prop · H3035 · 2015-11-03 00:00:00 — Mot denna bakgrund föreslås en reglering som motsvarar det förfarande som gäller vid verkställighet och erkännande av utländska domar i . Detta innebär att ges möjlighet att verkställa ett beslut av en motsvarande myndighet i ett annat EES-land. Ett sådant beslut av måste givetvis föregås av en prövning av om beslutet om tillhandahållande av tjänster är formellt riktigt. Någon materiell prövning bör däremot inte ske. I annat fall tillkommer en inte avsedd överprövning av det fattade beslutet om tillhandahållande av tjänster, vilket kan äventyra effektiviteten i ett gränsöverskridande resolutionsförfarande. Det möter enligt regeringens bedömning inga hinder att ge , i stället för t.ex. en domstol, denna befogenhet. har expertkompetens på detta område och kan enligt regeringens mening genomföra den begränsade prövning som ska göras på ett rättssäkert sätt. Av artikel 65.4 i krishanteringsdirektivet framgår vidare vilka villkor som ska gälla för tillhandahållandet av de tjänster och resurser som avses i artikel 65.1 och 65.2. Tjänsterna eller resurserna ska tillhandahållas i enlighet med villkoren i ett gällande avtal som företaget i resolution ingått innan det försattes i resolution eller, i avsaknad av ett sådant avtal, på skäliga villkor. Motsvarande bestämmelse bör tas in i den nya lagen om resolution. Regeringens förslag: När beslutar om resolution eller vidtar en resolutionsåtgärd får myndigheten besluta att 1. en innehavare av aktier i ett företag i resolution eller andra äganderättsinstrument som har getts ut av ett sådant företag inte får förvärva ytterligare sådana aktier eller äganderättsinstrument, eller 2. ett avtal som ett företag i resolution är part i ska sägas upp med omedelbar verkan eller villkoren i avtalet ska ändras. När beslutar om resolution eller vidtar en reso- lutionsåtgärd får myndigheten dessutom begära att 1. en börs ska avslå en begäran om upptagande till handel på en reglerad marknad av ett finansiellt instrument som har getts ut av ett företag i resolution eller besluta att ett sådant finansiellt instrument inte längre ska vara upptaget till handel, 2. en börs eller ett värdepappersinstitut med tillstånd att driva en handelsplattform ska avslå en ansökan om att ett finansiellt instrument getts ut av ett företag i resolution ska handlas på en 2015/16:5 handelsplattform eller besluta att ett sådant finansiellt instrument inte längre ska handlas på en handelsplattform, eller ska pröva om förutsättningarna för handels- stopp avseende ett finansiellt instrument som har getts ut av ett företag i resolution är uppfyllda om begäran om det har framställts av eller en utländsk resolutionsmyndighet. får endast vidta ovanstående åtgärder om myndigheten anser att det är nödvändigt för att säkerställa verkställigheten av ett beslut om resolution eller en resolutionsåtgärd eller för att uppnå ett eller flera resolutionsändamål. får även begära att en behörig myndighet i ett annat land inom EES fattar ett sådant beslut som anges ovan. Utredningens förslag överensstämmer delvis med regeringens förslag. Utredningens förslag innebär en skyldighet för att besluta om handelsstopp avseende ett finansiellt instrument som har getts ut av ett företag i resolution om resolutionsmyndigheten eller en utländsk resolutionsmyndighet begärt det. Utredningens förslag saknar en bestämmelse om att de kompletterande åtgärderna endast får vidtas om det är nödvändigt för att säkerställa verkställigheten av ett beslut om resolution eller en resolutionsåtgärd eller för att uppnå ett eller flera resolutionsändamål. Remissinstanserna: Flertalet remissinstanser tillstyrker förslaget eller har inget att invända mot det. efterfrågar vissa klar- göranden när det gäller resolutionsmyndighetens möjligheter att säga upp eller ändra villkor i avtal. anser att resolutionsmyndigheten bör kunna begära att en börs, avseende ett finansiellt instrument som har getts ut av ett företag i resolution, avslår en ansökan