prop · H30368 · 2015-12-17 00:00:00 — Huvudregeln är liksom tidigare således att straffprocessuella tvångsmedel endast får förekomma inom ramen för en förundersökning eller en rättegång som inte har avslutats genom ett avgörande som fått laga kraft. 2015/16:68 föreslår att en förundersökning i vissa fall bör kunna vilandeförklaras och att det inom den ramen bör vara möjligt att besluta om beslag. Enligt regeringen har det inte framkommit tillräckliga skäl för att införa en sådan möjlighet. Det bör därför inte införas några sådana regler. Formlöst omhändertagande av bevismaterial Regeringens bedömning: Det bör inte införas en reglering om att bevisföremål som saknar eller endast har ringa värde och som ingen kan antas göra anspråk på ska omhändertas som spår i stället för att tas i beslag. förslag överensstämmer inte med Utredningen föreslår att bevisföremål normalt ska omhändertas i stället för att tas i beslag om föremålet saknar eller har endast ringa värde och ingen kan antas göra anspråk på det. beslag ska då inte tillämpas. Remissinstanserna: Ingen remissinstans motsätter sig utredningens anser att den drabbades önskan att få tillbaka det formlöst omhändertagna föremålet bör tillmätas betydelse men att det inte bör vara avgörande för frågan om föremålet ska hanteras som beslag eller inte. anser att ett omhändertaget föremål bör tas i beslag om någon skulle göra anspråk på det men anser att förfarandet bör regleras närmre. Skälen för regeringens bedömning Att brottsbekämpande myndigheter tar föremål som skäligen kan antas ha betydelse för utredning om brott i beslag är vanligt förekommande. praktiken förekommer också att vissa bevisföremål tas om hand formlöst i stället för att tas i beslag. Ett informellt omhändertagande avser typiskt sett kvarlämnade eller bortkastade föremål som påträffas på en brottsplats och som genom besudlingar av olika slag kan förväntas ge ledtrådar om gärningsmannen. Exempel på sådant spårmaterial är cigarettfimpar, patronhylsor och tomflaskor. sådana, till exempel blod, saliv och fingeravtryck, brukar behandlas som Brandrester eller mark- och vattenprover som tas om hand för analys beträffande en misstänkt mordbrand eller ett miljöbrott är andra Gemensamt är att spåren varken har något ekonomiskt eller annat värde och att ingen kan förväntas göra anspråk på materialet. Följaktligen tas endast föremål som inte är i någons besittning om hand Bör formlöst omhändertagande av bevismaterial regleras? Förfarandet att informellt omhänderta bevismaterial är oreglerat. Utredningen föreslår bland annat mot den bakgrunden att det ska införas en reglering som uttryckligen undantar denna typ av föremål från Förutsatt att föremålet saknar eller endast har ringa värde och ingen kan förväntas göra anspråk på det anser utredningen att även föremål som är i någons besittning bör kunna omhändertas som spår. Förslaget syftar till att fler föremål än ska kunna omhändertas formlöst i stället för att tas i beslag. Beslagshanteringen i ärenden med omfattande beslag är ofta resurskrävande för de brottsbekämpande myndigheterna. Exempel på tidskrävande moment är beslagsdokumentationen och den löpande prövningen av beslagets fortsatta bestånd. Att utreda och fastställa till vem ett betydelselöst föremål ska hävas kan också vara resurskrävande. Genom att använda ett förenklat förfarande för vissa föremål kan flera av de tidsödande moment som gäller för beslag undvikas. En utökad spårhantering kan på goda grunder därför antas bidra till ökad effektivitet i den brottsutredande verksamheten. En lagfäst skiljelinje mellan beslag och spår kan även förväntas öka enhetligheten vid myndigheternas hantering av bevismaterial. En ytterligare fördel med utredningens förslag är att ett formlöst omhändertagande, till skillnad mot beslag, kan bestå även efter att en förundersökning lagts ned eller en dom fått laga kraft vilket kan ha betydelse för framtida utredningar. Remissutfallet är positivt. Med utgångspunkt i de rättssäkerhetsgarantier