prop · H3036 · 2015-09-29 00:00:00 — Av ovanstående framgår att för att ett föremål av vikt för det svenska kulturarvet ska anses olagligt utfört i direktivets mening och i den mening som avses i 6 kap. kulturmiljölagen, krävs antingen att föremålet förts ut ur till en annan medlemsstat utan att utförseltillstånd sökts eller efter att sådant tillstånd nekats. Den som olovligen för ut, eller försöker föra ut, kulturföremål utan tillstånd kan dömas för smuggling eller försök till smuggling enligt lagen (2000:1225) om straff för smuggling. För smugglingsbrott döms till böter eller fängelse i högst . Döms man för varusmuggling konfiskeras det som varit föremål för smugglingsbrottet. Även den som uppsåtligen emballerar, transporterar, förvarar, döljer, bearbetar, förvärvar eller överlåter föremål kan dömas för olovlig befattning med smugglingsgods. 2015/16:6 Påföljden för sådant brott är böter eller fängelse i högst . Export av tillståndspliktiga kulturföremål ska deklareras hos . Den som uppsåtligen låter bli att anmäla föremålet till tullbehandling, lämnar oriktig uppgift vid tullbehandling eller inte lämnar föreskriven uppgift vid tullbehandling och därigenom ger upphov till fara för att tull, annan skatt eller avgift undandras det allmänna, kan dömas för tullbrott till böter eller fängelse i högst . Eftersom tullar som huvudregel inte ska betalas vid handel inom EU aktualiseras dock inte den formen av tullbrott vid transaktioner inom EU. För sådana kulturföremål som avses i 5 kap. kulturmiljölagen gäller även lagen (1996:701) om befogenheter vid gräns mot ett annat land inom Europeiska unionen. Enligt den sist nämnda lagen ska den som för in ett sådant kulturföremål från ett annat EU-land till anmäla detta till om föremålet omfattas av ett förbud mot införsel eller ett villkor för införsel som inte är uppfyllt eller om föremålet förs in med stöd av ett tillstånd som meddelats på grund av en oriktig uppgift eller en utelämnad föreskriven uppgift. En sådan anmälan ska göras också av den som för ut ett sådant kulturföremål från till ett annat EU-land om föremålet omfattas av ett förbud mot utförsel eller ett villkor för utförsel som inte är uppfyllt eller om föremålet förs ut med stöd av ett tillstånd som meddelats på grund av en oriktig uppgift eller en utelämnad föreskriven uppgift. Var och en är skyldig att stanna på en tulltjänstemans anmaning om det finns anledning att anta att denne medför ett sådant kulturföremål och att denne inte fullgjort sin anmälningsskyldighet. Den som uppsåtligen eller av oaktsamhet låter bli att stanna på tulltjänstemans begäran eller lämna upplysningar och visa upp de handlingar som behövs för kontroll för en tulltjänsteman döms till böter. Ansvar inträder dock inte om gärningen är belagd med straff enligt eller lagen om straff för smuggling. Genom införandet av EU:s inre marknad har möjligheterna att utöva gränskontroll av export och in- och utförsel av varor minskat. Hur många lagskyddade kulturföremål som lämnar landet utan tillstånd är svårt att veta. (Brå) har därför, i samarbete med , tagit fram en rapport (Rapport från 2012:10 Förebygga illegal utförsel av kulturföremål) som belyser olika aspekter av illegal utförsel av äldre kulturföremål och redogör där också för olika möjligheter att öka efterlevnaden av utförselreglerna. 6.4Informationssystemet för den inre marknaden () Av redovisningen ovan om förändringarna i det omarbetade direktivet (avsnitt 5.2) framgår att de centrala myndigheterna ska använda informationssystemet för den inre marknaden () mellan sig. är ett webbaserat kommunikationsverktyg som har skapats av kommissionen för att underlätta det administrativa samarbetet mellan myndigheter i de Det utvecklades ursprungligen som stöd 2015/16:6 för administrativt samarbete enligt yrkeskvalifikationsdirektivet och tjänstedirektivet. Användningsområdet har därefter utökats till fler rättsakter. trädde förordningen (EU) nr 1024/2012 av om administrativt samarbete