om att ett sådant finansiellt instrument ska handlas på en handelsplattform eller beslutar att ett sådant finansiellt instrument inte längre ska handlas på en handelsplattform. Skälen för regeringens förslag De befogenheter som resolutionsmyndigheten har att tillgripa när ett företag försatts i resolution finns utspridda på en rad olika ställen i krishanteringsdirektivet. I artikel 64 regleras s.k. kompletterande befogenheter vilket betyder att dessa endast ska kunna utövas av resolutionsmyndigheten om myndigheten utövar någon annan resolutionsbefogenhet, dvs. någon av de befogenheter som framgår av artiklarna 63 och 65–72 i krishanteringsdirektivet. I artikel 64.2 i krishanteringsdirektivet framgår det att en s.k. kompletterande befogenhet får utövas av resolutionsmyndigheten om den anser att det är nödvändigt för att bidra till att säkerställa att en resolutionsåtgärd är ändamålsenlig eller för att uppnå ett eller flera resolutionsändamål. Regeringen anser att en bestämmelse om vilka förutsättningar som ska vara uppfyllda för att ska få vidta en s.k. kompletterande befogenhet, bör införas i den nya lagen om resolution. Befogenhet att upphäva rätt att förvärva aktier Enligt artikel 64.1 b i krishanteringsdirektivet ska resolutions- myndigheten, i form av en kompletterande befogenhet, kunna upphäva rätten att förvärva ytterligare aktier eller andra äganderättsinstrument. Någon bestämmelse som motsvarar artikel 64.1 b i krishanterings- direktivet finns inte i svensk rätt utan en motsvarande bestämmelse bör införas i den nya lagen om resolution. Vad som avses med äganderätts- instrument behandlats i avsnitt 22.3.1 om försäljningsverktyget. Eftersom de befogenheter som följer av artikel 64 inte får utövas självständigt bör det framgå av lagen. Befogenhet att avslå begäran om upptagande till handel och att avbryta eller stoppa handel I enlighet med vad utredningen konstaterar (SOU 2014:52 s. 562) bör artikel 64.1 c i krishanteringsdirektivet innebära att resolutions- myndigheten ska kunna kräva att 1) finansiella instrument som har getts ut av ett företag i resolution inte tas upp till handel, 2) handeln med sådana finansiella instrument avbryts permanent, dvs. att de finansiella instrumenten avnoteras, samt 3) handel med sådana finansiella instrument tillfälligt stoppas. Av 22 kap. 1 § lagen LVM följer att en börs ska informera om handeln med ett finansiellt instrument avbryts (handelsstopp) på grund av vissa i paragrafen angivna grunder. ska enligt 22 kap. 2 § LVM så snart det kan ske, besluta om handelsstoppet ska bestå. får också, utan föregående beslut av börs, besluta om handelsstopp på sådan grund som anges i 22 kap. 1 § LVM. Vidare får besluta att handeln med ett finansiellt instrument på en handelsplattform eller i annan av ett värdepappersinstitut organiserad handel ska avbrytas på sådan grund som anges i 22 kap. 1 § LVM. De svenska bestämmelser som genomför artikel 64.1 c i krishanteringsdirektivet bör lämpligen knytas till de befintliga reglerna om handelsstopp i LVM. Enligt utredningens förslag ska fatta beslut om handelsstopp om resolutionsmyndigheten eller en utländsk resolutions- myndighet begär det. En ordning där en myndighet, resolutions- myndigheten, kan kräva att en annan myndighet, , ska fatta ett visst beslut framstår dock enligt regeringens bedömning som olämplig med hänsyn till principen om myndigheternas självständighet vid myndighetsutövning mot enskild. Det bör i stället framgå av LVM att ska pröva om förutsättningarna för handelsstopp är uppfyllda, om eller en utländsk resolutionsmyndighet framställer en begäran om det. En sådan utformning av bestämmelsen överensstämmer enligt regeringens bedömning med artikel 64.1 c i krishanteringsdirektivet. Av artikel 64.1 c framgår att resolutions- myndigheterna ska kunna kräva handelsstopp, men det uppställs inga bestämmelser avseende hur den behöriga myndigheten (i ) ska förfara när en sådan begäran har framställts. Av 15 kap. 11 § LVM följer en möjlighet för