prop · H20382 · 2015-03-10 00:00:00 — undertecknades tillämpningskonventionen till med bestämmelser om dels praktiska åtgärder för att genomföra avvecklingen av gränskontrollerna vid de inre gränserna, dels övriga samarbetsåtgärder (). Det är denna konvention som innehåller de viktigaste reglerna för samarbetet. I samband med Amsterdamfördragets ikraftträdande införlivades i EU-samarbetet. Schengenstaterna har därefter fortsatt sitt samarbete på de områden som samarbetet omfattar i form av ett närmare samarbete inom EU:s institutionella och rättsliga ramar. Detta har skett i enlighet med bestämmelserna i det s.k. Schengenprotokollet som finns fogat till Amsterdamfördraget (se prop. s.129 f.). har två syften, dels att främja den fria rörligheten för personer, dels att stärka åtgärderna mot internationell kriminalitet och olaglig invandring. Den fria rörligheten ska främjas genom att personkontroller vid gränserna mellan Schengenstaterna upphör för alla som lagligen vistas i Schengenområdet. För att den fria rörligheten för personer inte ska leda till ökad internationell brottslighet och olaglig invandring innefattar ett antal olika kompensatoriska åtgärder i form av bl.a. yttre gränskontroll, polisiärt och rättsligt samarbete samt en gemensam viseringspolitik. Att numera utgör en del av innebär att alla stater som ansluter sig till EU ansluter sig till . är dock uppdelat i två kategorier. Kategori I innehåller bestämmelser som nya EU-medlemsstater måste tillämpa direkt vid EU-anslutningen. Kategori II omfattar bestämmelser som nya EU-medlemsstater får börja tillämpa först som rådet beslutar om i särskild ordning. Bestämmelserna i kategori I gäller t.ex. frågor om rättslig hjälp, narkotika och dataskydd, medan bestämmelserna i kategori II rör bl.a. viseringar, villkor för inresa och Schengens informationssystem. Nya EU-medlemsstaters förmåga att uppfylla alla rättsliga, tekniska och praktiska krav vad gäller bestämmel- 2014/2015:82 serna i kategori II utvärderas i en särskild process, innan rådet kan be- sluta om att avskaffa kontrollen vid de inre gränserna mot dessa stater. , , och har tillämpat endast bestämmelserna i kategori I. De förbereder en tillämpning av kategori II- bestämmelserna. Utvärderingarna har dock inte slutförts och kontrollen vid de inre gränserna har därför ännu inte avskaffats. och har en särskild ställning inom den del av som gäller området frihet, säkerhet och rättvisa, inklusive . De deltar endast i vissa bestämmelser i och utgör inte en integrerad del av Schengenområdet. deltar följaktligen 22 av EU:s 28 medlemsländer fullt ut i . Härutöver har , , och genom associationsavtal anslutit sig till samarbetet och deltar också fullt ut i detta. Vilka tredjelandsmedborgare som är viseringsskyldiga regleras i rådets förordning (EG) nr 539/2001 av om fastställande av förteckningen över tredje länder vars medborgare är skyldiga att inneha visering när de passerar de yttre gränserna och av förteckningen över de tredje länder vars medborgare är undantagna från detta krav. Bestämmelser som rör viseringar finns också bl.a. i rådets förordning (EG) nr 1683/95 av om en enhetlig utformning av visumhandlingar och och rådets förordning (EG) nr 562/2006 av om en gemenskapskodex om gränspassage för personer (gränskodexen). beslutade regeringen propositionen EU:s gränskodex med förslag till ändringar i utlänningslagen som motiveras av gränskodexen. har godkänt regeringens förslag och lagändringarna träder i kraft (bet. 2014/15:SfU7, rskr. 2014/15:114). och rådets förordning (EG) nr 810/2009 av om införande av en gemenskapskodex om viseringar (viseringskodex) reglerar handläggningen av viseringar för vistelser som inte är avsedda att vara längre än . VIS-förordningen reglerar informationssystemet för viseringar (VIS) och utgör en utveckling av bestämmelser i . ningen gäller de stater som deltar fullt ut i , se av- Den är bindande även för , , och men ska inte tillämpas i de medlemsstaterna