prop · H203105 · 2015-04-22 00:00:00 — hetsförhållanden får tas upp av hetsförhållanden får tas upp av 1.om frågan har samband med ett äktenskapsmål i , 2.om svaranden har hemvist i , 3.om käranden har hemvist i och svensk lag enligt 3 eller 4 § är tillämplig på makarnas förmögenhetsförhållanden, 4.om frågan rör egendom i , eller 1Senaste lydelse av lagens rubrik 2001:1141. 2Senaste lydelse 2003:382. 5. om svaranden i en uppkommen fråga har godtagit att saken prövas i eller har gått i svaromål i saken utan invändning om domstolens Om frågan gäller bodelning med svensk domstols behörighet i frå- anledning av en makes död gor om bodelning med anledning tillämpas 2 a § i stället för första av en makes död finns i lagen (1937:81) om internationella rätts- sådan fråga får tas upp av svensk domstol även i fall som anges i första stycket 2, 3 och 5. En fråga om bodelning med anledning av en makes död får tas upp av svensk domstol 1. om den avlidne maken hade hemvist i , 2. i fall som anges i 2 § första stycket 2, 3 och 5, eller 3. på begäran av den efterlevande maken om svensk domstol, i andra fall än som avses i 1, är behörig att ta upp en fråga om arv efter den avlidne enligt och rådets förordning (EU) nr 650/2012 av om behörighet, tillämplig lag, erkännande och verkställighet av domar samt godkännande och verkställighet av officiella handlingar i samband med arv och om inrättandet av ett europeiskt arvsintyg, i den ursprungliga lydelsen. En utländsk bodelning med anledning av en makes död ska anses giltig till formen, om den uppfyller formkraven enligt 1. den lag som var tillämplig på makarnas förmögenhetsförhållanden, 2. lagen i den stat där den förrättades, eller 3. lagen i den stat där den avlidne hade hemvist eller var medborgare. Vid en bodelning skall makarnas Vid en bodelning ska makarnas samtliga tillgångar och skulder i samtliga tillgångar och skulder i och utomlands beaktas, och utomlands beaktas, om inte något annat följer av den om inte något annat följer av den lag som är tillämplig på makarnas lag som är tillämplig på makarnas läggningen bör en make i första läggningen bör en make i första hand tilldelas egendom som tillhör hand tilldelas egendom som tillhör honom eller henne utomlands. honom eller henne utomlands. Finns det egendom i ett främ- Om det finns egendom i ett mande land och kan det antas att främmande land och det kan antas bodelningen inte kommer att gälla att bodelningen inte kommer att i det landet, får bodelningen be- gälla i det landet, får bodelningen gränsas till att gälla en viss del av begränsas till att gälla en viss del av makarnas egendom. gränsning får dock inte göras, om begränsning får dock inte göras, någon av makarna med rimliga om någon av makarna med rimliga skäl motsätter sig det. skäl motsätter sig det. Vid en bodelning med anledning av en makes död ska det beaktas vad som tillkommit den efter- levande maken vid motsvarande förrättning efter den döde utom- Denna lag träder i kraft . Det som sägs om egendom som har tillfallit fonden genom arv gäller också egendom som har tillfallit fonden enligt 1 kap. 11 § den upphävda lagen (1937:81) om internationella rättsförhållanden rörande dödsbo eller enligt 2 kap. 4 § lagen (2015:000) om arv i internationella situationer. 2014/15:105 2.5 Förslag till lag om ändring i lagen (1994:243) Härigenom föreskrivs att 1 § lagen (1994:243) om Allmänna arvs- fonden ska ha följande lydelse. Allmänna arvsfonden består av egendom som tillfallit fonden genom arv, gåva, testamente eller förmånstagarförordnande i försäkringsavtal, enligt 32 kap. 14 § aktiebolagslagen (2005:551) eller genom domstolsbeslut. Vad som sägs om egendom som har tillfallit fonden genom arv gäller också egendom som har tillfallit fonden enligt 1 kap. 11 § lagen (1937:81) om internationella rättsförhållanden rörande dödsbo. Denna lag träder i kraft . 