en börs att under vissa förutsättningar avslå en begäran om upptagande till handel eller besluta att ett finansiellt instrument inte längre ska vara upptaget till handel (avnotering). Motsvarande bestämmelser saknas för värdepappersinstitut med tillstånd för drift av handelsplattformar. I svensk rätt finns inte heller några bestämmelser som ger rätt att fatta beslut av det ovan angivna slaget. För att genomföra artikel 64.1 c i krishanteringsdirektivet bör det i den nya lagen om resolution därför införas bestämmelser som ger resolutionsmyndigheten rätt att kräva att en börs eller ett värdepappersinstitut avslår en ansökan om att ett finansiellt instrument ska handlas på en handelsplattform eller beslutar att ett sådant finansiellt instrument inte längre ska handlas på en handels- plattform. Som en konsekvens av detta bör det även införas bestäm- melser i LVM som innebär att en börs eller ett värdepappersinstitut ska efterkomma en sådan begäran av . När det gäller börser bör dessa bestämmelser knytas till de befintliga reglerna om upptagande till handel och avnotering i 15 kap. 11 § LVM. Denna bestämmelse bör ändras på så sätt att börsen ska fatta ett beslut enligt 15 kap. 11 § LVM även på den grunden att begär det. En motsvarande bestämmelse bör införas beträffande värdepappersinstitut. Efter att tillstånd medelats av får en börs driva en handelsplattform, 13 kap. 12 § andra stycket 1 LVM. anser mot bakgrund därav att en börs, avseende ett finansiellt instrument som har getts ut av ett företag i resolution, bör kunna avslå en begäran om att ett sådant finansiellt instrument ska handlas på en handelsplattform eller besluta att ett sådant finansiellt instrument inte längre ska handlas på en handelsplattform. Regeringen instämmer i den av framförda synpunkten och anser därför att bestämmelsen bör omfatta även en handelsplattform som drivs av en börs. Befogenhet att ändra eller säga upp avtal med omedelbar verkan Den befogenhet som följer av artikel 64.1 f i krishanteringsdirektivet utgör enligt ordalydelsen en av de mest ingripande resolutions- befogenheterna gentemot avtalsparter till företaget i resolution. Enligt bestämmelsen ska resolutionsmyndigheten kunna ”annullera eller ändra villkoren i ett avtal som institutet under resolution är part i eller ersätta institutet under resolution med en mottagande enhet som avtalspart”. Någon motsvarande bestämmelse finns inte i svensk rätt och en bestämmelse som motsvarar artikeln bör därför tas in den nya lagen om resolution. Med anledning av önskemål om klargörande kan det framhållas att det i lagtexten bör anges att uppsägning kan ske med omedelbar verkan, vilket innebär att någon uppsägningstid inte behöver iakttas. Någon ytterligare åtgärd krävs inte heller för att beslut ska vara gällande. Mot bakgrund av att ett beslut av om omedelbar uppsägning av avtalet ligger utanför företagets kontroll måste konsekvenserna av en sådan åtgärd anses falla inom myndighetens ansvar. Företaget i resolution kan därmed inte göras skadeståndsskyldigt för Riksgälds- kontorets beslut om ändring eller uppsägning även om det sker i strid med villkoren i avtalet mellan parterna. Mot bakgrund av bestämmelsens utformning blir kravet på proportionalitet och nödvändighet särskilt viktigt i förhållande till denna Dessutom bör det beaktas att bestämmelsens tillämpnings- område begränsas genom att krishanteringsdirektivet innehåller ett antal specifika bestämmelser om resolutionsmyndighetens befogenhet att ändra innehållet i ingångna avtal. I det följande diskuteras hur detta påverkar den nu aktuella bestämmelsens tillämpningsområde. Bestämmelsen är, enligt vad som framgår av krishanteringsdirektivets systematik, kompletterande till de allmänna befogenheter som resolutionsmyndigheten har enligt artikel 63 i krishanteringsdirektivet. Den kompletterande befogenhet som följer av artikel 64.1 f i krishanteringsdirektivet bör därför inte kunna utövas såvitt avser de avtal som uttryckligen behandlas i artikel 63 i