beslagsbestämmelserna innehåller finns det dock vissa svårigheter med förslaget. Bestämmelser som avser att värna den enskildes rättssäkerhet är till exempel skyldigheten att utan dröjsmål underrätta den från vilken beslaget sker om denne inte är närvarande vid förrättningen samt möjligheten att begära rättens prövning av beslaget (27 kap. 6 och 11 §§ ). Att den drabbade underrättas om beslaget är ofta en förutsättning för att han eller hon ska kunna påkalla sådan domstolsprövning eller i övrigt ta till vara sin rätt avseende beslaget. När det gäller ekonomiskt värdelösa saker som inte finns i någons besittning finns det i regel inte något rättssäkerhetsintresse som motiverar att beslagsbestämmelserna tillämpas. Det är ur rättssäkerhetssynpunkt däremot tveksamt om brottsbekämpande myndigheter formlöst ska kunna omhänderta föremål i någons besittning, till exempel vid en husrannsakan i någons bostad. Utan underrättelse om att ett omhändertagande har skett berövas den drabbade i många fall helt möjligheten att göra anspråk på föremålet av det skälet att han eller hon inte inser att det har tagits om hand. Vidare kan bedömningen av om ett föremål som finns i någons besittning ska tas i beslag eller hanteras som spår vara långt ifrån självklar, även om föremålet enligt utredningen i tveksamma fall bör tas i beslag. En annan tveksamhet med förslaget är vad som bör hända om någon gör anspråk på ett föremål som har omhändertagits som spår. Detta kan förväntas ske främst beträffande föremål som har funnits i någons besittning. Utgångspunkten bör, som utredningen anför, vara att spåret av rättsäkerhetsskäl då i stället tas i beslag. Ett sådant förfarande skulle, som påtalar, sannolikt dock behöva regleras i författning. Det kan ifrågasättas om det är lämpligt att bedömningen av om ett sådant föremål ska tas i beslag eller inte återigen ska ligga hos de brottsbekämpande myndigheterna. Till skillnad mot vad anser skulle en sådan reglering sannolikt därför 2015/16:68 behöva ha en obligatorisk utformning. I annat fall uppstår nämligen också frågan vad som händer om bedömningen mynnar ut i att föremålet inte bör tas i beslag. Att reglera spårhanteringen ytterligare genom att vid sidan om en fakultativ bestämmelse införa ett slags särskilt förfarande för prövning av en sådan fråga kan inte anses önskvärt. Även om syftet med spårhanteringen är att undvika den formalia och de tidskrävande moment som gäller för beslag är det, som framgår i det föregående, inte möjligt att införa den av utredningen föreslagna regleringen utan att införa vissa rättssäkerhetsgarantier för den enskilde. Fördelarna med ett informellt omhändertagande går då till stor del förlorade. Regeringen gör sammantaget därför bedömningen att förslaget inte bör genomföras. Regeringens bedömning: Det bör inte införas en reglering om att föremål som har tagits i beslag får kopieras. förslag överensstämmer inte med regeringens bedömning. Utredningen föreslår att det ska framgå av lag att kopiering av beslagtagen egendom får ske. Remissinstanserna: Ingen remissinstans motsätter sig eller har några synpunkter på utredningens förslag. En klar majoritet av remissinstanserna, däribland , Hovrätten över och , Hovrätten för , , , , , vid och , anser dock, till skillnad mot utredningen, att det bör införas särskilda bestämmelser om gallring av kopior. Skälen för regeringens bedömning: Det är mycket vanligt att brottsbekämpande myndigheter kopierar föremål som har tagits i beslag. En vanlig metod för att säkra information i elektronisk form är så kallad spegelkopiering. Metoden innebär att en identisk, icke ändringsbar, kopia av allt innehåll i en hårddisk skapas och förs över på ett annat lagringsmedium. En annan teknik för att tillgodogöra sig elektronisk information är att genom selektiv kopiering framställa kopior av vissa specifika dokument eller filer och sedan föra över dessa till en cd-skiva, ett USB-minne eller ett annat lagringsmedium. Att fotokopiera skriftliga