1 Senaste lydelse 2005:814. Ärendet och dess beredning antogs och rådets förordning (EU) nr 650/2012 om behörighet, tillämplig lag, erkännande och verkställighet av domar samt godkännande och erkännande av officiella handlingar i samband med arv och om inrättandet av ett europeiskt arvsintyg (arvsförordningen). Förordningen finns som bilaga 1. Genom att arvsförordningen har antagits faller internationella arvsfrågor fortsättningsvis inom det område där medlemsstaterna inte kan anta eller behålla egen lagstiftning. Förhandlingarna om arvsförordningen resulterade dock i att och fick ett nordiskt undantag från förordningen (deltar inte i EU:s rättsliga samarbete). Undantaget innebär att och i vissa avseenden kan fortsätta tillämpa konventionen mellan , , , och om arv, testamente och bodelning (den nordiska arvskonventionen) i en reviderad lydelse. Den reviderade lydelsen utarbetades parallellt med förhandlingarna om arvsförordningen. Regeringen beslutade att överenskommelsen, med förbehåll för ratifikation, skulle undertecknas. Överenskommelsen om ändring i den nordiska arvskonventionen finns som bilaga 2. Regeringen gav en särskild utredare i uppdrag att föreslå de kompletterande lagändringar som arvsförordningen ger anledning till samt att överväga tillträde till den reviderade nordiska arvskonventionen. I uppdraget ingick att föreslå de lagändringar som ett tillträde föranleder. Utredningen om arvsfrågor i internationella situationer överlämnade betänkandet Internationella rättsförhållanden rörande arv (SOU 2014:25). En sammanfattning av betänkandet finns i bilaga 3 och betänkandets lagförslag finns i bilaga 4. Betänkandet har remissbehandlats. En förteckning över remissinstanserna finns i bilaga 5. Remissyttrandena finns tillgängliga i lagstiftningsärendet (Ju2014/2928/L2). En promemoria med de förslag och bedömningar som redovisas i avsnitt 2.3 och 6.4 har därefter utarbetats i . Några remissinstanser (, Lantmäteriet och Familjens jurist) har beretts tillfälle att yttra sig över promemorian. Promemorian och remissyttrandena över den finns tillgängliga i lagstiftningsärendet. Regeringen beslutade att inhämta Lagrådets yttrande över de lagförslag som finns i bilaga 6. Lagrådets yttrande finns i bilaga 7. Regeringen följer Lagrådets förslag. Lagrådets synpunkter behandlas i avsnitt 6.2 och författningskommentaren. I förhållande till lagrådsremissens lagförslag görs därutöver en språklig ändring. 2014/15:105 4 Internationell privat- och processrätt på 4.1Internationell privat- och processrätt Internationell privat- och procesrätt är det område inom den nationella rättsordningen som styr förbindelser mellan enskilda när det finns anknytning till ett annat land. Den internationella privat- och processrätten reglerar vilket lands domstolar som får besluta i en viss fråga, hur man ska fastställa vilket lands lag som ska tillämpas på den frågan och i vilken utsträckning en dom som har meddelats i ett land kan erkännas (dvs. göras gällande) och verkställas i ett annat land. Den internationella privat- och processrätten grundas ofta på internationella regler, exempelvis konventioner mellan stater. har i detta avseende en lång tradition av samarbete med de andra nordiska länderna. har den svenska internationella privat- och processrätten dock genomgått en stor omvandling som en följd av att samarbetet inom EU har utvecklats på detta område. Många av de svenska internationellt privat- och processrättsliga reglerna har därför numera sin grund i EU-regler, som i allmänhet består av EU-förordningar som är direkt tillämpliga på samma sätt som svenska lagar. De grundläggande reglerna om internationella arvsfrågor i svensk rätt finns i lagen (1937:81) om internationella rättsförhållanden rörande dödsbo. Lagen är inte grundad på någon internationell överenskommelse (bortsett från bestämmelserna i 1 kap. 4 § som i svensk rätt införlivar om lagkonflikter i fråga om formen för testamentariska förordnanden). I lagen finns bestämmelser om svensk domstols behörighet, om tillämplig lag för arv och därmed sammanhängande frågor samt om erkännande och