krishanteringsdirektivet, t.ex. skuldinstrument och andra kvalificerade skulder (där resolutions- myndigheten kan ändra eller anpassa löptiden enligt artikel 63.1 j) eller finansiella avtal och derivatkontrakt (som resolutionsmyndigheten kan säga upp enligt artikel 63.1 k krishanteringsdirektivet). Krishanteringsdirektivet innehåller även ett antal andra bestämmelser som, relativt detaljerat, anger vilka befogenheter resolutionsmyndigheten har i förhållande till specifika avtalstyper. t.ex. enligt artikel 71 i krishanteringsdirektivet besluta att en motpart i ett avtal med företaget i resolution inte får utöva sin uppsägningsrätt under (se avsnitt 19.8). Eftersom bl.a. den befogenheten anges och begränsas bör det inte vara möjligt att åberopa den mer allmänt hållna, kompletterande befogenheten i artikel 64.1 f krishanteringsdirektivet för att t.ex. besluta om en ytterligare förlängd period då uppsägningsrätt inte får utövas. avseende artikel 69 i krishanteringsdirektivet innebär att resolutions- myndigheten inte kan besluta om t.ex. än i artikel 69 enbart med stöd i den kompletterande befogenheten i artikel 64.1 f i krishanteringsdirektivet. I samtliga fall gäller dessutom resolutionsmyndigheten inte bör kunna besluta om en mer långtgående åtgärd, t.ex. uppsägande av avtal, om det i krishanteringsdirektivet uppställs bestämmelser om mindre ingripande åtgärder (t.ex. tillfälligt uppskjutande av motparts uppsägningsrätt enligt artikel 71, tillfälligt uppskjutande av betalnings- eller leveransskyldighet enligt artikel 69 eller nedskrivning av vissa kollektivavtalsreglerade ersättningar enligt Avsikten bör inte heller vara att den kompletterande befogenheten ska användas i förhållande till anställningsavtal eller Därutöver finns en rad specifika bestämmelser i krishanterings- direktivet som syftar till att säkerställa att avtalsenliga förpliktelser, inte minst inom ramen för olika typer av finansiella arrangemang ska skyddas (se främst artiklarna 77–79 i krishanteringsdirektivet). Även i fråga om dessa gäller att det inte bör kunna komma i fråga att resolutions- myndigheten fattar beslut som strider mot dessa specifika bestämmelser med åberopande av den kompletterande befogenheten i artikel 64.1 f i Utöver detta bör det inte heller komma i fråga att använda den kompletterande befogenheten på ett sätt som står i strid med andra principer eller detaljerade materiella bestämmelser i krishanterings- direktivet, t.ex. genom att resolutionsmyndigheten beslutar om ändringar i ingångna avtal som innebär avsteg från principen om att utfallet för en 2015/16:5 borgenär inte ska bli sämre vid resolution än vid konkurs eller den fastlagda ordningen för nedskrivning och konvertering av skulder. Som framgått ovan bedömer regeringen att den kompletterande befogenheten i artikel 64.1 f i krishanteringsdirektivet bör ses som subsidiär till de övriga bestämmelser i krishanteringsdirektivet som behandlar resolutionsmyndighets befogenhet att ändra eller upphäva ingångna avtal. En följd av detta blir att den kompletterande befogenheten enligt artikel 64.1 f i krishanteringsdirektivet endast sällan bör kunna tillämpas på flera av de avtalstyper som är föremål för materiell reglering i krishanteringsdirektivet. I fråga om de avtalstyper för vilka den kompletterande befogenheten bör kunna användas – t.ex. olika former av avtal om resurser, nyttigheter eller hjälpmedel som inte är av kritisk betydelse för verksamheten – kommer det ändå krävas en bedömning i varje enskilt fall av huruvida åtgärden är befogad utifrån behovet att uppnå resolutionsändamålen. Befogenhet att kräva information Regeringens förslag: får begära att 1. företaget i resolution eller någon annan tillhandahåller uppgifter, handlingar eller annat, och 2. den som förväntas kunna lämna upplysningar i saken lämnar sådana upplysningar på tid och plats som myndigheten bestämmer. En sådan begäran får endast framställas om det behövs för att ska kunna förbereda och besluta om Det ovanstående