prop · H30310 · 2015-11-03 00:00:00 — ring som förekommer i de medlemsstaterna. Det innebär att det i dessa fall inte finns något behov av en särskild reglering av förvaltarregistre- Kraven på förvaltare framgår i stället indirekt av förordningen om värdepapperscentraler genom kraven på deltagare. För svensk del är situationen annorlunda, eftersom såväl ägarkonton som förvaltarkonton förekommer i stor utsträckning och bestämmelserna om rättsverkan av registrering skiljer sig åt beträffande dessa typer av konton. Av dessa skäl finns det anledning att även fortsättningsvis ha särskilda bestäm- melser om förvaltare och förvaltarregistrering i svensk rätt. Dessa bestämmelser måste emellertid vara förenliga med förordningens regler om deltagare. Att förvaltaren antas av värdepapperscentralen överens- stämmer i och för sig med förordningens regler om deltagande. I kontoföringslagen definieras kretsen av juridiska personer som kan antas som förvaltare genom en direkt hänvisning till villkoren för antagande av kontoförande räkning (3 kap. 2 § andra stycket och 7 § första stycket). Det innebär att bl.a. och utländska centralbanker, svenska och utländska clearingorganisationer samt centrala värdepappersförvarare och motsvarande utländska företag får antas som förvaltare. Den i praktiken mest betydelsefulla kategorin av förvaltare för svensk del är dock de juridiska personer som har tillstånd att driva värdepappersrörelse, antingen som värdepappersinstitut enligt svensk rätt eller som ett utländskt företag med ett sådant tillstånd i sitt hemland (3 kap. 2 § andra stycket 4 samma lag). Uttrycket värdepappers- institut i kontoföringslagen definieras genom en hänvisning till 1 kap. 5 § 27 lagen om värdepappersmarknaden (1 kap. 3 § sjunde strecksatsen kontoföringslagen). Hänvisningen innebär att utländska företag är att anse som värdepappersinstitut om de driver värdepappersrörelse från en filial i . För de utlänska företag som avses i 3 kap. 2 § andra stycket 4 kontoföringslagen gäller dock inte något krav på att inrätta en filial i . Ett utländskt företag som driver värdepappersrörelse be- höver alltså inte inrätta en filial för att det ska kunna antas som förvaltare av en svensk central värdepappersförvarare. Det innebär att någon diskri- minering i förhållande till företag som är etablerade i ett annat land inom EES än inte förekommer enligt kontoföringslagen. I avsnitt 10 föreslås att även fondbolag och AIF-förvaltare ska få antas som kontoförande räkning beträffande fondandelar respektive andelar eller aktier i företag för kollektiva investeringar (3 kap. 2 § andra stycket kontoföringslagen). Skälet för förslaget är att dessa juridiska personer bör ha möjlighet att vidta registreringsåtgärder i avstämningsregister i den utsträckning som regelverket medger att de får ta emot sådana fondandelar respektive andelar eller aktier för förvaring. Enligt promemorians bedömning saknas det dock skäl att tillåta fond- bolag och AIF-förvaltare att vara förvaltare av finansiella instrument för annans räkning, enligt kontoföringslagens bestämmelser om förvaltar- registrering. , med stöd av , invänder mot promemorians bedömning i denna del. Enligt förslaget i avsnitt 10.2 ska fondbolag, förvaltningsbolag och AIF-förvaltare få vara konto- förande räkning såvitt avser fondandelar respektive andelar eller aktier i företag för kollektiva investeringar. Detta avviker från promemorians förslag att rätten att vara kontoförande institut begränsas till fondandelar respektive andelar eller aktier i fonder som fondbolagen eller AIF-förvaltarna själva förvaltar. 