handlingar och att göra flera utskrifter av elektroniska dokument är andra varianter på kopiering. Kopiering av beslagtagna föremål kan ha olika syften. Ett vanligt syfte är att begränsa olägenheterna för den som har drabbats av beslaget. Metoden med kopiering innebär i dessa fall att beslaget kan hävas tidigare än vad som annars hade varit möjligt. Ett annat syfte kan vara att framställa arbetsexemplar av originalhandlingen för att skydda denna mot nedsmutsning och förslitning. Kopiering används också för att kunna framställa fullständiga förundersökningsprotokoll (Ds 2005:6 s. 306). Det saknas särskilda bestämmelser som tar sikte på kopiering av Utredningen föreslår bland annat mot den bakgrunden att förfarandet med kopiering ska lagregleras. 2015/16:68 remissinstans invänder mot förslaget. motsätter däremot sig utredningens bedömning att det inte bör införas några särskilda bestämmelser om gallring av kopior. Enligt remissinstanserna skulle en reglering av förfarandet att kopiera beslagtagna föremål behöva kompletteras med en skyldighet att gallra kopiorna senast när den utredning som beslaget har gjorts i har lagts ned eller avslutats genom ett avgörande som fått laga kraft. Som utredningen konstaterar, och många remissinstanser instämmer i, skulle en sådan gallringsbestämmelse med hänsyn till bland annat intresset av en effektiv brottsutredning dock behöva förenas med en rad undantag. Även andra hänsyn, som till exempel intresset av ett nationellt referensbibliotek över barnpornografi, skulle behöva beaktas. Något förslag på en sådan bestämmelse lämnas inte. Utredningen berör inte heller närmare behovet av en gallringsbestämmelse mot bakgrund av regleringen i bland annat polisdatalagen (2010:361) om behandlingen av personuppgifter i polisens verksamhet. Det saknas därmed förutsättningar att gå vidare med frågan att lagreglera förfarandet med kopiering av beslagtagna föremål. 7.6Beslagsförbudets tillämpning i it-miljö Regeringens bedömning: Det bör inte införas särskilda regler för genomsökning och hantering av digitala informationsbärare som tas i beslag. förslag överensstämmer inte med regeringens. Utredningen föreslår att om en digital informationsbärare tas i beslag och den kan antas innehålla skyddade uppgifter av visst slag ska vissa personer ges tillfälle att närvara vid genomsökningen. Möjligheten att närvara ska erbjudas den hos vilken beslaget gjorts och den befattningshavare eller annan som inte får höras som vittne om ett visst förhållande. Om det vid genomsökningen visar sig att informationsbäraren innehåller skyddade uppgifter av visst slag ska det enligt utredningen inte vara tillåtet att ta ytterligare del av det innehållet. Detsamma ska gälla i vissa fall när en informationsbärare som innehåller meddelanden mellan vissa närstående tas i beslag. Remissinstanserna: En majoritet av remissinstanserna, däribland ombudsmän (), , Hovrätten över och , , , , , , , vid och , tillstyrker i huvudsak utredningens förslag. Flera av remissinstanserna har emellertid synpunkter på bestämmelsens närmare utformning och innehåll. JO anser att man bör överväga om inte en invändning från den enskilde om att informationsbäraren innehåller skyddad information bör föranleda att frågan om beslagets tillåtlighet prövas av domstol. Vidare bör det enligt JO regleras att ett juridiskt biträde har rätt att närvara vid genomsökningen. anser att närvarorätten för de personer som omnämns i 2015/16:68 36 kap. 5 § inte bör vara obligatorisk eftersom de annars kan få information om uppgifter som kan omfattas av förundersökningssekretess. Med tanke på att en genomgång av exempelvis en speglad hårddisk kan ta åtskilliga dagar i anspråk är det enligt och Säkerhetspolisen inte heller praktiskt möjligt att ha den som berörs av beslaget närvarande ; bestämmelsen bör därför förses med undantag. Ett annat skäl för att bestämmelsen bör förses med undantag är enligt och Säkerhetspolisen att det kan innebära men för utredningen om personen till exempel