gäller inte i den utsträckning uppgiftslämnandet skulle strida mot den i lag reglerade tystnadsplikten för advokater. får förelägga den som inte följer en begäran enligt ovan att fullgöra sin skyldighet. Föreläggandet får förenas med Utredningens förslag överensstämmer med regeringens förslag. Remissinstanserna: Flertalet remissinstanser tillstyrker förslaget eller har inget att invända mot det. skyldigheten ska omformuleras så att det tydligare framgår att det är en skyldighet för de aktuella personerna att lämna information om resolutionsmyndigheten begär det. myndigheten ska kunna kräva information av personer som arbetar på företag till vilka företaget i resolution har lagt ut verksamhet genom delegering och att en bestämmelse motsvarande artikel 63.1 a i krishanteringsdirektivet därför ska tas in i lag. framhåller också vikten av att ett eventuellt vite som riktas mot enskilda anställda måste vara noggrant reglerat och tydligt belysa vilka överträdelser som kan komma att beläggas med ansvar. på grund av företagets rutiner, instruktioner eller praxis ansett sig vara förhindrad att utlämna information ska vitesansvaret läggas på företaget. Skälen för regeringens förslag: Artikel 63.1 a i krishanterings- direktivet föreskriver att resolutionsmyndigheten ska ges möjlighet att kräva information av vem som helst i syfte att besluta om och förbereda Krishanteringsdirektivet innehåller även andra bestämmelser som ger resolutionsmyndigheten rätt att inhämta information. I artikel 11.1 i krishanteringsdirektivet framgår exempelvis att resolutionsmyndigheten – antingen på egen hand eller via den behöriga myndigheten – ska kunna inhämta den information som krävs för att förbereda resolutionsplaner. Artikel 11.1 är dock begränsad till möjligheten att inhämta information från berörda institut, och avser informationsinhämtning i ett förberedande skede (i samband med upprättande av resolutionsplaner). har, inom ramen för sin tillsynsverksamhet, vissa möjligheter att inhämta information, jfr 13 kap. 3 § LBF och 23 kap. 3 § LVM. Någon motsvarande möjlighet för att begära in information föreligger inte i svensk rätt. I syfte att genomföra artikel 63.1 a i krishanteringsdirektivet bör därför en sådan möjlighet införas i den nya lagen om resolution. Bestämmelsen bör utformas med 23 kap. 3 § LVM som förebild. Dock får informationsinhämtningen endast ske i syfte att förbereda eller besluta om resolutionsåtgärder. anser att möjligheten för resolutionsmyndigheten att begära information ska omformuleras till en skyldighet för de aktuella personerna att lämna information till resolutionsmyndigheten. Som framgått bör bestämmelsen utformas med förebild i liknande, befintliga bestämmelser på finansmarknadsområdet. Med hänsyn till att kan förelägga någon som inte följer en begäran att lämna information göra det (och föreläggandet kan förenas med vite) innebär föreläggandet en skyldighet att efterkomma - myndighetens begäran. Innebörden av bestämmelsen är därmed densamma som om den var formulerad som en skyldighet att lämna information och regeringen saknar därför skäl att frångå utredningens förslag i denna del. Med anledning av synpunkter bör det framhållas att informationsskyldigheten kan riktas mot vilken person som helst som förväntas kunna lämna upplysningar i saken, utan inskränkningar till särskilda arbetsgivare, under förutsättning att informationen krävs för att resolutionsmyndigheten ska kunna förbereda och fatta beslut om resolution eller resolutionsåtgärder. En sådan ordning torde leda till goda möjligheter för att inhämta den information som myndigheten behöver. I likhet med vad som gäller i förhållande till enligt ett antal andra lagar på bl.a. det finansiella området bör, i förhållande till , undantag göras för sådana uppgifter som omfattas av den i lag reglerade tystnadsplikten för advokater. Advokater som avkrävs uppgifter kan alltså underlåta att lämna sådana, om det skulle kunna medföra straffrättsligt ansvar för brott mot