prop · H203139 · 2015-07-01 00:00:00 — Direktivet ingår vidare i en enhetlig och övergripande uppsättning åtgärder för brottsoffers rättigheter inom EU och utgör därtill ett led i uppfyllandet av de mål för konsolidering av frihet, säkerhet och rättvisa som uppställs i Stockholmsprogrammet, vilket antogs av (skäl 3). Direktivet möjliggör för en myndighet som har meddelat en skyddsåtgärd i en medlemsstat att utfärda en europeisk skyddsorder i syfte att fortsatt upprätthålla skyddet i en annan medlemsstat (artikel 1). En skyddsorder kan utfärdas om det i den första medlemsstaten har meddelats en skyddsåtgärd som syftar till att skydda en person mot en annan persons brottsliga gärning vilken kan utgöra en fara för personens liv, fysiska eller psykiska integritet, värdighet, frihet eller sexuella integritet (artiklarna 1 och 5). Skyddsbehovet ska vara en följd av ett brottsligt beteende eller påstått brottsligt beteende i enlighet med den nationella lagstiftningen i den utfärdande staten (artikel 1). ett beslut i en straffrättslig fråga som meddelas i den utfärdande staten och som innebär att en person som är orsak till fara för en annan person åläggs något eller några av de förbud eller restriktioner som enligt direktivet kan ingå i en skyddsåtgärd (artikel 2.2). De förbud eller restriktioner som kan ingå i en skyddsåtgärd är förbud att beträda vissa orter, platser eller angivna områden där den skyddade personen bor eller som han eller hon besöker, förbud mot eller föreskrift avseende all sorts kontakt med den skyddade personen och förbud mot eller föreskrift avseende att närma sig den skyddade personen närmare än ett visst fastställt avstånd (artikel 5). En europeisk skyddsorder får utfärdas om den skyddade personen beslutar sig för att bosätta sig i eller uppehålla sig i en annan medlemsstat – den verkställande staten – eller redan är bosatt där samt begär att få en skyddsorder utfärdad (artikel 6). Skyddsordern ska vara utformad i enlighet med ett formulär som framgår av en bilaga till direktivet (artikel 7). Den behöriga myndigheten i den verkställande staten ska utan onödigt dröjsmål erkänna skyddsordern om något skäl för att vägra erkännande inte åberopas (artikel 9.1). Skyddsordern får bl.a. vägras om den gärning som den nationella skyddsåtgärden grundas på inte utgör ett brott enligt den verkställande statens lagstiftning eller om den person som är orsak till fara åtnjuter immunitet (artikel 10). Om skyddsordern erkänns ska den behöriga myndigheten fatta ett beslut, varigenom meddelas en åtgärd som, enligt den verkställande statens nationella lagstiftning, skulle kunna tillämpas i ett liknande fall för att säkerställa skydd av den skyddade personen (artikel 9.1). Därvid får såväl straffrättsliga som administrativa eller civilrättsliga åtgärder tillämpas. Dessa åtgärder ska i största möjliga mån överensstämma med den skyddsåtgärd som har meddelats i den utfärdande staten (artikel 9.2). Det är den verkställande statens lagstiftning som ska tillämpas på besluts- och verkställighetsförfarandet i den verkställande staten (artikel 11.1). Erkännande och verkställighet av en europeisk skyddsorder ska behandlas med samma prioritet som ett liknande nationellt fall (artikel 15). Den behöriga myndigheten i den verkställande staten ska också vara behörig att påföra straffrättsliga påföljder och vidta andra åtgärder till följd av överträdelser av åtgärder som den verkställande staten har beslutat (artikel 11.2). Den utfärdande staten ska underrättas om sådana överträdelser (artikel 12). Den behöriga myndigheten i den utfärdande staten är exklusivt behörig att besluta om förlängning, översyn, ändring, upphävande och återkallelse av den skyddsåtgärd som ligger till grund för den europeiska skyddsordern och är följaktligen även behörig att fatta sådana beslut beträffande den europeiska skyddsordern (artikel 13). Den behöriga myndigheten i den verkställande staten får avbryta verkställighetsåtgärderna bl.a. om den skyddade personen inte längre bor eller uppehåller sig där eller om verkställighetsåtgärderna har pågått längsta möjliga tid enligt den verkställande statens lagstiftning (artikel 14.1). Den utfärdande staten ska i så fall underrättas därom (artikel 14.2). skulle direktivet ha varit genomfört i medlemsstaterna (artikel 21). och har valt att inte delta i antagandet av direktivet som därmed inte är bindande för dessa stater, i 2014/15:139 enlighet med de undantag som gäller för dessa staters deltagande i EU- samarbetet (skäl 41 och 42). 