genom informationssystemet för den inre marknaden och om upphävande av kommissionens beslut /49/EG (IMI-förordningen) i kraft. Av bilagan till IMI-förordningen framgår att , förutom för yrkeskvalifikationsdirektivet, används för tjänstedirektivet, direktivet om tillämpningen av patienträttigheter vid gränsöverskridande hälso- och sjukvård, förordningen om yrkesmässig gränsöverskridande vägtransport av kontanter i euro, och för Europeiska kommissionens rekommendation om och för utstationeringsdirektivet. Därutöver pågår det pilotprojekt för e- handelsdirektivet, om lokförares behörighet och offentlig upphandling. IMI-förordningen är direkt tillämplig i alla EU:s medlemsländer och i övriga stater inom Europeiska ekonomiska samarbetsområdet (EES). I förordningen beaktas aspekter kring personuppgiftsskydd för alla de rättsakter systemet tillämpas för och de krav som finns i den unionsrättsliga dataskyddslagstiftningen. Systemet bidrar till skyddet av personuppgifter genom de begränsningar som gäller för tillgång till de personuppgifter som utväxlas i . Säkerheten i anses betydligt högre än andra metoder för informationsutbyte, t.ex. post, telefon, fax eller e-post. All databehandling som kommissionen ansvarar för omfattas av förordningen (EG) nr 45/2001 av om skydd för enskilda då gemenskapsinstitutionerna och gemenskapsorganen behandlar personuppgifter och om den fria rörligheten för sådana uppgifter. Av art. 16 och 17 i IMI-förordningen framgår vidare att kommissionen är ansvarig för att trygga säkerheten för de personuppgifter som behandlas i . För varje rättsakt som kopplas till IMI-systemet skapas en modul med förutbestämda frågor och svar som översätts till alla officiella språk. På så sätt kan de ansvariga myndigheterna kommunicera med varandra på sitt eget språk och frågorna översätts automatiskt. Dessutom skapas en databas över ansvariga myndigheter i staterna inom EES vilket gör det enkelt att hitta rätt myndighet i en annan stat. har registrerat 49 myndigheter och totalt har 7 112 europeiska myndigheter registrerats. De viktigaste IMI-användarna är EES-områdets behöriga myndigheter, som använder systemet för att utbyta information. De kan vara offentliga eller privata organ som medlemsländerna har delegerat vissa funktioner till i samband med tillämpningen av lagstiftningen för den inre marknaden. Det kan röra sig om nationella, regionala eller lokala myndigheter. I har utsetts till nationell samordnare av IMI-systemet och är den myndighet som registrerar de svenska myndigheter som ska använda systemet. har i förordningen (2009:1078) om tjänster på den inre marknaden också bemyndigats att meddela föreskrifter om informationsutbyte i . Svensk rätt anpassas till det omarbetade Definition av begreppet kulturföremål Regeringens förslag: Definitionen av begreppet kulturföremål i 6 kap. kulturmiljölagen ändras så att det omfattar alla kulturföremål som en medlemsstat enligt nationell lagstiftning eller nationella administrativa förfaranden betraktar som en nationell skatt av konstnärligt, historiskt eller arkeologiskt värde i den mening som avses i artikel 36 i EUF-fördraget. Kraven på att föremålen ska tillhöra någon viss kategori eller uppfylla vissa krav i fråga om ålder eller ekonomiskt värde tas bort. Promemorians förslag överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: Samtliga remissinstanser som yttrar sig, bl.a. , tillstyrker förslaget. Ingen remissinstans yttrar sig dock särskilt över frågan om definitionen av kulturföremål i direktivets Skälen för regeringens förslag: I 6 kap. kulturmiljölagen finns särskilda bestämmelser om att vissa kulturföremål som olagligt förts bort från ett land inom Europeiska ekonomiska samarbetsområdet (EES) ska kunna återföras till ursprungslandet. Bestämmelserna i kapitlet bygger på direktivet 93/7/EEG och gäller endast för stater som är medlemmar i Med ett kulturföremål avses i kapitlet ett föremål som i den stat det förts bort från betraktas som