2015/16:10 har fondbolag rätt att ta emot fondandelar för förvaring, vilket av naturliga skäl inte kan avse andelar i fonder som fondbolaget självt förvaltar (jfr 3 kap. 1 § lagen om värdepappersfonder). Det innebär att ett fondbolag kan ha anledning att utföra registrerings- åtgärder i avstämningsregister inte bara när det gäller andelar i fonder som fondbolaget förvaltar, utan också beträffande fondandelar som fondbolaget kan ta emot för förvaring enligt 7 kap. 1 § samma lag. Det finns motsvarande bestämmelser för AIF-förvaltare i 3 kap. 2 § lagen om förvaltare av alternativa investeringsfonder. , förvaltningsbolag och AIF-förvaltare har skäl att vara förvaltare i samma utsträckning som de kan vara kontoförande räkning, är det en naturlig följd av förslaget i av- snitt 10.2 att motsvarande ändring införs även för förvaltare. påpekar blir konsekvensen i annat fall att förvaringen av fondandelar, respektive andelar och aktier i företag för kollektiva investeringar, måste ske via en mellanhand som är förvaltare hos värdepapperscentralen. Enligt bolaget innebär detta endast att kedjan av innehavare blir längre utan att någon uppenbar fördel uppnås. Konto- föringslagen bör därför ändras på så sätt att fondbolag och förvaltnings- bolag respektive AIF-förvaltare även får vara förvaltare. Detta kan enkelt åstadkommas med användning av tekniken att hänvisa till kretsen av juridiska personer som har rätt att antas som kontoförande räkning. Rätten för fondbolag, förvaltningsbolag och AIF- förvaltare att vara förvaltare enligt kontoföringslagen begränsas på ett naturligt sätt av den verksamhet som de har tillstånd att driva enligt lagen om värdepappersfonder respektive lagen om förvaltare av alternativa investeringsfonder. Förordningen om värdepapperscentraler föreskriver att värdepappers- centralen ska ha offentliga krav för deltagande som ska vara öppna, objektiva och icke-diskriminerande. Detta torde lämna utrymme för kompletterande bestämmelser i nationell rätt (artikel 33.1). Ett krav att förvaltare ska ha tillstånd att driva värdepappersrörelse torde inte strida mot kraven på objektivitet eller icke-diskriminering. Kravet bör därför kunna kvarstå i kontoföringslagen. I likhet med det som föreslås i fråga om kontoförande institut (se avsnitt 10) bör bestämmelsen om principerna om fritt tillträde respektive neutralitet ersättas med ett krav på att värdepapperscentralen ska tillämpa kraven i artikel 33.1 i förordningen vid antagande av förvaltare. Av beskrivningen av förordningens regler i avsnitt 11.1 följer att svensk rätt måste möjliggöra för deltagare enligt artikel 2 f i finality- direktivet att vara förvaltare enligt kontoföringslagen. I det samman- hanget inställer sig frågan om hur kretsen av deltagare förhåller sig till kretsen av kontoförande räkning (3 kap. 2 § andra stycket kontoföringslagen). De kategorier av juridiska personer som ingår i deltagarkretsen i förordningen, men inte i kretsen av möjliga kontoförande institut enligt kontoföringslagen, är följande. –enligt artikel 4.1 i tillsynsförordningen (se den ändrade hänvisning som följer av artikel 3.1.1 i och bilaga II till kapitaltäck- ningsdirektivet). Med tillsynsförordningen avses och rådets förordning (EU) nr 575/2013 av om till- synskrav för kreditinstitut och värdepappersföretag och om ändring av förordning (EU) nr 648/2012 (se prop. 2013/14:228). –Varje företag som har sitt huvudkontor utanför EU och vars verksam- het motsvarar den som bedrivs av kreditinstitut inom EU (i praktiken avses EES). –Offentliga myndigheter och offentligt garanterade företag. kan visserligen ha tillstånd att driva värdepappersrörelse och därigenom ingå i kategorin värdepappersinstitut enligt svensk rätt (1 kap. 5 § 27 lagen om värdepappersmarknaden). Definitionen av kreditinstitut enligt tillsynsförordningen förutsätter dock inte att ett tillstånd att driva värdepappersrörelse har beviljats. Förordningen om värdepapperscentraler förutsätter däremot att alla kreditinstitut enligt tillsynsförordningen ska kunna vara deltagare. Kontoföringslagen bör således ändras på så sätt att alla kreditinstitut som hör hemma i ett land inom EES och motsvarande företag utanför EES ska kunna vara förvaltare. De offentliga myndigheterna har vid genomförandet i svensk rätt av finality-direktivet bedömts motsvara , utländska central- banker samt och utländska myndigheter med motsvar- ande uppgifter (prop. 1999/2000:18 s. 54). Denna bedömning har kommit till uttryck i avvecklingslagen (8 §). och mot- svarande utländska myndigheter ingår dock inte i kretsen av juridiska personer som får vara kontoförande räkning enligt kontoföringslagen (3 kap. 2 § andra stycket). De bör dock ingå i kretsen av juridiska personer som får vara förvaltare (3 kap. 7 § första stycket samma lag). Kontoföringslagen bör alltså ändras på så sätt att de ingår i denna krets. bör definitionen av utländska myndigheter som motsvarar utformas på liknande sätt som föreslås i avsnitt 10.2, dvs. med hänvisning till utländska offentliga institutioner som i sitt hemland har i uppdrag att förvalta eller deltar i förvaltningen av statsskulden. Enligt kontoföringslagen har en förvaltare uppgiftsskyldighet i för- hållande till den centrala värdepappersförvararen angående ägarna till de aktier som registreras av förvaltaren. Uppgiftsskyldigheten omfattar personuppgifter och det antal aktier av olika slag som varje aktieägare innehar (3 kap. 12 §). Den centrala värdepappersförvararen ska tillhanda- hålla en utskrift över aktieägare med mer än 500 förvaltarregistrerade aktier i bolaget (3 kap. 13 § samma lag). får inte vara äldre än . Förvaltare ska enligt förslagen i denna proposition antas av värde- papperscentralen på grundval av villkor som ska vara öppna, objektiva och icke-diskriminerande. Värdepapperscentralen har möjlighet att själv ställa upp villkor med utgångspunkt i krav som verksamheten ställer. Inget torde hindra att dessa villkor, som fallet är , omfattar krav på att förvaltaren ska tillämpa relevanta bestämmelser i lag (se avsnitt A4, Allmänna villkor Kontoföring och Clearing, Euroclear ). Villkoren inkluderar alltså bestämmelserna om förvaltares skyldighet att lämna uppgift om ägarna till förvaltar- 2015/16:10 registrerade aktier i ett avstämningsbolag. Detta är av särskild betydelse för utländska förvaltare och i synnerhet sådana företag som hör hemma i ett land utanför EES. Dessa företag omfattas i huvudsak inte av svensk rätt. Värdepapperscentralen själv omfattas av skyldigheten att för varje avstämningsbolag tillhandahålla en sammanställning över aktieägare som innehar mer än 500 aktier i bolaget (3 kap. 12 och 13 §§ kontoförings- lagen). Bestämmelserna omfattar därmed inhemska och utländska förvaltare som antas av värdepapperscentralen i enlighet med bestäm- melserna i kontoföringslagen och de därmed sammanhängande villkoren som offentliggörs av värdepapperscentraler som lyder under svensk rätt. Förordningen om värdepapperscentraler innehåller inga regler om rätts- verkan av registreringar på avstämningskonto eller motsvarande ut- ländskt konto. Det finns inte heller några liknande regler i fråga om förvaltarens eget system. Detta är ett område som, i frånvaro av regler på EU-nivå, regleras i nationell rätt. Kontoföringslagens bestämmelser om att rättsverkan av registreringar på avstämningskonto i tillämpliga fall ska avse förvaltaren kan därför kvarstå oförändrade, liksom bestämmel- sen om denuntiation och det uttryckliga kravet på panthavarens respek- tive samtycke vid förvaltarregistrering av pantsatta eller utmätta finansiella instrument (3 kap. 10 och 11 §§ konto- föringslagen). I avsnitt 7.3 behandlas vissa frågor om rättsverkan av registrerings- åtgärder vid förvaltarregistrering. Avvecklingssystem och ändringarna i Regeringens förslag: Ett godkännande av ett avvecklingssystem ska återkallas om värdepapperscentralens auktorisation enligt förord- ningen om värdepapperscentraler återkallas. Bestämmelser tas in i lagen om system för avveckling av förplikt- elser på finansmarknaden av innebörd att det finns särskilda regler om avvecklingssystem för värdepapper i samma förordning. Promemorians förslag överensstämmer med regeringens förslag. Remissinstanserna tillstyrker promemorians förslag eller har inget att invända mot det. Skälen för regeringens förslag: Finality-direktivet (se avsnitt 4.5.3) har genomförts i svensk rätt genom