4.2Andra EU-rättsakter om samarbete kring skyddsåtgärder antog kommissionen ett åtgärdspaket, det s.k. Brottsofferpaketet, i syfte att stärka brottsoffers rättigheter i EU. Brottsofferpaketet innefattar bl.a. ett förslag till förordning om ömsesidigt erkännande av skyddsåtgärder i civilrättsliga frågor (och rådets förordning [EU] nr 606/2013 av om ömsesidigt erkännande av skyddsåtgärder i civilrättsliga frågor). Förordningen gör det möjligt för personer som fått skyddsåtgärder beslutade i civilrättsliga frågor att ta med detta skydd till en annan medlemsstat. Förordningen, som kompletterar direktivet om den europeiska skyddsordern, tillämpas . En skyddsåtgärd som en medlemsstat har meddelat ska enligt förordningen erkännas i övriga medlemsstater utan att något särskilt förfarande behöver användas och skyddsåtgärden ska vara verkställbar utan att det krävs någon verkställbarhetsförklaring. Erkännande och verkställighet får vägras endast om det uppenbart skulle strida mot grunderna för rättsordningen i den verkställande medlemsstaten eller om erkännande och verkställighet skulle vara oförenligt med en dom som har meddelats eller erkänts i den verkställande staten. Till skillnad från direktivet är förordningen direkt tillämplig i medlemsstaterna. EU-förordningen har kompletterats med lagen (2015:000) och förordningen (2015:000) med kompletterande bestämmelser till EU:s förordning om skyddsåtgärder i civilrättsliga frågor, vilka trädde i kraft . Förordningens tillämpningsområde och dess förhållande till direktivets tillämpningsområde behandlades vid införandet av den nya lagen (se prop. 2014/15:51 s. 14-18). Direktivet om den europeiska skyddsordern är begränsat till skyddsåtgärder meddelade i straffrättsliga frågor. Däremot finns det inte någon begränsning i fråga om det sammanhang i vilket en skyddsåtgärd har meddelats. I flera medlemsstater är det möjligt att som en föreskrift i en brottmålsdom, som en föreskrift om övervakning efter villkorlig frigivning eller som en övervakningsåtgärd i stället för häktning meddela sådana skyddsåtgärder som omfattas av direktivet. Med stöd av rambesluten om frivårdspåföljder och om uppföljning av beslut om övervakningsåtgärder är det möjligt för den dömde respektive den misstänkte att få en sådan föreskrift erkänd och verkställd i en annan medlemsstat enligt de förfaranden som gäller enligt respektive rambeslut (rambeslut /947/RIF om tillämpning av principen om ömsesidigt erkännande på domar och övervakningsbeslut i syfte att övervaka alternativa påföljder och övervakningsåtgärder samt rambeslut /829/RIF om tillämpning mellan Europeiska unionens medlemsstater av principen om ömsesidigt erkännande på beslut om övervakningsåtgärder som ett alternativ till tillfälligt frihetsberövande). Med stöd av rambeslutet om frivårdspåföljder är det möjligt att Prop. 2014/15:139 överföra den dömdes verkställighet av en frivårdspåföljd från en medlemsstat till en annan. Överförande kan ske av fristående påföljder – t.ex. skyddstillsyn – och av övervakningsåtgärder som gäller efter det att en dömd person frigivits villkorligt från ett fängelsestraff. Överförandet kan omfatta bl.a. skyldighet för den dömde att inte besöka vissa orter, platser eller angivna områden i den utfärdande eller verkställande staten och skyldighet att undvika kontakt med vissa angivna personer. Enligt rambeslutet om uppföljning av beslut om övervakningsåtgärder kan erkännande och uppföljning av