förrän efter beslut av rådet när det har kontrollerats att de nödvändiga villkoren för tillämp- ning av samtliga delar av är uppfyllda där. förordningen trädde i kraft , men tillämpas fr.o.m. då VIS togs i drift vid utlandsmyndigheterna i Driftsättningen har därefter skett successivt i olika regioner och beräknas vara klar . VIS är avsett att bli ett gemensamt informationssystem för viseringar inom EU. Det centrala systemet ligger i i och är anslutet till de nationella systemen i med- lemsstaterna via nationella gränssnitt. När VIS har tagits i bruk i samtliga regioner kommer det att innehålla uppgifter om alla personer från tredje- land som ansökt om visering till någon av medlemsstaterna. Schengenområdet görs det uppemot 20 miljoner viseringsansökningar och man beräknar att informationssystemet kan komma att innehålla uppgifter om cirka 100 miljoner ansökningar. VIS har till syfte att förbättra genomförandet av den gemensamma viseringspolitiken, det konsulära samarbetet och samrådet mellan med- lemsstaternas centrala viseringsmyndigheter genom att underlätta utbytet mellan medlemsstaterna av viseringsansökningar och de beslut som fat- tas med anledning av dessa. Ett förenklat utbyte av viseringsuppgifter ska bl.a. underlätta hanteringen av viseringsansökningar, gränskontroller och inre utlänningskontroll, men också bidra till att förebygga hot mot med- lemsstaternas inre säkerhet. Det är enbart personal vid viseringsmyndigheterna som får ha åtkomst till VIS för att föra in, ändra eller radera uppgifter. De uppgifter som en viseringsmyndighet i en medlemsstat har lagt in kan bara ändras och raderas av den medlemsstaten. När viseringsmyndigheten tar emot en viseringsansökan ska den utan dröjsmål upprätta en ansökningsakt genom att i VIS föra in de uppgifter som ska registreras i en sådan ansökan. De uppgifter som ska registreras är dels uppgifter om sökanden, dels uppgifter om den person som har bjudit in sökanden eller åtagit sig att stå för hans eller hennes levnadsom- kostnader under vistelsen. Även vissa uppgifter om resan, ett fotografi och sökandens fingeravtryck ska registreras. I samband med att ansök- ningsakten upprättas ska viseringsmyndigheten genom en sökning på personens fingeravtryck kontrollera om det finns någon tidigare ansökan från sökanden i VIS som har registrerats av en annan medlemsstat. så är fallet ska viseringsmyndigheten länka varje ny ansökningsakt till den tidigare akten för sökanden. Åtkomst för att hämta uppgifter från VIS är förbehållen personal vid de myndigheter som är behöriga beträffande vissa i förordningen angivna Ändamål för vilka sökning får göras är prövning av viserings- ansökningar, samråd och framställningar om handlingar mellan centrala viseringsmyndigheter, rapportering och statistik. göras för kontroll av viseringar, viseringsinnehavarens identitet och om villkoren för inresa till, vistelse eller bosättning inom medlemsstatens territorium är uppfyllda. Andra tillåtna ändamål är prövning av asylan- sökningar och fastställande av vem som ansvarar för att pröva en asyl- Användningen av VIS ska vara nödvändig, lämplig och stå i proportion till utförandet av arbetsuppgifterna. Varje ansökningsakt ska som huvudregel lagras . rioden börjar löpa beroende på om visering har utfär- dats, förlängts eller dragits tillbaka, om förfarandet har lagts ner eller av- brutits eller om visering har avslagits, ogiltigförklarats, förkortats eller När en visering har utfärdats börjar lagringsperioden löpa som viseringen upphör att gälla. Efter utgången av lagrings- perioden ska VIS automatiskt radera ansökningsakten och länkarna till 2014/2015:82 den. Förordningen innehåller också en s.k. broklausul som reglerar brottsbekämpande myndigheters och Europols tillgång till uppgifter i VIS för att förhindra, upptäcka eller utreda terroristbrott och andra grova brott. Det är denna klausul som utgör grunden för VIS-rådsbeslutet. För en närmare redogörelse av innehållet