lagen (1999:1309) om system för avveckling av förpliktelser på finansmarknaden (avvecklingslagen). Denna lag innehåller bestämmelser om avvecklingssystem enligt –Tillämpningsområde och definitioner (1 och 2 §§). –Godkännande av avvecklingssystem (3–7 §§). –Deltagare i avvecklingssystem (8 §). –Anmälan av avvecklingssystem till (9 §). –Upplysning om deltagande i avvecklingssystem (10 §). –Underrättelse om konkurs eller företagsrekonstruktion (11 §). –Tillämplig lag (12 §). –Giltigheten av överföringsuppdrag (13 §). –Säkerställande vid samverkande system (13 a §). –Tillsyn m.m. (14–17 §§). I avvecklingslagen finns det bestämmelser om avvecklingssystem som kan avse betalningar och som inte regleras i förordningen om värdepap- perscentraler (se även avsnitt 4.2.3). Förordningen innehåller dock regler för avvecklingssystem för värdepapper (se avsnitten 4.2.4 och 5). Avvecklingslagen gäller i huvudsak förfarandet för godkännande av ett avvecklingssystem, vilket inte berörs av förordningen (1 § första stycket). Till följd av att det i förordningen om OTC-derivat, centrala motparter och transaktionsregister finns särskilda regler om clearing och centrala motparter har det tagits in en upplysning i avvecklingslagen av den innebörden (1 § andra stycket). Det bör tas in en liknande bestäm- melse i avvecklingslagen om att särskilda regler om avvecklingssystem för värdepapper finns i förordningen om värdepapperscentraler. Definitionen av central värdepappersförvarare i avvecklingslagen bör ersättas med en definition av värdepapperscentral (se avsnitt 6.2). Bestämmelserna om godkännande av avvecklingssystem berörs dock inte av förordningen och behöver därför i huvudsak inte ändras (3–7 §§). Förordningen bör alltså inte tolkas på så vis att en auktorisation som värdepapperscentral i sig medför att ett avvecklingssystem som drivs av värdepapperscentralen blir godkänt. Om detta hade varit avsikten, skulle finality-direktivet rimligen ha ändrats i större utsträckning än det som följer av artikel 70 i förordningen (se avsnitt 12.2). Avvecklingslagen innehåller dock en särskild bestämmelse om vem som får vara administratör av ett avvecklingssystem, dvs. vara ansvarig för verksamheten i ett sådant system (4 §). Enligt denna bestämmelse får såväl centrala värdepappersförvarare, dvs. med den nya terminologi som föreslås i denna proposition värdepapperscentraler, som vissa andra företag vara administratörer. Förordningen tillåter dock endast att aukto- riserade värdepapperscentraler och centralbanker som fungerar som värdepapperscentraler får driva avvecklingssystem för värdepapper (artikel 18.2). Detta motsvarar ansvaret som administratör för ett sådant avvecklingssystem enligt avvecklingslagen. För sådana avvecklings- system finns det således särskilda regler i förordningen. Eftersom förord- ningen är direkt tillämplig krävs det inte någon lagstiftningsåtgärd i detta avseende. Bestämmelsen i avvecklingslagen fyller dessutom en funktion för sådana avvecklingssystem som avser betalningar. Den bör därför inte ändras. Däremot bör det tas in en upplysning i avvecklingslagen av inne- börden att det finns särskilda regler om driften av avvecklingssystem för värdepapper i artikel 18.2 i förordningen. Som berörs i avsnitten 10 och 11 finns det särskilda regler i förord- ningen om vilka som får delta i den verksamhet som drivs av värde- papperscentraler. Artikel 33 i förordningen anger vissa krav för ett sådant 2015/16:10 deltagande. Kraven tar sikte på juridiska personer som avser att bli del- tagare i det aktuella avvecklingssystemet (artikel 33.1). I linje med dessa krav definieras termen deltagare i förordningen som varje deltagare i ett avvecklingssystem för värdepapper enligt definitionen i artikel 2 f i finality-direktivet (artikel 2.1.19 i förordningen). Det förhållandet att deltagarkretsen definieras genom en hänvisning till finality-direktivet innebär att det inte finns skäl för några lagstiftningsåtgärder, eftersom det direktivet redan har genomförts