får insikt om utredningen och bevisläget. Vidare bör det enligt uppmärksammas vad det innebär om den till vars förmån tystnadsplikten gäller lämnar sitt samtycke till att informationen får åberopas som bevisning. föreslår att genomgången av materialet görs av en av parterna utsedd oberoende person som till förundersökningsledaren endast överlämnar för utredningen relevant material. Enligt förbundet löser man då bland annat frågan om det verkligen är möjligt för en utredare att ”glömma” information som han eller hon egentligen inte skulle fått ta del av. anser att förslaget i realiteten innebär en utvidgning av möjligheterna att ta material i beslag samt att frågan om beslag av digitala informationsbärare som kan antas innehålla skyddat material bör utredas vidare. menar att det är lämpligare att reglera ett tydligt förbud mot åtkomsten och användningen av uppgifter än att ange att dokument ska släckas ned eller tas bort. Vidare bör även analoga informationsbärare omfattas av bestämmelsen. motsätter sig utredningens förslag och bedömning. Enligt är beslagsförbudet tillämpligt på elektroniskt lagrad information och elektroniska handlingar. Utredningens förslag för att skydda advokatsekretessen är inte tillräckligt och riskerar att dels urholka sekretessen, dels leda till rättsosäkerhet för klienter misstänkta för brott. Promemorians förslag överensstämmer inte med regeringens. I promemorian föreslås att om en digital eller analog informationsbärare tas i beslag hos en befattningshavare eller någon annan som inte får höras som vittne om ett visst förhållande eller hos den som tystnadsplikten gäller till förmån för och den kan antas innehålla skyddade uppgifter av visst slag ska vissa personer ges tillfälle att närvara vid genomsökningen. Möjligheten att närvara ska erbjudas den befattningshavare eller annan som inte får höras som vittne om ett visst förhållande, den hos vilken beslaget gjorts och ett juridiskt biträde till en sådan person. Om det finns hinder mot det eller det är olämpligt behöver en sådan möjlighet inte ges. Vidare föreslås att om en digital eller analog informationsbärare tas i beslag hos någon av dem som nämnts och det vid genomsökningen visar sig att den innehåller skyddade uppgifter av visst slag ska det inte vara tillåtet att ta ytterligare del av innehållet i den delen. Detsamma föreslås gälla i vissa fall när en informationsbärare som innehåller meddelanden mellan vissa närstående tas i beslag hos den misstänkte eller en närstående till honom eller henne. Det föreslås också att förundersökningsledaren ska få besluta om yppandeförbud beträffande det som har förekommit vid en genomsökning. Remissinstanserna: Majoriteten av remissinstanserna, däribland, JO, Justitiekanslern, , , , och , tillstyrker eller lämnar promemorians förslag och bedömning utan invändningar. Även tillstyrker i huvudsak förslaget och bedömningen men motsätter sig att regleringen förses med undantag. Förbundet instämmer i den remissynpunkt JO har framfört om domstolsprövning av beslaget. Ett alternativ till en sådan prövning kan vara att slopa beviskravet ”kan antas” såvitt gäller personkretsen i 36 kap. 5 § . föreslår också att om databäraren uppenbart innehåller redaktionellt material och innehavaren inte själv kan närvara vid genomsökningen ska redaktionen där personen är verksam gå igenom databäraren innan den överlämnas till myndigheterna. Enligt vore det bästa om bestämmelsen om beslagsförbud uttryckligen gjordes direkt tillämplig på elektroniskt lagrad information. tillstyrker dock i huvudsak förslaget och bedömningen i promemorian men motsätter sig att regleringen förses med undantag. Föreningen framför liknande synpunkter som såvitt gäller beviskravet ”kan antas”. avstyrker förslaget och bedömningen i promemorian av samma skäl som angetts tidigare. Enligt riskerar förslaget om yppandeförbud att försämra skyddet för den information som omfattas av advokatens lagstadgade tystnadsplikt då detta är sådant som advokaten och