i VIS-förordningen hänvisas till departementspromemoriorna Författningsändringar med anledning av VIS-förordningen (Ds 2009:5) och Brottsbekämpande myndigheters tillgång till informationssystemet för viseringar (VIS) (Ds 2011:27). I VIS-rådsbeslutet fastställs de villkor som ska gälla för att utsedda brottsbekämpande myndigheter och Europol ska få tillgång till uppgifter i VIS i syfte att förebygga, upptäcka och utreda terroristbrott och andra grova brott. Syftet med flertalet bestämmelser kan sägas vara att utesluta rutinmässiga sökningar och skydda inhämtade uppgifter från missbruk. Rådsbeslutet gäller i likhet med VIS-förordningen de stater som deltar fullt ut i , se avsnitt 5.1. Vad som sägs i det följande om medlemsstater omfattar därför även de stater som genom associationsavtal deltar i . I artiklarna 3–5 finns bestämmelser om att medlemsstaternas utsedda myndigheter ska kunna begära sökningar i VIS på vissa villkor. Det är enbart centrala åtkomstpunkter i varje medlemsstat som får söka i VIS. För att en sökning ska få göras ska den vara nödvändig för att förebygga, upptäcka eller utreda terroristbrott eller andra grova brott i ett specifikt ärende och det ska finnas rimliga skäl att anse att inhämtandet av uppgifter från VIS väsentligen kommer att bidra till att brottet i fråga förebyggs, upptäcks eller utreds. Den centrala åtkomstpunkten får endast använda särskilt angivna uppgifter som sökbegrepp. Vidare regleras vilka uppgifter som ska lämnas ut vid en träff. Enligt artikel 6 ska även utsedda myndigheter i en medlemsstat i vilken VIS-förordningen ännu inte har fått verkan kunna begära sökningar i VIS. Sådana myndigheter ska då använda sig av ett särskilt förfarande. Av artikel 7 framgår villkoren för Europols åtkomst till VIS-uppgifter. I artiklarna 8–16 finns bestämmelser om dataskydd. Där regleras bl.a. för vilka ändamål uppgifter från VIS får behandlas, hur länge uppgifterna får lagras samt frågor om information till enskilda och rätten till domstolsprövning. För en närmare redogörelse av innehållet i rådsbeslutet hänvisas till departementspromemorian Brottsbekämpande myndigheters tillgång till informationssystemet för viseringar (VIS) (Ds 2011:27). De enskilda artiklarna kommer också att behandlas i avsnitt 9–11 i samband med redogörelsen för hur de bör genomföras i svensk rätt. 7.1.1Europakonventionen och om medborgerliga och politiska rättigheter antog () den allmänna förklaringen om de mänskliga rättigheterna. De rättigheter som räknas upp i förklaringen har därefter vidareutvecklats bl.a. i den Europeiska konventionen om skydd för de mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna () och FN:s konvention om medborgerliga och politiska rättigheter . Enligt artikel 8 i har var och en rätt till respekt bl.a. för sitt privat- och familjeliv. En offentlig myndighet får inte inskränka åtnjutandet av denna rättighet annat än med stöd av lag och om det i ett demokratiskt samhälle är nödvändigt med hänsyn till statens säkerhet, den allmänna säkerheten, landets ekonomiska välstånd eller till förebyggande av oordning eller brott eller till skydd för hälsa eller moral eller för andra personers fri- och rättigheter. I artikel 13 i föreskrivs att var och en, vars i konventionen angivna fri- och rättigheter kränkts, ska ha tillgång till ett effektivt rättsmedel inför en nationell myndighet. Innebörden av artikeln är att den enskilde ska ha tillgång till en nationell instans för att kunna få saken prövad och kunna få upprättelse. utgör svensk lag (lagen [1994:1219] om den Europeiska konventionen angående skydd för de mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna) och är grundlagsskyddad (2 kap. 19 § regeringsformen). Även i FN:s konvention om medborgerliga och politiska rättigheter finns en bestämmelse till skydd för godtyckligt eller olagligt ingripande i någons privat- eller familjeliv (artikel 17). Bestämmelser av betydelse för automatisk databehandling av