en nationell skatt av konstnärligt, historiskt eller arkeologiskt värde enligt lagar eller administrativa förfaranden som är förenliga med artikel 36 i EUF-fördraget, och tillhör någon av de kategorier som anges i bilaga 1 till lagen eller är en integrerad del av inventarierna hos en kyrklig institution eller en integrerad del av en offentlig samling och upptagen i inventarieförteckningen hos ett museum, ett arkiv eller en bibliotekssamling. Med en offentlig samling avses en samling som ägs av en stat som ingår i EES, en lokal eller regional myndighet i en sådan stat, eller en offentlig institution i en sådan stat vilken ägs eller till stor del finansieras av staten eller av en lokal eller Räckvidden av det nya direktivet har utökats så att det , enligt art 2.1, omfattar alla kulturföremål som en medlemsstat enligt nationell lagstiftning eller nationella administrativa förfaranden klassar eller definierar som en nationell skatt av konstnärligt, historiskt eller arkeologiskt värde i den mening som avses i artikel 36 i EUF-fördraget. Medlemsstaterna är således inte längre bundna av en kategoriförteckning i direktivet utan avgör själva vilka kulturföremål som är nationella skatter enligt artikel 36 i fördraget och med de begränsningar som anges Enligt de inledande skälen till direktivet punkten 9 omfattas föremål av historiskt, paleontologiskt, etnografiskt eller numismatiskt intresse eller vetenskapligt värde oavsett om de ingår i offentliga samlingar eller utgör enstaka föremål, och oavsett om de kommer från 2015/16:6 regelrätta eller otillåtna utgrävningar förutsatt att de är klassade eller definierade som nationella skatter. Kulturföremål som betraktas som nationella skatter behöver inte heller längre tillhöra någon viss kategori eller uppfylla några krav i fråga om ålder eller ekonomiskt värde. Mot bakgrund av detta bör bestämmelserna i 6 kap. 2 § kulturmiljölagen ändras för att motsvara artikel 2.1 i direktivet. Till följd av detta ska också bilaga 1 till kulturmiljölagen upphävas. Denna förändring av kulturföremålsdefinitionen syftar till och förväntas medföra att bestämmelserna om återlämnande kommer att kunna tillämpas på fler föremål . Ändringen medför också att det finns bättre förutsättningar för att reglerna kommer att kunna användas i praktiken. 7.2Tidsfrist för väckande av talan Regeringens förslag: Tidsfristen för att väcka talan om återlämnande förlängs från ett till från det att den återkrävande staten har fått kännedom om var föremålet finns och vem som innehar det. Tidsfristen för att väcka talan efter bortförseln avseende föremål med särskilt skydd ska även omfatta andra religiösa föremål än kyrkliga. Promemorians förslag överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: Samtliga remissinstanser som yttrar sig tillstyrker Stiftelsen framhåller att det är positivt att tidsfristen förlängs. Även Svensk försäkring anför att detta kan medföra ökade möjligheter att återfå föremål som olovligen förts ut ur landet. Skälen för regeringens förslag: Genom artikel 8 i direktivet förlängs tidsfristen för att väcka talan om återlämnande från ett till . Ändringen medför att motsvarande regler i 6 kap. 6 § kulturmiljölagen behöver ändras. gäller en tidsfrist för föremål i offentliga samlingar och kyrkliga föremål med särskilt skydd. I art. 8.1 tredje stycket i direktivet har även andra religiösa föremål lagts till med motiveringen att medlemsstaterna kan ge ett särskilt skydd enligt nationell rätt för andra religiösa institutioner än kyrkliga och därför bör direktivet också omfatta dessa andra religiösa institutioner. Mot bakgrund av detta föreslås att även andra religiösa föremål med särskilt skydd bör tas upp i lagtexten. Eftersom definitionen av kulturföremål i 2 § ändras bör för systematikens skull definitionen av vad som utgör en offentlig samling flyttas från 2 § till 6 §. Någon ändring i sak avseende begreppet offentlig samling avses inte. Tidsfristen för väckande av talan angående denna typ av föremål ändras inte heller. 