verkställighet av utländska avgöranden om av arv, testamente eller bodelning med anledning av en makes död. Lagen utgår från den s.k. nationalitetsprincipen, dvs. att en persons rättsförhållanden ska bedömas enligt lagen i det land där han eller hon var medborgare. För internationella arvsfrågor som enbart berör de nordiska länderna gäller inte lag utan tre andra lagar – i fortsättningen gemensamt benämnda de nordiska arvslagarna – lagen (1935:44) om dödsbo efter dansk, finsk, isländsk eller norsk medborgare, som hade hemvist här i riket, m.m., lagen (1935:45) om kvarlåtenskap efter den som hade hemvist i , , eller och lagen (1935:46) om tillsyn i vissa fall å oskiftat dödsbo efter medborgare i , , eller . Genom dessa tre lagar införlivas den nordiska arvskonventionen. Konventionen reglerar frågor om domsrätt och lagval vid arvsfrågor när en avliden person var medborgare i ett nordiskt land men hade hemvist i ett annat nordiskt land. Den nordiska ordningen bygger i allt väsentligt på den s.k. hemvistprincipen, som innebär att hemvist- landets lag ska tillämpas vid bedömningen av en persons rättsför- Prop. 2014/15:105 hållanden. För frågor om erkännande och verkställighet i av en nordisk dom eller förlikning finns bestämmelser i lagen (1977:595) om erkännande och verkställighet av nordiska domar på privaträttens område. Dessa bestämmelser innebär att nordiska privaträttsliga domar kan verkställas på samma villkor som svenska avgöranden. Arvsförordningen är tillämplig på alla civilrättsliga aspekter av arv. Förordningen omfattar t.ex. frågor om hur arvet ska fördelas, hur boutredning och arvskifte ska förrättas samt hur ett testamente ska Arvsförordningen omfattar inte bodelning med anledning av en makes död (se vidare avsnitt 9). Arvsförordningen reglerar frågor om behörighet, tillämplig lag, erkännande och verkställighet samt ett Arvsförordningen ersätter i princip den nuvarande svenska internationella privat- och processrätten på arvsrättens område. Förordningens regler om behörighet och tillämplig lag gäller i förhåll- ande till alla länder, dvs. inte endast de som är bundna av arvsförord- Enligt ett särskilt undantag kan fortsätta att tillämpa vissa förfaranderegler samt regler om erkännande och verkställighet enligt den nordiska arvskonventionen (se vidare avsnitt 4.4). Arvsförordningen reglerar när medlemsstaternas domstolar är behöriga att fatta beslut i frågor som rör arv. Huvudregeln är att behörighet finns i den stat där den avlidne hade hemvist vid sin död (artikel 4). arvsförordningen är det möjligt att genom ett lagvalsförordnande välja att lagen i medborgarskapsstaten ska vara tillämplig på arvet. avlidne har gjort ett sådant förordnande finns, under vissa förutsättningar, behörighet hos domstolarna i medborgarskapsstaten (artikel 7). över finns bestämmelser om vad som gäller om den avlidne vid sin död inte hade hemvist i en medlemsstat, s.k. subsidiär behörighet (artikel 10), och om behörighet i undantagsfall (t.ex. om det är omöjligt att på grund av krig eller liknande anledning få till stånd ett avgörande i ett tredjeland till vilket arvsmålet har nära anknytning, artikel 11). Behörigheten enligt arvsförordningen omfattar i allmänhet arvet i dess helhet och all den avlidnes egendom ska ingå i prövningen, oavsett i vilket land egendomen finns. Vid subsidiär behörighet kan behörigheten i vissa fall vara begränsad till egendom som finns i medlemsstaten. förordningen innehåller också en regel som ger den behöriga domstolen rätt att i vissa fall begränsa förfarandet till att inte omfatta egendom som finns i ett tredjeland (artikel 12). Huvudregeln enligt arvsförordningen är att lagen i den stat där den avlidne hade hemvist vid sin död ska tillämpas på arvet i dess helhet (artikel 21.1). Avsikten med att använda hemvist som anknytningskriterium för både frågan om domstols behörighet och frågan om tillämplig lag är att få till stånd en ordning som innebär att domstolen normalt tillämpar sin egen lag. Om