person- uppgifter finns i konvention om skydd för en- skilda vid automatisk databehandling av personuppgifter (dataskydds- Dataskyddskonventionen trädde i kraft 1985 och har ratificerats av samtliga medlemsstater i EU. pågår ett arbete inom med att modernisera konventionen. Dataskyddskonventionens innehåll kan ses som en precisering av arti- kel 8 i när det gäller automatisk databehandling. Dataskyddskonventionen innehåller principer för dataskydd som de kon- ventionsanslutna staterna måste iaktta i sin nationella lagstiftning. Konventionens roll som grundläggande dokument för automatiserad behandling av personuppgifter inom EU har i princip övertagits av data- skyddsdirektivet (se avsnitt 7.1.5). Direktivet omfattar dock inte behand- ling av personuppgifter inom områden som allmän säkerhet, försvar och På dessa områden är dataskyddskonventionen därför fortfarande av betydelse. När det gäller polissamarbete och straffrättsligt 2014/2015:82 samarbete finns numera också dataskyddsrambeslutet (se avsnitt 7.1.6). antog 2001 ett tilläggsprotokoll till dataskyddskonventionen. Det innehåller bestämmelser om tillsynsmyndigheter och överföring av personuppgifter till länder som inte är bundna av konventionen. har ratificerat tilläggsprotokollet som trädde i kraft . 7.1.3Europarådets rekommendation för polissektorn Utöver dataskyddskonventionen har tagit fram sektorsvisa rekommendationer om dataskydd, bl.a. en rekommendation, No. R (87), som reglerar användningen av personuppgifter inom polissektorn. Re- kommendationen innehåller speciella skyddsregler för personuppgifter som polisen samlar in, lagrar, använder eller överför med hjälp av automatiserad behandling i syfte att förhindra och bekämpa brott eller upprätthålla allmän ordning. Endast sådana uppgifter som är nödvändiga för att förhindra en verklig fara eller bekämpa ett visst brott får samlas in, om inte den nationella lagstiftningen tillåter ett mer omfattande uppgiftssamlande. Olika kategorier av lagrade uppgifter ska så långt som möjligt kunna skiljas från varandra efter graden av riktighet och tillförlitlighet. I synnerhet ska uppgifter som grundar sig på fakta kunna skiljas från uppgifter som grundar sig på omdömen eller personliga värderingar. 7.1.4Europeiska unionens stadga om de grundläggande rättigheterna I Europeiska unionens stadga om de grundläggande rättigheterna (EU- stadgan) bekräftas de rättigheter som har sin grund i medlemsstaternas gemensamma författningstraditioner och internationella förpliktelser, , unionens och sociala stadgor samt rättspraxis vid Europeiska unionens domstol och Europeiska domstolen för de mänskliga rättigheterna. Stadgans syfte är att kodifiera de grundläggande fri- och rättigheter som EU redan erkänner. I artikel 7 i stadgan föreskrivs att var och en har rätt till respekt för sitt privatliv och familjeliv och i artikel 8 föreskrivs bl.a. att var och en har rätt till skydd av de personuppgifter som rör honom eller henne. Personuppgifter ska behandlas lagenligt för bestämda ändamål och på grundval av den berörda personens samtycke eller någon annan legitim och lagenlig grund. I den utsträckning rättigheterna i EU-stadgan motsvarar rättigheter som skyddas av ska de ha samma innebörd och räckvidd som enligt konventionen. och rådets direktiv /46/EG av om skydd för enskilda personer med avseende på behandling av personuppgifter och om det fria flödet av sådana uppgifter, nedan data- skyddsdirektivet, syftar till att garantera en hög och i alla medlemsstater likvärdig skyddsnivå när det gäller enskilda personers fri- och rättigheter med avseende på behandling av personuppgifter och att främja ett fritt flöde av personuppgifter mellan medlemsstaterna i EU. håller generella krav och riktlinjer för all behandling av personuppgifter. Direktivet gäller inte för sådan behandling av personuppgifter som rör allmän säkerhet, försvar, statens säkerhet och statens verksamhet på Direktivet omfattar således inte statens behandling