sådana övervakningsåtgärder som anges i det rambeslutet överföras avseende en för brott misstänkt person från en medlemsstat till en annan. De övervakningsåtgärder som kan bli föremål för överförande enligt rambeslutet omfattar bl.a. skyldighet för en misstänkt person att undvika kontakt med vissa personer med anknytning till det eller de påstådda brotten och skyldighet för en misstänkt person att inte besöka vissa orter, platser eller angivna områden i den utfärdande eller verkställande staten. Direktivet om den europeiska skyddsordern innehåller bestämmelser i syfte att klargöra frågor som kan uppkomma om en skyddsåtgärd överförs med anledning av en dömd respektive en misstänkt person enligt något av rambesluten som en europeisk skyddsorder ska verkställas enligt direktivet med anledning av att en skyddsbehövande flyttar till en annan medlemsstat. Bestämmelserna innebär att rambesluten ska ha företräde framför direktivet när det gäller bl.a. behörighet att fatta följdbeslut vid överträdelser av en skyddsåtgärd (artiklarna 13, 14 och 20). 4.3Svenska regler om skyddsåtgärder De svenska reglerna om skyddsåtgärder av aktuellt slag finns framför allt i lagen (1988:688) om kontaktförbud. Den grundläggande typen av kontaktförbud innebär att en person förbjuds att besöka eller på annat sätt ta kontakt med en annan person eller att följa efter denna person (1 §). En förutsättning för att meddela kontaktförbud är att det på grund av särskilda omständigheter finns risk för att den mot vilken förbudet avses gälla kommer att begå brott mot, förfölja eller på annat sätt allvarligt trakassera den som förbudet avses skydda. Vid bedömningen av om det finns en sådan risk ska det särskilt beaktas om den mot vilken förbudet avses gälla har begått brott mot någon persons liv, hälsa, frihet eller frid. Kontaktförbud får också avse förbud att uppehålla sig i en bostad som brukas gemensamt med annan (kontaktförbud avseende gemensam bostad), om det på grund av särskilda omständigheter finns risk för att den mot vilken förbudet avses gälla kommer att begå brott mot en sammanboendes liv, hälsa, frihet eller frid (1 a §). Ett kontaktförbud får meddelas endast om skälen för ett sådant förbud uppväger det intrång eller men i övrigt som förbudet innebär för den mot vilken förbudet avses gälla. Förbudet ska förses med de begränsningar och undantag som är påkallade med hänsyn till förhållandena i det enskilda fallet (3 §). Kontaktförbud avseende gemensam bostad förut- 2014/15:139 sätter att skälen för ett sådant förbud väger väsentligt tyngre än det intrång eller men i övrigt som förbudet innebär för den mot vilken förbudet avses gälla. Vidare förutsätts att den som ett sådant förbud avses skydda förbinder sig att medverka till att den mot vilken förbudet avses gälla får tillgång till sina personliga tillhörigheter. Om det kan antas att ett vanligt kontaktförbud inte är tillräckligt, får förbudet utvidgas (utvidgat kontaktförbud) till att avse förbud att uppehålla sig i närheten av en annan persons bostad eller arbetsplats eller annat ställe där den personen brukar vistas (2 § första stycket). kan avse flera platser där den som förbudet avses skydda uppehåller sig, t.ex. dennes bostad, arbetsplats och sommarbostad. måste avgränsas geografiskt klart och tydligt för den vilken förbudet avses gälla och bör normalt kunna begränsas till en viss fastighet eller, undantagsvis, till ett visst kvarter (prop. 1987/88:137 s. 42). vilken förbudet avses gälla har överträtt ett utvidgat kontaktförbud, får denne meddelas ett särskilt utvidgat kontaktförbud (2 § andra stycket). Ett särskilt utvidgat kontaktförbud innebär att den mot vilken förbudet avses gälla förbjuds att uppehålla sig inom ett större område än vad som föreskrivits genom det utvidgade förbudet. Ett sådant kontaktförbud ska vidare förenas med villkor om elektronisk övervakning, om det inte finns särskilda skäl mot det. Sådana skäl kan t.ex. vara att den mot vilket förbudet gäller är hemlös