det av samtliga omständigheter i fallet framgår att den avlidne vid sin död uppenbart hade en närmare anknytning till en annan stat än hemviststaten, ska dock i stället lagen i den andra staten tillämpas (artikel 21.2). Genom arvsförordningen införs en möjlighet för en person att välja vilken lag som ska tillämpas på arvet efter honom eller henne (artikel 22). En person kan genom ett särskilt lagvalsförordnande ange att lagen i den stat där personen är medborgare för sitt val eller sin död ska tillämpas på arvet. Det är inte möjligt att välja något annat lands lag än medborgarskapsstatens. Enligt arvsförordningen är huvudregeln att den på arvet tillämpliga lagen (arvsstatutet) ska reglera även förfarandefrågor, t.ex. när det gäller förvaltningen av ett dödsbo (dock inte processuella frågor, t.ex. regler om rättegången i arvsmål). Detta innebär en förändring från vad som gällt, eftersom svenska förfarandebestämmelser har tillämpats på förfaranden här, oavsett vilket lands lag som i övrigt har varit tillämplig. Det finns en begränsad möjlighet att vägra tillämpa bestämmelser i den lag som följer av arvsförordningen. Det gäller om en sådan tillämpning skulle vara uppenbart oförenlig med grunderna för domstolslandets rättsordning, s.k. ordre public (artikel 35). I arvsförordningen finns bestämmelser om erkännande och verkställighet av avgöranden (artiklarna 39–58). Arvsavgöranden från medlemsstater avseende arv ska erkännas utan att det krävs något särskilt förfarande (artikel 39). Ett avgörande som har meddelats i en medlemsstat får inte omprövas i sak, men erkännande kan vägras under vissa omständigheter (artiklarna 40 och 41). Det gäller när ett erkännande uppenbart strider mot grunderna för rättsordningen i erkännandestaten, när domen är en tredskodom och svaranden inte i tillräcklig tid delgetts stämningsansökan, eller när avgörandet är oförenligt antingen med ett avgörande som har meddelats i ett mål mellan samma parter i erkännandestaten eller ett avgörande som har meddelats i en annan medlemsstat eller i ett tredjeland. För verkställighet krävs att avgörandet först i ett särskilt förfarande har förklarats verkställbart i den medlemsstat där verkställighet begärs. Ut- över avgöranden kan vissa andra offentliga handlingar och förlikningar godkännas och vara verkställbara (artiklarna 60 och 61). Om ett avgörande ska erkännas enligt arvsförordningen kan sökanden, utan föregående verkställbarhetsförklaring, begära interimistiska åtgärder enligt lagen i den verkställande medlemsstaten. En verkställbarhetsförklaring ska automatiskt medföra att säkerhetsåtgärder får vidtas (artikel 54). Genom arvsförordningen inrättas en ordning med ett europeiskt arvsintyg (artiklarna 62–73). Det europeiska arvsintyget syftar till att underlätta hanteringen av gränsöverskridande arvsärenden inom EU. Ett arvsintyg Prop. 2014/15:105 ska kunna användas av arvingar, testamentstagare, testamentsexekutorer Syftet kan vara bl.a. att styrka sin ställning, sina rättigheter eller sina befogenheter i en annan medlemsstat. Arvsintyget ersätter inte nationella dokument som används för liknande ändamål i medlemsstaterna och det är inte obligatoriskt att använda sig av arvsintyget. Ett arvsintyg har dock rättsverkningar i alla medlemsstater utan att det krävs något särskilt förfarande och kan användas i stället för det underliggande arvsavgörandet. Det är varje medlemsstat som bestämmer vilken eller vilka myndigheter som ska vara behöriga att utfärda arvsintyg. Myndigheten kan avslå en ansökan om arvsintyg om förutsättningarna för utfärdande inte är uppfyllda, och den kan även återkalla ett arvsintyg (artiklarna 67 och 71). Beslut som avser utfärdande, rättelse, ändring eller återkallelse av arvsintyg eller som avser hävning av arvsintygets rättsverkningar kan överklagas (artikel 72). Arvsförordningen ska börja tillämpas . Konventionen mellan de fem nordiska staterna om arv, testamente och boutredning undertecknades i och trädde i kraft . Den nordiska arvskonventionen innehåller bestämmelser om vad som ska gälla i arvsrättsliga frågor för medborgare i en nordisk stat som har hemvist i en annan nordisk stat. I konventionen regleras bl.a. frågor om vilken nordisk stats domstolar som ska vara behöriga att handlägga frågor om arv, vilket lands lag som ska tillämpas samt hur ett arvsavgörande från en annan nordisk stat erkänns och verkställs i de andra nordiska staterna. Konventionen har införlivats i svensk rätt genom de nordiska arvslagarna (se avsnitt 4.2). Revideringarna avsåg dels formen för testamentariska förordnanden, dels reglerna om erkännande och verkställighet av avgöranden. Genom arvsförordningen ersätts i princip den nuvarande svenska internationella privat- och processrätten på arvsrättens område, dvs. även den nordiska arvskonventionen. Det innebär att och , som är de nordiska stater som deltar i EU-samarbetet när det gäller arv, ska tillämpa arvsförordningen i stället. Arvsförordningen innehåller ett undantag för nordiska förhållanden som innebär att och kan fortsätta att tillämpa vissa förfaranderegler samt regler om erkännande och verkställighet i konventionen (artikel 75.3). träffade de nordiska staterna en överenskommelse om en reviderad arvskonvention. Denna överenskommelse förhandlades parallellt med arvsförordningen, men arbetet med revideringen hade inletts tidigare. Den reviderade konventionen innebär en anpassning till att och ska tillämpa arvsförordningen. texten följer därför att konventionen bara gäller i den utsträckning inte 2014/15:105 något annat följer av arvsförordningen (artikel 1). De delar av konventionen som och kan fortsätta tillämpa behålls i allt väsentligt oförändrade i sak. Det gäller förfarandebestämmelser om förvaltning av dödsbo och medverkan av myndigheter. Det gäller också bestämmelserna om erkännande och verkställighet, som bl.a. innebär att det inte krävs något särskilt förfarande för att nordiska arvsavgöranden ska kunna verkställas i andra nordiska stater (artikel 28). och ska också fortsätta tillämpa konventionens bestämmelser om bodelning med anledning av en makes död, eftersom frågor om makars förmögenhetsförhållanden inte omfattas av arvsförordningen (se vidare avsnitt 9). I praktiken innebär arvsförordningen att internationella arvsfrågor för utomnordiska förhållanden anpassas till vad som redan gäller i nordiska rättsförhållanden. Det innebär att frågor om arvet som huvudregel ska handläggas i den stat där den avlidne hade hemvist och att den statens lag ska tillämpas. I de delar som i fortsättningen endast kommer att tillämpas av , och innebär revideringen av den nordiska arvskonventionen bl.a. att det införs ett undantag om att en annan nordisk stats lag kan bli tillämplig, om den avlidne uppenbart hade närmare anknytning till den staten än till hemviststaten (artikel 2) och en möjlighet för arvlåtaren att välja att lagen i medborgarskapsstaten ska tillämpas på arvet (artikel 3). Syftet med att arvsförordningen och den nordiska arvskonventionen anpassas till varandra är att tillämpningen i de olika nordiska staterna ska bli väsentligen densamma, trots att och är skyldiga att tillämpa reglerna i arvsförordningen. Behörigheten för domstolar att medverka vid boutredning, bodelning och arvskifte ska, liksom behörigheten att pröva tvister om arv, tillkomma domstolarna i den stat där den avlidne hade hemvist vid sin död, om inte parterna är överens om att en domstol i en annan nordisk stat ska vara behörig (artiklarna 19 och 21). Detta innebär ingen förändring i sak. För att den reviderade lydelsen av den nordiska arvskonventionen ska börja gälla, krävs att den har godkänts av de nordiska staterna (se avsnitt 7). 