klienten själva måste råda över. Skälen för regeringens bedömning I 27 kap. 2 § finns regler om förbud mot beslag av skriftliga handlingar i vissa fall. Beslagsförbudet omfattar förutom skriftliga meddelanden även andra handlingar, till exempel läkarjournaler. En handling får inte tas i beslag om den kan antas innehålla uppgifter som en befattningshavare eller någon annan som avses i 36 kap. 5 § inte får höras som vittne om (frågeförbudet). Exempelvis får den som är bunden av tystnadsplikt i fråga om uppgifter till skydd för rikets säkerhet inte höras som vittne om dessa uppgifter såvida inte den myndighet i vars verksamhet uppgifterna inhämtats ger tillstånd till att uppgiften röjs. Bestämmelsen ger också skydd åt skriftliga handlingar vars innehåll omfattas av anonymitetsskyddet för källor enligt tryckfrihetsförordningen och yttrandefrihetsgrundlagen. Vittnesplikten är även begränsad för vissa befattningshavare som har en särskilt förtroendefull ställning, såsom advokater och olika yrkeskategorier inom sjukvården och deras biträden. Dessa får höras som vittne om sådant som har anförtrotts dem i yrkesutövningen eller vad de i samband därmed har erfarit endast om det är särskilt medgivet i lag eller om den till vars förmån sekretessen gäller samtycker till det. Det finns således inget hinder mot beslag om den till vars förmån sekretessen gäller löser personen från tystnadsplikten. Vidare skyddar beslagsförbudet endast handlingar som innehas av den 2015/16:68 som inte får höras som vittne eller den till vars förmån tystnadsplikten gäller. Påträffas handlingen hos tredje man gäller inte beslagsförbudet. 27 kap. 2 § innehåller också förbud mot beslag av skriftliga meddelanden mellan den misstänkte och en närstående till honom eller henne. Förbudet omfattar även meddelanden mellan närstående inbördes. Vilka som räknas som närstående framgår av 36 kap. 3 § . Förbudet mot att ta meddelanden i beslag är även tillämpligt i de fall den eller de närstående själva är misstänkta för brottet. För att bestämmelsen ska vara tillämplig är det inte nödvändigt att meddelandet finns kvar hos avsändaren eller mottagaren av meddelandet. Meddelanden får endast tas i beslag om minimistraffet för brottet är fängelse , eller förundersökningen avser vissa särskilt angivna samhällsfarliga brott. Exempel på sådana samhällsfarliga brott är sabotage, mordbrand, allmänfarlig ödeläggelse, kapning, flygplatssabotage, uppror, högförräderi, spioneri och terroristbrott. Beslagsförbudet är inte tillämpligt om meddelandet har kommit i besittning hos någon utanför närståendekretsen. Förutom beslagsförbudsreglerna kan proportionalitetsprincipen hindra beslag i vissa fall. Bör det införas särskilda regler för genomsökning och hantering av digitala informationsbärare som tas i beslag? När en dator eller annat lagringsmedium tas i beslag blir all elektroniskt lagrad information tillgänglig för de brottsbekämpande myndigheterna. Det finns då risk för att information som skulle ha träffats av beslagsförbudet om informationen framgått av en skriftlig handling också omfattas av beslaget. Exempel på sådan information är en advokats klientkontakter som lagrats elektroniskt och läkarjournaler i elektronisk form. E-postkorrespondens mellan en misstänkt och dennes anhöriga är ett annat exempel, liksom uppgifter som påträffas i en journalists dator och som omfattas av yttrandefrihetsgrundlagarnas bestämmelser om källskydd. Ändamålet med bestämmelserna om beslagsförbud är att skydda förtroligheten mellan bland annat dessa personkategorier. Beslagsförbudet gäller enligt sin ordalydelse dock endast skriftliga handlingar och meddelanden. Det har framförts olika uppfattningar i fråga om beslagförbudets räckvidd vad gäller elektroniska handlingar och uppgifter (se bland annat SOU 1995:47 s. 186, SOU 1996:40 s. 290, Ds 2005:6 s. 283 f. och 303 f., JK , dnr 6372-07-31 och 6373-07- 31 s. 8 f., JO 2009/10 s. 80). Vissa har hävdat att beslagsförbudet kan tillämpas analogt på elektroniskt