eller på grund av sjukdom inte kan klara av att medverka till övervakningen (prop. 2010/11:45 s. 51). vid särskilt utvidgat kontaktförbud bör normalt begränsas till ett kvarter eller en stadsdel, men det anses inte vara uteslutet att ett större område än så bestäms (prop. 2002/03:70 s. 72). Den mot vilken förbudet gäller är skyldig att medverka till att den elektroniska övervakningen kan komma till stånd och fortgå (2 a §), en skyldighet som är straffsanktionerad (25 §). Ett kontaktförbud ska meddelas och får meddelas för högst och förlängas med högst i taget (4 §). avseende gemensam bostad får meddelas men får förlängas i taget om det finns särskilda skäl. utvidgat kontaktförbud med villkor om elektronisk övervakning får meddelas och förlängas med högst i Frågor om kontaktförbud tas upp på begäran av den som förbudet avses skydda, eller när det annars finns anledning till det, och ska hand- läggas skyndsamt (6 a och 7 §§). Frågan prövas av allmän åklagare på den ort där förbudet helt eller huvudsakligen ska gälla eller där den mot vilken förbudet avses gälla har sin hemvist eller mera varaktigt uppe- Är denna person misstänkt för brott som har betydelse för frågan om kontaktförbud, får frågan även prövas av den åklagare som är behörig att väcka åtal för brottet (8 §). avseende gemensam bostad ska hanteras med särskild skyndsamhet, och ett offentligt biträde ska förordnas för den som förbudet avses gälla, om det inte måste antas att behov av biträde saknas (6 a och 7 a §§). har rätt att ta del av det som har tillförts ärendet och ska underrättas om uppgifter som har tillförts ärendet av någon annan än honom eller henne själv och ges tillfälle att yttra sig över dem. Frågan får dock avgöras utan att så har skett i vissa undantagsfall (10 och 11 §§). kontaktförbud ska delges den som förbudet avses gälla (5 §). Åklagarens beslut i fråga om kontaktförbud ska prövas av tingsrätten, om den som har ålagts kontaktförbud eller den som förbudet avses skydda begär det. En sådan begäran kan göras muntligen eller skriftligen hos åklagaren som ska överlämna ärendet till rätten (14 §). Vid avgörande av saken ska tingsrätten bestå av en lagfaren domare och tre nämndemän (18 §). Vid prövning av kontaktförbud avseende gemensam bostad ska ett sammanträde alltid hållas (19 §). Vardera parten ska som huvudregel svara för sina rättegångskostnader (20 §). För det fall att någon begär rättens prövning av ett beslut i fråga om kontaktförbud och den mot vilken förbudet avses gälla är misstänkt för brott som har betydelse för prövning av frågan om förbudet, får beslutet i fråga om kontaktförbud prövas i brottmålsrättegången (22 §). Om det på grund av ändrade förhållanden finns skäl till det, får åklagaren häva eller ändra ett beslut om kontaktförbud som har meddelats av åklagare eller av rätten, förutsatt att beslutet inte är föremål för rättens prövning (23 §). Den som bryter mot ett kontaktförbud döms för överträdelse av kontaktförbud till böter eller fängelse i högst . I ringa fall döms inte till ansvar (24 §). Den som uppsåtligen eller av grov oaktsamhet hindrar att en elektronisk övervakning kommer till stånd eller kan fortgå, om ett särskilt utvidgat kontaktförbud med villkor om elektronisk övervakning har meddelats denne, döms för hindrande av elektronisk övervakning enligt samma straffskala som är föreskrivet för överträdelse av kontaktförbud (25 §). En annan typ av skyddsåtgärder regleras i . I ett mål om äktenskapsskillnad kan rätten på yrkande av någon av makarna förbjuda makarna att besöka varandra till dess att skillnadsfrågan har avgjorts genom en dom som har fått laga kraft (14 kap. 7 § ). I och med att en dom på äktenskapsskillnad får laga kraft upphör besöksförbudet och någon möjlighet att förlänga förbudet efter den tidpunkten finns inte. Däremot ges rätten möjlighet att, om handläggningen av ett mål om äktenskapsskillnad har avslutats utan att det har beslutats vem av makarna som ska ha rätt att bo kvar i deras gemensamma