prop · H20365 · 2015-03-11 00:00:00 — Tribunalen har vidare bedömt att den nya lagstiftning, som kommissionen anser hade bort omfattas av tribunalens prövning, innebar väsentliga förändringar i förhållande till den lagstiftning som fördragsbrottstalan omfattade (i målen C-275/03 och C- 70/06) och att frågan om den lagstiftningens förenlighet med unionsrätten därmed föll utanför dess behörighet (punkterna 84 och 90 i den överklagade domen). Den överklagade domen innebar således inte någon begränsning av kommissionens eller tribunalens behörighet i strid med artikel 260.2 EUF-fördraget och brast inte heller i motivering. dom : Domstolen ogillade överklagandet och anförde sammanfattningsvis bl.a. följande. Tribunalen har i den överklagade domen inte på ett felaktigt sätt inskränkt kommissionens befogenhet i samband med kontrollen av huruvida Republiken hade följt domen och följaktligen inte heller sin egen behörighet att pröva den bedömning som kommissionen gjorde i detta hänseende. Kommissionen och tribunalen får, under sådana omständigheter som är aktuella i förevarande fall, inte inkräkta på domstolens exklusiva behörighet enligt artiklarna 258 EUF-fördraget – 260 EUF-fördraget såvitt avser konstaterandet att en medlemsstat har underlåtit att uppfylla sina skyldigheter enligt unionsrätten. Tribunalen kan således inte kritiseras för att har gjort en felaktig rättstillämpning när den avstod från att undersöka den konkreta rättsliga räckvidden av lag nr 67/2007. Tribunalens resonemang i den överklagade domen är varken bristfälligt eller motsägelsefullt motiverat. C-658/11 (UDEUD2012/129) mot Europeiska unionens råd yrkade att domstolen skulle ogiltigförklara rådets beslut /640/GUSP om undertecknande och ingående av avtalet mellan Europeiska unionen och Republiken om villkoren för att överföra misstänkta pirater och egendom som i detta sammanhang har beslagtagits av den EU-ledda styrkan till Republiken och om villkoren för misstänkta pirater efter en sådan överföring. gjorde för det första gällande att avtalet inte uteslutande gäller den Gemensamma Utrikes- och Säkerhetspolitiken (GUSP) på det sätt som avses i artikel 218.6 andra stycket EUF- fördraget, eftersom dess syfte och innehåll även har samband med straffrättsligt samarbete, polissamarbete och utvecklingssamarbete och på dessa områden är det ordinarie lagstiftningsförfarandet tillämpligt. Beslutet att ingå avtalet hade därför krävt godkännande enligt artikel 218.6 a v EUF-fördraget. För det andra ansåg att rådet inte fullgjort sina skyldigheter enligt artikel 218.10 EUF-fördraget genom att inte informerats och fullständigt i alla skeden av förfarandet för avtalets ingående. Den intervenerade till stöd för rådet och anförde följande. När det gäller den första grunden för Europarlamentets talan saknas det anledning att ifrågasätta giltigheten av beslutet att ingå avtalet eftersom avtalet uteslutande gäller GUSP i den mening som avses i artikel 218.6 andra stycket EUF-fördraget. Det förhåller sig så eftersom avtalet rätteligen har kunnat ingås av unionen enbart med stöd av unionens befogenheter som gäller GUSP. Avtalet varken syftar till eller innehåller element av straffrättsligt, polisiärt eller utvecklingssamarbete på ett sådant sätt att det inte uteslutande gäller GUSP. Någon ytterligare rättslig grund utöver de bestämmelser på området för GUSP som har tillämpats, har därmed inte behövts för att unionen på ett korrekt sätt ska ha kunnat ingå avtalet. Såvitt gäller den andra grunden för talan som avser överträdelse av artikel 218.10 EUF- fördraget har regeringen anslutit sig till vad rådet har anfört. Rådet anser bl.a. att talan ska avvisas eftersom beslutet och avtalet hänför sig till området för GUSP och domstolen således inte har jurisdiktion att pröva frågan om huruvida rådet har agerat i strid med artikel 218.10 EUF-fördraget. dom : Domstolen biföll Europa- parlamentets talan på den grunden att rådet hade överträtt artikel 218.10 EUF-fördraget genom att inte informera parlamentet om antagandet av det angripna beslutet eller om undertecknandet av nämnda avtal förrän och först efter det att de hade offentliggjorts i Europeiska