7.3Bevisbördan och kriterier för vederbörlig omsorg och uppmärksamhet Regeringens förslag: I kulturmiljölagen införs ett uttryckligt krav på att innehavaren ska bevisa att han eller hon har visat vederbörlig omsorg och uppmärksamhet vid anskaffandet av föremålet för att ha rätt till ersättning. Nya, inom EU gemensamma kriterier för vad som ska beaktas vid bedömningen av om innehavaren visat vederbörlig omsorg och uppmärksamhet förs också in i lagen. Promemorians förslag och bedömning överensstämmer i huvudsak med regeringens förslag. Remissinstanserna: Samtliga remissinstanser som yttrar sig tillstyrker förslaget. anför att det bör klarläggas hur de detaljerade kriterierna i 6 kap. 7 § kulturmiljölagen för ”vederbörlig omsorg och uppmärksamhet” förhåller sig till vad som föreskrivs i och följer av lagen (1986:796) om godtrosförvärv av lösöre. Skälen för regeringens förslag: Artikel 10 i direktivet har ändrats på så sätt att innehavaren av ett olagligt utfört kulturföremål, för att kunna få ersättning med anledning av ett återlämnande, måste bevisa att han eller hon har visat vederbörlig omsorg och uppmärksamhet vid anskaffandet av föremålet. Det är enligt direktivet inte heller längre upp till medlemsländerna att bestämma var bevisbördan ska ligga. När det gäller bevisbördans placering innebär ändringen i praktiken inte någon förändring i förhållande till svensk rätt. Enligt förarbetsuttalandena till 6 kap. 7 § kulturmiljölagen (prop. 1994/95:74 s 28) torde bevisbördan ligga på innehavaren. Lagrådet har påpekat att kravet på innehavaren att bevisa att han eller hon visat vederbörlig omsorg och hänsyn vid anskaffandet uttryckligen bör framgå av lagtexten. Regeringen delar Lagrådets bedömning i denna fråga. Lagrådet har också föreslagit att bestämmelsen om att kravet på omsorg och uppmärksamhet ska gälla också i fråga om hur föremålet förts bort från den återkrävande staten ska utgå ur lagtexten, eftersom den saknar motsvarighet i direktivet. Regeringen instämmer med Lagrådets bedömning att den delen av bestämmelsen kan tas bort. Av förarbetsuttalandena (prop. 1994/95:74 s. 19) framgår att denna reglering tillkom för att inte göra det möjligt att få ersättning för en innehavare som efter anskaffandet olagligt fört bort ett föremål. Regeringen anser att denna situation nu regleras genom att det enligt andra stycket, vid bedömningen av om innehavaren visat vederbörlig omsorg och uppmärksamhet vid anskaffandet, ska tas hänsyn till dokumentation om föremålets proveniens och de tillstånd för utförsel som krävs. En innehavare som själv olagligen fört ut ett föremål efter anskaffandet kan således inte anses ha visat vederbörlig omsorg och uppmärksamhet vid anskaffandet eftersom utförseln i ett sådant fall måste anses vara en del av anskaffandet. Någon ändring i sak avses således inte. Att ordet ”tillräcklig” i första styckets nu ersätts med ”vederbörlig” syftar inte heller till någon ändring i sak, utan görs endast för att lagtexten bättre ska motsvara direktivets lydelse. 2015/16:6 I artikel 10 införs nya icke uttömmande kriterier för vilka omständigheter som ska beaktas vid bedömningen av om innehavaren visat vederbörlig omsorg och uppmärksamhet. Syftet med att införa dessa kriterier är att främja en enhetlig tolkning av begreppet vederbörlig omsorg och uppmärksamhet. Dessa kriterier bör därför läggas till i 6 kap. 7 § kulturmiljölagen för att lagen ska motsvara direktivets bestämmelser. En ändring av kulturmiljölagen, med införande av de nya kriterierna att beakta vid bedömningen av om innehavaren har visat vederbörlig omsorg och uppmärksamhet, påverkar endast vad som gäller enligt kulturmiljölagen och får inga konsekvenser för de regler som i övrigt gäller enligt lagen (1986:796) om godtrosförvärv av lösöre. Någon sådan ytterligare analys som efterlyser av hur de nya kriterierna förhåller sig till denna lag är därför inte nödvändig i detta sammanhang. 