i svensk rätt (se ovan). Det kan särskilt nämnas att även icke-finansiella företag får vara del- tagare i ett avvecklingssystem för värdepapper enligt svensk rätt. Det gäller juridiska personer som för egen räkning avvecklar förpliktelser att leverera finansiella instrument i systemet (8 § första stycket 8 avveck- lingslagen). Detta är dock förenligt med finality-direktivet. Enligt direk- tivet får en medlemsstat nämligen besluta att företag som deltar i ett avvecklingssystem för värdepapper och som ansvarar för att uppfylla de finansiella åtaganden som uppstår genom överföringsuppdrag inom detta system, ska anses vara ett s.k. institut, dvs. en deltagare (se artikel 2 f och definitionen av institut i artikel 2 b andra stycket). Det gäller under förut- sättning att det finns åtminstone tre deltagare av annat slag i systemet och att systemrisken motiverar ett sådant beslut. Eftersom svensk rätt är förenlig med direktivet, finns det inte heller i detta avseende skäl för någon lagändring med anledning av förordningen. Enligt avvecklingslagen ska ett godkännande av ett avvecklingssystem återkallas av bl.a. om administratörens auktorisation som central värdepappersförvarare enligt kontoföringslagen har åter- kallats (16 § första stycket 1). Med tanke på att frågor om auktorisation av värdepapperscentraler numera regleras i förordningen, bör bestäm- melsen ändras på så sätt att godkännandet av avvecklingssystemet ska återkallas om auktorisationen som värdepapperscentral enligt förord- ningen har återkallats. Regeringens bedömning: De ändringar i finality-direktivet som har gjorts genom artikel 70 i förordningen om värdepapperscentraler föranleder inte någon ändring i svensk rätt. Promemorians bedömning överensstämmer med regeringens bedöm- Remissinstanserna tillstyrker promemorians bedömning eller har inget att invända mot den. Skälen för regeringens bedömning: Ett avvecklingssystem för värde- papper definieras i förordningen om värdepapperscentraler med hänvisning till artikel 2 a första, andra och tredje strecksatserna i finality- direktivet (artikel 2.1.10). Definitionen av ett system i finality-direktivet har ändrats genom artikel 70 i förordningen. att sådana system ska anmälas till i stället för till kommissionen (artikel 2 a första stycket tredje strecksatsen i finality-direktivet). Driften av ett avvecklingssystem för värdepapper är, som berörs i bl.a. avsnitt 5.2, en av tre huvudtjänster som räknas upp i avsnitt A i bilagan till förordningen om värdepapperscentraler. Den huvudtjänsten måste drivas för att en juridisk person ska definieras som en värdepappers- central (artikel 2.1.1 i samma förordning). Det framgår motsatsvis att kommissionen inte har befogenhet att anta delegerade akter för att ytter- ligare specificera dessa huvudtjänster (artikel 2.2 i samma förordning). Det faktum att en värdepapperscentral driver ett avvecklingssystem för värdepapper utgör alltså inte skäl för att göra någon ändring i avveck- lingslagen, som i svensk rätt genomför finality-direktivet. I den utsträck- ning som förordningen innebär en uttrycklig ändring i detta direktiv kan bedömningen givetvis bli en annan. Förordningen om värdepapperscentraler innehåller en ändring i sak av finality-direktivet. Ändringen avser vem som ska ta emot medlems- staternas anmälan av ett system, i enlighet med artikel 2 a första stycket tredje strecksatsen i finality-direktivet (artikel 70.1 i förordningen). Medlemsstaterna skulle senast ha vidtagit nödvändiga åtgärder med anledning av denna ändring, i enlighet med artikel 11.3 i finality-direktivet (artikel 70.2 i förordningen). Genom det s.k. omnibus I-direktivet gjordes ändringar i finality-direk- tivet när det gäller mottagaren av anmälningar från medlemsstaterna angående vilka system och vilka respektive systemoperatörer som om- fattas av finality-direktivets tillämpningsområde, i enlighet med artikel 10.1 i det direktivet (artikel 1.2 i omnibus I-direktivet, dvs. Europaparla- mentets och rådets