unionens officiella tidning. Domstolen beslutade att rådets beslut /640/GUSP av om undertecknande och ingående av avtalet mellan Europeiska unionen och Republiken om villkoren för att överföra misstänkta pirater och egendom som i detta sammanhang har beslagtagits av den EU-ledda styrkan till Republiken och om villkoren för misstänkta pirater efter en sådan överföring skulle ogiltigförklaras. Domstolen anförde slutligen att verkningarna av beslut /640 ska bestå till dess att det ersatts av ett nytt beslut. C-43/12 (UDEUD2012/151) Europeiska kommissionen mot och Europeiska unionens råd Kommissionen yrkade att domstolen skulle ogiltigförklara direktiv /82/EU om underlättande av ett gränsöverskridande informationsutbyte om trafiksäkerhetsrelaterade brott (direktivet). Kommissionen yrkade vidare att domstolen skulle förordna om att verkningarna av direktivet ska anses vara definitiva. Kommissionen gjorde gällande att artikel 87.2 EUF-fördraget inte är korrekt rättslig grund för direktivet. Som grund härför anförde kommissionen att den bestämmelsen endast avser polissamarbete mellan de organ som är specialiserade på att förebygga, upptäcka och utreda brott och således endast kan användas som rättslig grund för åtgärder som specifikt syftar till att förebygga eller upptäcka brott. Kommissionen hävdade att den korrekta rättsliga grunden i stället är artikel 91.1 EUF-fördraget eftersom direktivet syftar till att förbättra trafiksäkerheten genom att införa ett system för utbyte av information mellan medlemsstaterna angående trafiksäkerhetsrelaterade brott oavsett om dessa är av administrativ eller straffrättslig art. Trafiksäkerhet är ett av områdena för den gemensamma transportpolitiken och som uttryckligen föreskrivs i punkten c i artikel 91.1 EUF-fördraget. Den intervenerade till stöd för och rådet och anförde följande. Det var korrekt av och rådet att anta direktivet med stöd av artikel 87.2 EUF-fördraget. Detta eftersom det huvudsakliga syftet med direktivet är att förenkla identifieringen av personer som misstänks för trafiksäkerhetsrelaterade brott genom att inrätta ett effektivt system för utbyte av information i medlemsstaternas fordonsregister. För att möjliggöra ett sådant informationsutbyte krävs ett polissamarbete mellan myndigheter i enlighet med artikel 87.2 EUF-fördraget som inte är avhängigt av hur trafikförseelserna klassificeras i medlemsstaterna (administrativa, straffrättsliga eller en kombination av båda). dom : Domstolen biföll kommissionens talan och anförde sammanfattningsvis bl.a. följande. Om en rättsakt visar sig ha två syften och om ett av dessa kan identifieras som det huvudsakliga medan det andra endast är av underordnad betydelse ska rättsakten ha endast en rättslig grund, nämligen den som krävs med hänsyn till det huvudsakliga syftet. Det framgår klart att det huvudsakliga eller dominerande syftet med direktiv /82 är att förbättra trafiksäkerheten. Direktiv /82 utgör till följd av sitt syfte och innehåll en åtgärd för att förbättra transportsäkerheten i den mening som avses i artikel 91.1 c EUF-fördraget och borde därför ha antagits med stöd av nämnda bestämmelse. Artikel 87.2 EUF-fördraget ska nämligen tolkas mot bakgrund av det sammanhang i vilket den förekommer. Härvid ska den, för det första, tolkas mot bakgrund av kapitel 5, med rubriken ˮPolissamarbeteˮ, i avdelning V i tredje delen av EUF- fördraget. Polissamarbetet ska ske mellan de behöriga myndigheterna i medlemsstaterna, inbegripet polisen, tullen och andra brottsbekämpande organ som är specialiserade på att ˮförebygga, upptäcka och utreda brottˮ. För det andra ska artikel 87.2 EUF-fördraget tolkas mot bakgrund av de ˮAllmänna bestämmelserˮ som återfinns i kapitel 1 i avdelning V i tredje delen av EUF-fördraget, särskilt mot bakgrund av artikel 67 EUF- fördraget, som är kapitlets första artikel. I artikel 67.2 föreskrivs att unionen ˮska säkerställa att det inte förekommer någon kontroll av personer vid de inre gränserna, och den ska utarbeta en gemensam politik för asyl, invandring och kontroll av de yttre gränsernaˮ. I artikel 67.3 föreskrivs att unionen ˮska verka för att säkerställa en