5En ny lag om arv i internationella situationer Regeringens förslag: Svenska bestämmelser om arv i internationella situationer ska samlas i en ny lag. Utredningens förslag överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: Ingen remissinstans invänder mot förslaget. Skälen för regeringens förslag: I takt med den ökande globaliseringen blir det allt vanligare att människor har anknytning till flera stater. En person som avlidit kan t.ex. ha varit medborgare i en stat men ha haft hemvist i en annan stat, arvingarna kan finnas i olika stater och egendom som har tillhört den avlidne kan finnas på flera ställen. nationella instrument om gränsöverskridande arvsfrågor tillämpar varje stat sina egna regler om vilken domstol som är behörig och vilket lands lag som ska tillämpas. Det kan medföra att parallella förfaranden inleds, vilket ofta blir dyrt, komplicerat och kan leda till oförenliga resultat. framstår det som svårförståeligt och förvirrande att samma arv handläggs i flera förfaranden. Regeringen anser därför att det är viktigt att parterna kan lösa sina arvsrättsliga tvister på ett slutgiltigt sätt i den stat till vilket det finns starkast anknytning. Det är därför välkommet att det inom EU har förhandlats fram en arvsförordning för att underlätta hanteringen av arv i internationella situationer. Arvsförordningen ska tillämpas på arv med gränsöverskridande verkan. Den innefattar i princip alla civilrättsliga aspekter på arv. Förordningen omfattar t.ex. frågor om hur arvet ska fördelas, hur boutredning och arvskifte ska förrättas samt hur ett testamente ska bedömas. Genom arvsförordningen införs gemensamma regler i EU om handläggningen av arv i internationella situationer. Dessa regler innebär i vissa avseenden betydande förändringar i förhållande till den svenska internationella privat- och processrätten på arvsområdet. har utgångspunkten varit att arv efter svenska medborgare i utomnordiska förhållanden handläggs i enligt svensk lag. Arvsförordningen utgår i stället från samma principer som har gällt i nordiska förhållanden, dvs. att arvet ska handläggas i den stat där den avlidne hade hemvist och att samma lands lag ska gälla. Arvsförordningen är direkt tillämplig i , vilket innebär att den gäller som svensk lag. Äldre svenska bestämmelser om arv i internationella situationer som omfattas av arvsförordningens tillämpningsområde bör därför upphävas (se avsnitt 10). Principerna i arvsförordningen gäller i förhållande till alla länder, dvs. även länder utanför EU. Detta gäller dock inte förordningens regler om erkännande och verkställighet. När det gäller erkännande och verkställighet av avgöranden från tredjeland kommer det därför även i fortsättningen att behövas svenska regler. Det behövs även vissa kompletterande regler till arvsförordningen för att den ska kunna tillämpas som avsett. Eftersom gemensamma EU-regler införs genom arvsförordningen, kan och som utgångspunkt inte heller tillämpa vissa bestämmelser som har sin grund i den nordiska arvskonventionen. Som redovisas i avsnitt 4.4 har de nordiska staterna därför träffat en överenskommelse om en reviderad nordisk arvskonvention. Den innebär att , och anpassar sina regler så att det exempelvis även i dessa stater blir möjligt för arvlåtaren att välja att medborgarskapslandets lag ska tillämpas. På så sätt ska parallella förfaranden så långt som möjligt undvikas i förhållande till alla nordiska stater. Arvsförordningen tillåter att den nordiska arvskonventionens regler om förvaltningen av dödsbon och medverkan av nordiska myndigheter samt de enklare och snabbare förfarandena för erkännande och verkställighet av nordiska avgöranden som följer av konventionen tillämpas. Svenska regler om detta behövs alltså fortfarande (se avsnitt 7). Med tanke på de genomgripande förändringar som arvsförordningen innebär anser regeringen, i likhet med utredningen, att det är ändamålsenligt att samla svenska bestämmelser om arv i internationella situationer i en ny lag. Lagstiftningen blir då mer sammanhållen och lättöverskådlig 2014/15:105 jämfört med den nuvarande ordningen med flera lagar som innehåller regler om arv i internationella situationer. 6Kompletterande bestämmelser till arvsförordningen 6.1Domstols behörighet och tillämplig lag