bostad till dess att bodelning har skett, på ansökan av en av makarna förordna om kvarsittanderätt för en av dem (18 kap. 2 § samma balk). Rätten får också förbjuda makarna att besöka varandra. Ett sådant förordnande om besöksförbud förutsätter att domstolen beslutar om kvarsittanderätt. Rätten har även möjlighet att meddela interimistiska beslut i dessa frågor. bestämmelser om besöksförbud är tillämpliga även vid upplösningen av registrerade partnerskap (2 kap. 3 § lagen [1994:1117] om registrerade partnerskap och 2 § lagen [2009:260] om upphävande av den lagen). Motsvarande bestämmelse om besöksförbud i samband med kvarsittanderätt finns även för sambor (28 § sambolagen [2003:376]). I mål om rätt att överta bostad får domstolen besluta om kvarsittanderätt och besöksförbud på motsvarande sätt som i 28 § (31 §). Överträds ett familjerättsligt besöksförbud, tillämpas straffbestämmelsen i 24 § lagen om kontaktförbud. En ny lag införs Regeringens förslag: En lag om europeisk skyddsorder ska införas. Lagen ska innehålla de bestämmelser som krävs för att genomföra och rådets direktiv /99/EU om den euro- Den nya lagen ska gälla dels för beslut om europeiska skyddsordrar som meddelas i och översänds till en annan medlemsstat i EU för erkännande och verkställighet där, dels för erkännande och verkställighet i av europeiska skydds- ordrar som meddelas i andra medlemsstater i EU och som översänds I lagen ska det upplysas om att regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer kan meddela närmare föreskrifter om verk- ställigheten av lagen. Lagen ska inte gälla i förhållande till och . Lagen ska inte tillämpas i förhållande till andra medlemsstater som inte har genomfört direktivet. Om ett särskilt beslut fattats som innebär att tillämpningen av direktivet i en viss medlemsstat avbryts, ska den nya lagen inte heller gälla i förhållande till den staten. Promemorians förslag överensstämmer med regeringens utom såtillvida att det i promemorian föreslås att föreskrifter om förutsätt- ningar för och förfarandet vid utfärdande av en skyddsorder i ska regleras genom en förordning samt att det i promemorian saknas förslag om att tillämpningen av lagen ska avbrytas om direktivets tillämpning avbryts i förhållande till en viss medlemsstat. Remissinstanserna: Remissinstanserna tillstyrker promemorians för- slag eller har inget att invända mot förslagen. Skälen för regeringens förslag Det behövs nya bestämmelser Direktivet om en europeisk skyddsorder föreskriver att det skydd mot en annan person som tillerkänts en skyddsbehövande person genom en skyddsåtgärd meddelad i en straffrättslig fråga ska kunna överföras från en medlemsstat till en annan när den skyddsbehövande beger sig till den Skyddet ska överföras genom utfärdande och över- sändande av ett särskilt transportbeslut till den andra medlemsstaten, som har att erkänna och säkerställa skyddet genom att meddela en motsvarande nationell skyddsåtgärd. Direktivet fastställer regler enligt vilka medlemsstaterna ska a) erkänna en skyddsorder som har utfärdats i en annan medlemsstat på grundval av ett nationellt beslut om skyddsåtgärd samt b) verkställa skyddsordern genom att meddela beslut om en åtgärd som skulle ha kunnat meddelas i ett liknande nationellt fall och verkställa den åtgärden, som i största möjliga mån ska överensstämma med den ursprungliga skyddsåtgärden. En skyddsåtgärd definieras i direktivet som ett beslut i en straffrättslig fråga innefattande förbud eller restriktioner för en person att besöka eller ta kontakt med en annan person. Det behövs regler om erkännande och Prop. 2014/15:139 verkställighet i av en europeisk skyddsorder. Direktivet förpliktar inte medlemsstaterna att fastställa regler för att kunna utfärda och översända europeiska skyddsordrar till andra medlemsstater för erkännande och verkställighet. Direktivet syftar dock till att utsträcka och förbättra skyddet för personer som befinner sig i fara och får därtill anses bidra till att