när personuppgifter används av flera gemensamt i verksamheten än när personuppgifter behandlas av en enskild tjänsteman vid den egna datorn utan att någon annan har åtkomst till uppgifterna 2009/10:85 s. 68). Det bör därför införas särskilda och mer be- gränsande regler för behandling av uppgifter som används av eller i vart fall är tillgängliga för fler än ett fåtal personer. Frågan är då hur man bör avgränsa den personuppgiftsbehandling för vilken mera begränsande regler bör gälla. I tidigare lagstiftning om personuppgiftsbehandling har begreppen re- gister och databas använts för att definiera uppgifter som har gjorts till- gängliga för en större krets. Till respektive register har sedan knutits regler om åtkomst, sökmöjligheter m.m. Registerbegreppet har dock kritiserats, bl.a. därför att det har en teknisk anknytning och att dagens datasystem normalt inte byggs som traditionella register. pet databas har en stark teknisk anknytning och leder tanken till ett visst, i tekniskt avseende avgränsat, informationssystem. Det är inte ett helt relevant sätt att se på samlingar av uppgifter i elektronisk form. ter kan t.ex. införas helt ostrukturerat och oorganiserat i olika filer i en dator, utan att det hindrar en effektiv hantering av uppgifterna för olika sammanställningar m.m. Utvecklingen av datorsystemen går generellt mot att behandling av personuppgifter i traditionella register överges. Personuppgifter behandlas i allt större utsträckning i avancerade ärende- hanteringssystem som länkas samman med varandra, ibland med digital I sådana system kan information struktureras på ett sådant sätt att systemet, utöver att tjäna som ett verksamhetsstöd för ärendehanteringen, även i praktiken tillgodoser samma behov som tradi- personregister genom att olika sökingångar skapas. sakliga syftet med insamlingen av personuppgifter är i dessa fall utföran- det av en viss arbetsuppgift, inte att registrera uppgifterna i ett personre- 2014/15:63 gister. Som en följd av detta bör den nya regleringen inte bygga på att behandlingen av personuppgifter sker i olika register eller – som förordar – databaser utan i stället ges en mer generell utformning. Utredningen föreslår att i stället för databas eller register bör uttrycket gemensamt tillgängliga uppgifter användas. Regeringen har ingen annan uppfattning. I både polisdatalagen och kustbevakningsdatalagen har begreppet gemensamt tillgängliga uppgifter införts. Det är också, som flera remissinstanser framhåller, viktigt att lagstiftningen om personuppgiftsbehandling för de brottsbekämpande myndigheterna är så enhetlig som möjligt. En uppgift anses vara gemensamt tillgänglig om den registreras och lagras på ett sådant sätt att ett flertal tjänstemän inom en myndighet har möjlighet att vid behov och i olika sammanhang ta del av uppgiften direkt på automatiserad väg. Det väsentliga i sammanhanget är inte på vilket sätt uppgifter tekniskt lagras utan den faktiskt åsyftade tillgängligheten. Den form av behandling som ska särskiljas bör därför definieras med avseende på det faktiska förhållande som är avgörande för behovet av särreglering, nämligen att uppgifterna är gemensamt tillgängliga i verksamheten. Den nya lagen bör därför innehålla särskilda bestämmelser för behandling av personuppgifter som görs eller har gjorts gemensamt tillgängliga. I och med att uttrycket gemensamt tillgänglig enbart har en rättslig innebörd understryks lagstiftningens teknikneutralitet. Gränsdragningen mellan behandling av personuppgifter som görs eller har gjorts gemensamt tillgängliga och annan behandling Det ligger i sakens natur att det inte är enkelt att dra en tydlig gräns mellan uppgifter som är gemensamt tillgängliga och andra uppgifter.