7.4Övriga förändringar till följd av direktivet 7.4.1Tidsfristen för den centrala myndigheten att kontrollera föremålet Regeringens bedömning: Tidsfristen för när den centrala myndigheten ska kontrollera om föremålet är ett kulturföremål bör förlängas från genom en ändring i kulturmiljöförordningen. Promemorians förslag överensstämmer med regeringens bedömning. Remissinstanserna: Samtliga remissinstanser som yttrar sig tillstyrker förslaget. Endast berör särskilt frågan om den centrala myndighetens tidsfrist för kontroll av föremålet och anför att detta blir en förändring till det bättre. Skälen för regeringens bedömning: De uppgifter som centralmyndigheten ska fullgöra anges i svensk rätt i kulturmiljöförordningen. I art. 5.3 i direktivet har tidsfristen för när den behöriga myndigheten i medlemsstaten ska kontrollera om föremålet är ett sådant kulturföremål som omfattas av direktivet, ändrats från . Detta medför att en ändring bör göras i motsvarande bestämmelse i kulturmiljöförordningen. Regeringens bedömning: Bestämmelser om att informationsytbyte mellan medlemsstaterna ska ske med Informationssystemet för den inre marknaden () samt vilka myndigheter som ska vara behöriga att använda för kulturföremål bör införas i kulturmiljöförordningen. Promemorians förslag överensstämmer med regeringens bedömning. Remissinstanserna: En majoritet av de remissinstanserna som yttrar sig tillstyrker förslaget. och Stiftelsen har haft synpunkter på bestämmelsens utformning och andra, bl.a. Datainspektionen och vid har lämnat synpunkter kring hur förslaget förhåller sig till skyddet för personuppgifter. och har anfört att det är av stort intresse för dem att frågan om brottsbekämpande myndigheter ska ges tillgång till utreds vidare. Skälen för regeringens bedömning: Genom art. 5 andra stycket i direktivet införs en skyldighet för de centrala myndigheterna i medlemsstaterna att effektivt samarbeta med varandra och utbyta information rörande kulturföremål som olagligt förts bort, genom att använda en för kulturföremål särskilt anpassad modul i det informationssystem för den inre marknaden som inrättats genom IMI- förordningen. De centrala myndigheterna får enligt direktivet även använda för att sprida relevant ärenderelaterad information avseende kulturföremål som stulits eller olagligen förts bort från deras territorium. Utbytet av information ska enligt art. 7 tredje stycket ske genom i enlighet med tillämpliga rättsliga bestämmelser om skydd för personuppgifter och privatliv, utan att det påverkar möjligheten att utnyttja andra kommunikationssätt förutom . Enligt artikel 9.2 i IMI-förordningen ska medlemsstaterna besluta om övriga behöriga myndigheters användning av . I samband med detta ska det anges för vilka områden av den inre marknaden dessa är behöriga. Enligt direktivet om återlämnande av kulturföremål ska detta göras särskilt vid tillämpningen av detta direktiv. De myndigheter som ska vara behöriga att använda för kulturföremål bör, liksom även Stiftelsen särskilt instämt i, vara alla de myndigheter som handlägger ärenden om utförsel av kulturföremål, nämligen Kungl. , , och med . Även bör utses som behörig att använda . kan även komma att övervägas om brottsbekämpande myndigheter ska få tillgång till för kulturföremål, vilket och ställt sig positiva till. Regeringen kommer att ta ställning till Datainspektionens och vid universitets synpunkter om skyddet för personuppgifter under det fortsatta arbetet. är samordnande myndighet för allt myndighetssamarbete i och därmed även avseende direktivet om kulturföremål. Bemyndigandet för att meddela föreskrifter om informationsutbyte i omfattar redan sådant informationsutbyte i som sker till följd av direktivet om återlämnande av kulturföremål. ska också registrera de myndigheter som utsetts som behöriga i IMI-systemet. Regeringen finner inte något skäl att, som anfört, ifrågasätta om har kompetensen att vara samordnande myndighet även för för kulturföremål. Bestämmelser om att