lagrad information medan andra har hävdat motsatsen. Det har också ifrågasatts om inte bestämmelserna uttryckligen borde omfatta även sådan information eftersom det i regel är informationen, och inte själva bäraren, som är intressant ur brottsutredningssynpunkt. Ovissheten om vad som gäller har varit otillfredsställande eftersom det har kunnat innebära att elektroniskt lagrad information givits ett sämre skydd än motsvarande skriftlig information även om innehållet är detsamma. En sådan skillnad är inte sakligt motiverad. Förklaringen har varit att beslagsreglerna inte är anpassade till den tekniska utveckling som har skett sedan Intresset av att värna förtrolig information är Prop. 2015/16:68 givetvis lika starkt oavsett om ett dokument lagras elektroniskt eller som Utredningen övervägde mot den bakgrunden om skyddet för elektroniskt lagrad information borde stärkas genom att göra bestämmelserna om beslagsförbud direkt tillämpliga på sådan information. Enligt utredningen bör ett uttryckligt förbud mot beslag av vissa elektroniska handlingar och uppgifter dock inte införas. I stället borde det enligt utredningen införas särskilda regler om hur myndigheterna får genomsöka en beslagtagen informationsbärare och hur skyddad information som påträffas vid en genomsökning ska hanteras. Liknande förslag lämnas i den promemoria som har utarbetats inom . har i ett beslut (Ö 3074-15) uttalat att beslagsförbudet i 27 kap. 2 § även omfattar annan information än skrift och andra bärare av information än papper. Enligt gäller enligt beslagsförbudet ett absolut hinder mot beslag om en eftersökt fil (eller annan eftersökt informationsenhet) på en elektronisk informationsbärare kan antas innehålla information som omfattas av frågeförbudet i 36 kap. 5 § (skyddad information). har vidare uttalat att om annan information än den i en eftersökt fil (eller annan eftersökt informationsenhet) finns på en elektronisk informationsbärare (sidoinformation) och denna kan antas vara skyddad, så är det i sig inte något hinder mot beslag. Möjligheten av att sidoinformation som innehåller skyddade uppgifter röjs vid en genomsökning ska dock beaktas vid den proportionalitetsbedömning som ska föregå ett beslut om ett sådant tvångsmedel. Såväl utredningens förslag som förslaget i promemorian har utgått från att bestämmelserna om beslagsförbud inte är analogiskt tillämpliga på elektroniskt lagrad information. Mot bakgrund av det beskrivna HD- beslutet saknas det förutsättningar att genomföra förslagen i promemorian. 8Tvångsåtgärder i samband med kroppsvisitation och kroppsbesiktning 8.1 Allmänt om kroppsvisitation och kroppsbesiktning Bestämmelser om kroppsvisitation och kroppsbesiktning i den brottsutredande verksamheten finns huvudsakligen i 28 kap. Med kroppsvisitation avses en undersökning av kläder och annat som någon bär på sig samt av väskor, paket och andra föremål som någon har Kroppsbesiktning är mer ingripande och avser undersökning av människokroppens yttre och inre samt tagande av prov från människokroppen och undersökning av sådana prov. kroppsvisitation som kroppsbesiktning får vidtas för att söka efter föremål som kan tas i beslag eller i förvar. Ett annat ändamål med åtgärderna är att utröna omständigheter som kan vara av betydelse för utredningen om brott eller för förverkande av utbyte av brottslig verksamhet enligt 36 kap. 1 b § . att ta salivprov får också ske i syfte att göra en dna-analys av provet och registrera uppgifter om resultatet av analysen i vissa register. förutsättning för att få vidta åtgärderna är att det är fråga om brott på vilket fängelse kan följa och att de riktas mot den som skäligen kan misstänkas för brottet (28 kap. 11–12 a §§ ). I vissa fall får kroppsvisitation och kroppsbesiktning även göras av annan än den skäligen misstänkte. Kroppsvisitation av en sådan person förutsätter, förutom att det är fråga om brott på vilket fängelse kan följa, att det finns synnerlig anledning att anta att det genom åtgärden kommer