av personuppgifter i brottsbekämpande verksamhet. vet har genomförts i svensk rätt genom personuppgiftslagen (1998:204), se avsnitt 7.2.2. Lagen har gjorts generellt tillämplig och omfattar således även sådan verksamhet som faller utanför direktivets tillämpningsområde 1997/98:44, bet. 1997/98:KU18, rskr. 1997/98:180). Rådets rambeslut /977/RIF av om skydd av personuppgifter som behandlas inom ramen för polissamarbete och straffrättsligt samarbete, nedan dataskyddsrambeslutet, ska skydda personuppgifter som behandlas inom ramen för polissamarbete och straffrättsligt samarbete. Dataskyddsrambeslutet är endast tillämpligt på uppgifter som överförs eller görs tillgängliga mellan medlemsstaterna. Förhållandet mellan dataskyddsrambeslutet och andra EU-rättsakter som berör behandling av personuppgifter inom samma område, t.ex. Prüm- rådsbeslutet, behandlas i rambeslutets artikel 28 samt skäl 39 och 40. Där anges att tidigare rättsakter som innehåller en komplett och enhetlig uppsättning bestämmelser om skyddet av personuppgifter som omfattar alla relevanta aspekter av dataskydd inte bör påverkas av reglerna i dataskyddsrambeslutet. Dataskyddsrambeslutet förpliktar medlemsstaterna att behandla personuppgifter på ett sådant sätt att skyddet för den personliga integriteten värnas. Det innehåller bl.a. bestämmelser om allmänna utgångspunkter för behandlingen av personuppgifter och känsliga personuppgifter, rättelse, radering och gallring av personuppgifter, information till den registrerade samt skadestånd och sanktioner. Till stora delar motsvarar innehållet dataskyddsdirektivet. Dataskyddsrambeslutet har bedömts inte kräva några omfattande lagändringar i svensk rätt. Utöver vissa ändringar i myndigheternas registerförfattningar har en ny lag införts, lagen (2013:329) med vissa bestämmelser om skydd för personuppgifter vid polissamarbete och straffrättsligt samarbete inom Europeiska unionen, se avsnitt 7.2.7, (prop. 2012/13:73, bet. 2012/13:JuU19, rskr. 2012/13:206). Lagen trädde i kraft . 7.1.7Översyn av EU:s dataskyddsreglering Det pågår en översyn av EU:s dataskyddsreglering som omfattar både presenterade Europeiska kommissionen sitt förslag till en genomgripande reform av regleringen som förhandlas inom EU. dels en förordning med en generell reglering som ska ersätta dataskydds- 2014/2015:82 direktivet, dels ett nytt direktiv med särregler för den brottsbekämpande sektorn som ska ersätta dataskyddsrambeslutet. Till skillnad från dataskyddsrambeslutet föreslås direktivet inte omfatta endast utbyte av information över gränserna utan även nationell personuppgiftsbehandling inom den brottsbekämpande sektorn. Enligt 2 kap. 6 § andra stycket regeringsformen ska var och en gentemot det allmänna vara skyddad mot betydande intrång i den personliga integriteten, om det sker utan samtycke och innebär övervakning eller kartläggning av den enskildes personliga förhållanden. Skyddet mot intrång får begränsas i lag och bara i den ordning som föreskrivs i 2 kap. regeringsformen. Bestämmelsen omfattar bara vissa kvalificerade intrång i den personliga integriteten. Vid bedömningen av vad som kan anses utgöra ett betydande intrång ska man enligt förarbetena till bestämmelsen väga in bl.a. uppgifternas karaktär och omfattning samt ändamålet med behandlingen och omfattningen av utlämnandet av uppgifter till andra (prop. 2009/10:80 s. 178 f.). Personuppgiftslagen (1998:204), genom vilken dataskyddsdirektivet genomförts i svensk rätt, har gjorts generellt tillämplig och omfattar alltså även sådan verksamhet som faller utanför direktivets tillämpningsområde. Lagen trädde i kraft och anger den grundläggande ramen för behandling av personuppgifter. Särreglering i lag eller förordning gäller emellertid framför bestämmelserna i personuppgiftslagen. Personuppgiftslagen innehåller generella bestämmelser för all behandling av personuppgifter. Begreppet behandling av personuppgifter omfattar i stort sett allt man kan göra