ska användas samt vilka myndigheter som ska vara behöriga bör införas i kulturmiljöförordningen. Regeringens förslag: De förselagna lagändringarna ska träda i kraft . Regeringens bedömning: Några särskilda övergångsbestämmelser behövs inte till de föreslagna lagändringarna. Promemorians förslag och bedömning överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna berör inte frågan om ikraftträdande- och övergångsbestämmelser. Skälen för regeringens förslag och bedömning: Det omarbetade direktivet ska vara genomfört . De författningsändringar som föreslås bör därför träda i kraft . Förslagen kräver inte några särskilda övergångsbestämmelser. Regeringens bedömning: Förslagen i lagrådsremissen medför endast Dessa ryms inom befintliga anslags- Promemorians bedömning överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: anför att en konsekvens av ändringarna kan bli att antalet återlämnandeärenden ökar vilket kan leda till ett ökat resursbehov hos . bedömer att en årsarbetskraft extra kommer att behövas för att registrera de över 50 böcker som stulits därifrån. att arbetsbelastningen och kostnaderna kommer att öka. Skälen för regeringens bedömning: Möjligheten att inom EES väcka talan om återlämnande vid svensk domstol enligt 6 kap. kulturmiljölagen Under de år som denna möjlighet har funnits har ingen sådan talan väckts i . Inte heller har väckt någon sådan talan i utlandet. Eftersom olaglig utförsel förekommer är dock förhoppningarna att ändringarna i direktivet ska leda till att fler föremål ska kunna återlämnas och att detta ska ske bland annat genom att medlemsstaterna väcker talan om återlämnande. sannolikt att antalet mål kommer att bli begränsat även framöver. Arbetsbelastningen och kostnaderna för det allmänna bedöms öka endast Förslaget bedöms inte heller leda till några beaktansvärda kostnadsökningar för allmän domstol med hänsyn till det ringa antal mål förväntas bli resultatet. Regeringen bedömer i motsats till och Stiftelsen Prop. 2015/16:6 att ändringarna endast kommer att få begränsade ekonomiska konsekvenser för de myndigheter som ska tillämpa . Att ska användas för kulturföremål förväntas leda till en förenkling för berörda myndigheter och därför möjligen minskade kostnader. De marginella kostnadsökningar som kan uppkomma bedöms sammantaget rymmas inom befintliga anslagsramar. Regeringens bedömning: Förslagen bedöms inte få några konsekvenser för små eller medelstora företags villkor. Promemorians bedömning överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna berör inte bedömningen i promemorian. Skälen för regeringens bedömning: De föreslagna ändringarna avseende definitionen av kulturföremål i 6 kap. kulturmiljölagen påverkar bara möjligheterna för att väcka talan om återlämnande av kulturföremål i andra medlemsstater samt de andra medlemsstaternas möjligheter att väcka talan avseende sådana föremål i . Att definitionen av kulturföremål ändras bedöms inte påverka de företag som handlar med kulturföremål i någon nämnvärd omfattning. Det är i första hand reglerna om tillstånd för utförsel i 5 kap. kulturmiljölagen som kan ha betydelse för handlarna. Dessa regler påverkas inte av förslagen. När det gäller de nya gemensamma kriterierna för vad som ska beaktas för att avgöra om vederbörlig omsorg och uppmärksamhet vid anskaffandet och möjligheterna att få ersättning för det fall ett föremål ska återlämnas, innebär detta inga nya krav på företagen. Kriterierna ger uttryck för sådana förhållanden som redan bör beaktas av handlare enligt tidigare reglering i kulturmiljölagen, lagen om handel med begagnade varor (1999:271) och mot bakgrund av den svenska godtroslagstiftningen. Regeringen bedömer således att förslagen inte har några konsekvenser för små eller medelstora företags villkor. Regeringens bedömning: Förslagen bedöms inte få några övriga konsekvenser. Promemorians bedömning överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna berör inte bedömningen i promemorian.