tystnadsplikt. Bestämmelsen är inte avsedd att tolkas motsatsvis, dvs. den utesluter inte att även andra tystnadsplikter kan upprätthållas (jfr prop. 2011/12:175 s. 19 f.). bör ges möjlighet att förelägga den som inte följer en begäran enligt ovan att fullgöra sin skyldighet. Ett sådant föreläggande bör kunna förenas med vite. Bestämmelserna i lagen (1985:206) om vite tillämpas då på förfarandet. framför att en sanktion som utgångspunkt bör rikta sig mot företaget och endast i undantagsfall riktas mot en enskild 2015/16:5 anställd. Om en anställd på grund av företagets rutiner, instruktioner eller praxis ansett sig vara förhindrad att utlämna information bör vitesansvaret läggas på företaget. möjlighet att förena ett informationsförläggande med vite ska ha föregåtts av en underlåtelse att efterkomma en begäran om information. Det kan inte anses uteslutet att en begäran om information, vid äventyr av vite, kan komma att riktas mot en enskild anställd. Bestämmelserna i lagen om vite bör tillämpas på förfarandet. Härigenom är förutsättningarna för en rättssäker process tillgodosedda. Av 9 § lagen om vite följer en möjlighet för domstolen att jämka ett vite om särskilda skäl föreligger. Det är inom ramen för en sådan prövning den som förelagts att lämna viss information kan åberopa de eventuella hinder för att efterkomma begäran som förelegat. Aktier och andra andelar Regeringens bedömning: Åtgärder som syftar till att ägare ska vara de första att bära förluster omfattar ägare till aktier och andra andelar. Utredningens bedömning överensstämmer med regeringens bedöm- Remissinstanserna: Flertalet remissinstanser tillstyrker bedömningen eller har inget att invända mot den. likhet med utredningen att ägarna av aktier och andelar bör vara de som bär förluster först, dvs. därmed ska inte teckningsoptioner och Skälen för regeringens bedömning: Det framgår tydligt av flera artiklar i krishanteringsdirektivet att resolutionsmyndigheten ska kunna vidta åtgärder mot innehavarna av aktier eller andra ägande- rättsinstrument i syfte att ägarna ska bära de första förlusterna. som däremot behöver analyseras är vad som i detta sammanhang avses med andra äganderättsinstrument. Enligt definitionen i artikel 2.1.61 i krishanteringsdirektivet är andelar i en ekonomisk förening eller i en medlemsbank att betrakta som äganderättsinstrument eftersom de är andra instrument än aktier som ger Definitionen av äganderättsinstrument i artikel 2.1.61 i krishanteringsdirektivet inkluderar även exempelvis teckningsoptioner Det är dock regeringens bedömning att det i detta sammanhang, som handlar om att ägarna ska bära de första förlusterna, endast är relevant med aktier och andra andelar. myndigheten vill vidta åtgärder mot innehavarna av andra äganderätts- instrument än aktier och andelar, är det regeringens bedömning att det i första hand bör handla om resolutionsåtgärder som förbjuder förvärv av aktier eller andra äganderättsinstrument (se avsnitt 19.10) snarare än om att säkerställa att de befintliga ägarna av sådana instrument bär de första Sparbanker har inga ägare i här relevant mening och kan inte komma i Prop. 2015/16:5 fråga för den här typen av åtgärder. 20.2Minskning av aktiekapitalet och ägarandelar Regeringens förslag: Om företaget i resolution är ett aktiebolag ska innan, eller i samband med att myndigheten vidtar en resolutionsåtgärd som kan leda till att någon borgenär drabbas av förluster eller får sin fordran helt eller delvis konverterad, besluta att aktiekapitalet ska minskas i proportion till företagets förluster enligt den värdering som ligger till grund för beslutet. Om företaget i resolution har ett positivt värde, får Riksgälds- kontoret besluta att innehavare av skuldförbindelser som företaget ingått ska byta sina fordringar mot aktier eller andra andelar i företaget (konvertering). Konvertering ska ske till en omräkningskurs som väsentligt minskar ägarnas andel i företaget. Utredningens förslag överensstämmer delvis med regeringens förslag.