direktiv /78/EU av om ändring av direktiven /26/EG, 2002/87/EG, 2003/6/EG, 2003/41/EG, 2003/71/EG, 2004/39/EG, 2004/109/EG, 2005/60/EG, 2006/48/EG, 2006/49/EG och 2009/65/EG, vad gäller befogenheterna för Europeiska tillsynsmyndigheten [Europeiska bankmyndigheten], Europeiska tillsyns- myndigheten [Europeiska försäkrings- och tjänstepensionsmyndigheten] och Europeiska tillsynsmyndigheten [Europeiska värdepappers- och marknadsmyndigheten]). Ändringarna innebär att medlemsstaterna ska anmäla till vilka system och vilka respektive systemoperatörer som omfattas av finality-direktivets tillämpningsområde. De ändringarna i omnibus I-direktivet har genomförts i svensk rätt genom ändringar i 9 och 16 §§ avvecklingslagen (se prop. 2011/12:70 bilaga 4). Ändring- arna innebär att ska anmäla godkända avvecklings- system, liksom återkallande av sådana godkännanden, till i stället för till kommissionen. Vid samma tillfälle ändrades emellertid även defi- nitionen av ett anmält avvecklingssystem, som en följd av ändringarna i 9 och 16 §§ (2 § andra strecksatsen avvecklingslagen, se a. prop. s. 44 f. och 80). Att ändra definitionen av ett anmält avvecklingssystem i enlig- het med de ändrade procedurerna för anmälan av ett godkänt avveck- lingssystem respektive återkallande av ett sådant godkännande torde ha framstått som logiskt. Det är i vart fall en slutsats som kan dras av den angivna propositionen. Definitionen av ett anmält avvecklingssystem i avvecklingslagen genomför den motsvarande definitionen av ett system i finality- direktivet. Den ändring i definitionen i finality-direktivet som har gjorts i förordningen bör därför anses vara genomförd i svensk rätt. Den ändringen kan uppfattas som ett förtydligande av ett förhållande som infördes i finality-direktivet genom omnibus I-direktivet (artikel 70.1 i förordningen om värdepapperscentraler). 2015/16:10 Reglerna i förordningen om värdepapperscentraler om informations- utbyte mellan behöriga och relevanta myndigheter i krissituationer för värdepapperscentraler överlappar delvis bestämmelsen om underrättelse om konkurs eller företagsrekonstruktion i 11 § avvecklingslagen (artikel 15 i samma förordning). I förordningen anges det emellertid att den inte ska påverka det underrättelseförfarande som fastställs i artikel 6.3 i finality-direktivet. Den artikeln har genomförts i svensk rätt genom 11 § avvecklingslagen (a. prop. s. 44 f., 81 och 165). Förordningen föranleder således inte heller i detta fall någon ändring i avvecklingslagen. Ändringarna i MiFID II Regeringens bedömning: De ändringar i MiFID II som har gjorts genom artikel 71 i förordningen om värdepapperscentraler bör över- vägas i ett annat sammanhang. Promemorians bedömning överensstämmer med regeringens bedöm- Remissinstanserna tillstyrker promemorians bedömning eller har inget att invända mot den. Skälen för regeringens bedömning: MiFID II behandlas i avsnitten 4.1 och 4.5.1. Genom artikel 71.2 i förordningen om värdepappers- centraler har det införts en definition av termen värdepapperscentral i (artikel 4.1.64 i MiFID II). Definitionen hänvisar till mot- svarande definition i artikel 2.1.1 i förordningen. Genom artikel 71.1 i förordningen har det även gjorts en ändring i undantagen från tillämpningsområdet för MiFID II (artikel 2.1 i MiFID II). Enligt direktivets tidigare lydelse ska ”värdepapperscentraler som regleras enligt unionsrätten” undantas från tillämpningsområdet ”i den utsträckning som de regleras enligt den unionsrätten” (artikel 2.1 o). Enligt artikel 71.1 ska det undantaget i stället lyda ”värdepappers- centraler förutom i de fall som föreskrivs i artikel 73” i förordningen. Enligt artikel 73 ska det inte krävas någon auktorisation enligt MiFID II för auktoriserade värdepapperscentraler som tillhandahåller de tjänster som uttryckligen anges i avsnitten A och B i bilagan. papperscentral däremot tillhandahåller investeringstjänster eller utför investeringsverksamhet, utöver tillhandahållandet av huvudtjänster och