upprätthålla och förstärka den fria rörligheten inom EU till att i högre grad omfatta även sådana personer som skyddas av olika skyddsåtgärder. , som var en av tolv medlemsstater som initierade förslaget, bör medverka till att förverkliga detta syfte genom att göra förfarandet tillgängligt även för personer som i skyddas av sådana skyddsåtgärder som omfattas av direktivet och som flyttar eller har flyttat till en annan medlemsstat. Sammanfattningsvis kräver genomförandet av direktivet alltså införande av nya bestämmelser för såväl erkännande och verkställighet i av en europeisk skyddsorder som utfärdande av en europeisk skyddsorder i för översändande till en annan medlemsstat i EU. Genom att utfärda en europeisk skyddsorder gör den behöriga myndigheten bedömningen att det skydd som har tillerkänts en skyddsbehövande genom en nationell skyddsåtgärd bör utsträckas till en annan stat. Den verkställande staten har att erkänna skyddsbehovet och säkerställa att den skyddsbehövande får skydd. Behovet av skydd i den verkställande staten får inte omprövas av den verkställande statens myndigheter. Redan genom utfärdandet av skyddsordern utökas därmed omfattningen av det underliggande förbudet för den som förbudet gäller mot. Frågan är om de föreskrifter som krävs till genomförande av direktivet kan innebära en inskränkning i den rörelsefrihet som enligt 2 kap. 8 § regeringsformen är tillförsäkrad envar. Vid införande i svensk rätt av besöksförbud för andra situationer än i familjemål anfördes att någon mer väsentlig avgränsning i den allmänna rörelsefriheten för den som förbudet gäller mot inte kan komma till stånd som följd av ett förbud mot ett aktivt kontaktande av en annan person (prop. 1987/88:137 s. 15). Ett förbud som går utöver ett sådant generellt kontaktförbud, ett så kallat utvidgat besöksförbud, ansågs dock i och för sig innebära en viss inskränkning i rörelsefriheten (prop. 1987/88:137 s. 16). Med hänsyn till att det i allmänhet rör sig om lindriga ingrepp i rörelsefriheten och att starka skäl talade för att en möjlighet till utvidgat besöksförbud infördes, ansågs inskränkningen emellertid få godtas. Av de skäl som framfördes vid införandet av besöksförbud i svensk rätt anser regeringen att även ett utfärdande av en europeisk skyddsorder innebär en viss inskränkning i rörelsefriheten för den som skyddsordern gäller mot. Det är därmed fråga om bestämmelser som endast får meddelas genom lag enligt de förutsättningar som anges i 2 kap. 21 § regeringsformen. Det gäller såväl när en europeisk skyddsorder utfärdas i för översändande till en annan stat som när en europeisk skyddsorder ska erkännas och verkställas i . Mot bakgrund av de resonemang som fördes vid införandet av institutet besöksförbud får dock en sådan inskränkning i rörelsefriheten som utfärdande av en skyddsorder innebär 2014/15:139 anses tillgodose ändamål som är godtagbara i ett demokratiskt samhälle och inte gå utöver vad som är nödvändigt med hänsyn till ändamålet. Ett genomförande av direktivets föreskrifter i svensk rätt bör alltså huvudsakligen ske genom lag. I den del regleringen rör andra föreskrifter än gränserna för inskränkningen i rörelsefriheten, t.ex. bestämmelser om formkrav, samråd och underrättelser, kan bestämmelserna ges i förordningsform. Till skillnad från den bedömning som görs i promemorian anser regeringen alltså att även den huvudsakliga regleringen avseende utfärdande i av en europeisk skyddsorder bör ske genom lag. Vid genomförande av andra jämförbara EU-rättsakter avseende straffrättsligt samarbete har bedömningen gjorts att det varit fråga om en befogenhetsöverlåtelse till annan stat (bötesrambeslutet, prop. 2008/09:218 s. 29, och förverkanderambeslutet, prop. 2010/11:43 s. 40- 42). En sådan befogenhetsöverlåtelse ska beslutas med kvalificerad majoritet i (10 kap. 8 § regeringsformen). Översändande av en europeisk skyddsorder ställer dock endast krav på den verkställande staten att erkänna det skyddsbehov som föreligger.