med sådana uppgifter, exempelvis att samla in, söka, bevara och sprida uppgifter. Lagen omfattar behandling av personuppgifter som är helt eller delvis automatiserad. Även behandling kan dock omfattas, om uppgifterna ingår i eller är avsedda att ingå i en strukturerad samling av personuppgifter vilka är tillgängliga för sökning eller sammanställning enligt särskilda kriterier. Personuppgiftslagens centrala bestämmelser om behandling av personuppgifter finns i 9 §. Där uppställs vissa grundläggande krav på den personuppgiftsansvarige som ska se till att personuppgifter behandlas bara om det är lagligt. Den personuppgiftsansvarige ska vidare se till att personuppgifter behandlas på ett korrekt sätt och i enlighet med god sed, att personuppgifter samlas in bara för särskilda, uttryckligt angivna och berättigade ändamål, att de inte behandlas för något ändamål som är oförenligt med det för vilket de samlades in, att de personuppgifter som behandlas är riktiga och om nödvändigt aktuella, att alla rimliga åtgärder vidtas för att rätta, blockera eller utplåna sådana personuppgifter som är felaktiga eller ofullständiga med hänsyn till ändamålen med behand- lingen och att personuppgifter inte bevaras än vad som är nödvändigt med hänsyn till ändamålen med behandlingen. trädde en ny polisdatalag (2010:361) i kraft (prop. 2009/10:85, bet. 2009/10:JuU19, rskr. 2009/10:255). tidigare polisdatalagen (1998:622). Den nya lagen gäller i stället för personuppgiftslagen och innehåller hänvisningar till de bestämmelser i personuppgiftslagen som ska vara tillämpliga i polisens brottsbekäm- Syftet med polisdatalagen är att ge polisen möjlighet att behandla per- sonuppgifter på ett ändamålsenligt sätt i sin brottsbekämpande verksam- het och att skydda människor mot att deras personliga integritet kränks vid sådan behandling. Lagen gäller vid behandling av personuppgifter i brottsbekämpande verksamhet vid och Säkerhetspoli- sen och i polisiär verksamhet vid . också för Nationellt forensiskt centrums behandling av personuppgifter i Polisen får enligt lagen behandla personuppgifter om det behövs för att förebygga, förhindra eller upptäcka brottslig verksam- het, utreda eller beivra brott eller fullgöra förpliktelser som följer av Personuppgiftsbehandling i sådan verksamhet som inte är brottsbekämpande, exempelvis hanteringen av förvaltnings- ärenden, omfattas inte av lagen utan regleras av personuppgiftslagen. I samband med genomförandet av Prümrådsbeslutets bestämmelser om automatiserat uppgiftsutbyte (se avsnitt 4.2.3) infördes en bestämmelse i polisdatalagen av vilken det framgår att det i lagen (2000:343) och för- ordningen (2010:705) om internationellt polisiärt samarbete finns bes- tämmelser om behandling av personuppgifter som följer av internatio- Genom bestämmelsen tydliggörs att om det i sistnämnda författningar finns bestämmelser som avviker från polisdata- lagen, ska de tillämpas i stället. I övrigt tillämpas polisdatalagen, inklu- sive de bestämmelser i personuppgiftslagen till vilka polisdatalagen hän- Lagen om behandling av uppgifter i För brottsbekämpande verksamhet finns regler om behand- ling av personuppgifter i lagen (2005:787) och förordningen (2005:791) om behandling av uppgifter i brottsbekämpande verksamhet. Det finns även bestämmelser om hantering av personuppgifter i annan lagstiftning, t.ex. i lagen (2000:1219) och förordningen (2000:1222) om internationellt tullsamarbete, tullagen (2000:1281) och i EU-lagstiftning. Lagen om behandling av uppgifter i brottsbekämpande verksamhet gäller liksom polisdatalagen i stället för personuppgiftslagen och innehåller hänvisningar till de bestämmelser i personuppgiftslagen som är tillämpliga i brottsbekämpande verksamhet. verkets brottsbekämpande verksamhet får personuppgifter behandlas om 2014/2015:82 det behövs för att förebygga, förhindra eller upptäcka brottslig verksamhet, utreda eller beivra visst brott eller fullgöra förpliktelser som följer av