hög säkerhetsnivå genom förebyggande och bekämpning av brottslighet, rasism och främlingsfientlighet, genom åtgärder för samordning och samarbete mellan polismyndigheter och straffrättsliga myndigheter och andra behöriga myndigheter samt ömsesidigt erkännande av domar och beslut i brottmål och, vid behov, genom tillnärmning av den straffrättsliga lagstiftningenˮ. Under dessa omständigheter är en sådan åtgärd som direktiv /82, med hänsyn till dess syfte och innehåll inte direkt förbunden med de syften som nämnts i det föregående. Med hänsyn till det anförda finner domstolen att direktiv /82 inte rättsenligt kunde antas med stöd av artikel 87.2 EUF-fördraget. Eftersom talan är välgrundad ska direktiv /82 ogiltigförklaras. P.g.a. tungt vägande rättssäkerhetsskäl förklarar domstolen att verkningarna av direktivet ska bestå till dess att ett nytt direktiv – antaget med stöd av korrekt rättslig grund, det vill säga artikel 91.1 c EUF-fördraget – träder i kraft, inom skälig tid, dock senast räknat för domens meddelande. C-365/12 P (UDEUD2012/264) Europeiska kommissionen mot Genom dom i mål T-344/08 mot Europeiska kommissionen ogiltigförklarade tribunalen kommissionens beslut att neka EnBW tillgång till handlingar i ett konkurrensärende rörande gasisolerade ställverk. Kommissionen överklagade tribunalens dom och yrkade att domstolen med upphävande av domen skulle ogilla den talan om ogiltighetsförklaring som EnBW väckt i mål T- 344/08. , som i målet vid tribunalen intervenerade till stöd för EnBW, yrkade i svarsskrivelse att domstolen skulle fastställa tribunalens dom och ogilla kommissionens överklagande. Regeringen ställer sig bakom tribunalens slutsats att kommissionen, med undantag för handlingar som erhållits i samband med inspektioner, var skyldig att göra en konkret och individuell prövning av de i målet aktuella handlingarna. Vidare är regeringen av uppfattningen att även om en allmän presumtionsregel skulle anses tillämplig måste det åligga kommissionen att ex officio pröva huruvida denna presumtion faktiskt var tillämplig i detta fall. Eftersom det endast är kommissionen som har kännedom om innehållet i handlingarna är det självfallet endast den som har en reell möjlighet att göra skadeprövningen. Att lägga åberops- och bevisbördan för denna på sökanden faller på sin egen orimlighet. dom : Domstolen biföll kommissionens överklagande och konstaterade att kommissionen vid tillämpningen av undantagen i artikel 4.2 första och tredje strecksatserna i öppenhetsförordningen haft rätt att – utan att göra någon konkret och individuell prövning av var och en av de handlingar som har begärts utlämnade – presumera att ett utlämnande av handlingarna i ett ärende om ett förfarande enligt artikel 81 EG i princip skulle undergräva såväl skyddet för de inblandade företagens affärsintressen som skyddet för syftet med utredningarna. C-417/12 P (UDEUD2012/383) mot Europeiska överklagade tribunalens dom i mål T-212/09 i vilken tribunalen ogillade yrkande om att helt eller delvis ogiltigförklara kommissionens beslut om undantagande från finansiering av vissa utgifter som verkställts av inom ramen för EU:s utvecklings- och garantifonder för jordbruket. gällande att tribunalen hade gjort sig skyldig till en felaktig rättstillämpning bl.a. genom att tillämpa ett beviskrav som avviker från rättspraxis och som dessutom är omöjligt att uppfylla i praktiken. Tribunalen framhöll att eftersom inte hade åberopat bevisning vad gäller samtliga uttagna arealer hade inte visat att kommissionens slutsatser om bristfälliga kontroller varit felaktiga. Vidare gjorde gällande att tribunalen hade underlåtit att pröva om villkoren för att använda finansiella korrigeringar var uppfyllda. intervenerade till stöd för och anförde bl.a. följande. Av domstolens fasta praxis framgår att det åligger en medlemsstat ”att så detaljerat och fullständigt som möjligt bevisa att kontrollerna verkligen har genomförts samt, i förekommande fall, bevisa att kommissionens påståenden är felaktiga”. Enligt regeringen kan man inte av denna formulering utläsa att en medlemsstat ska lägga fram bevisning om samtliga uttagna arealer för att kullkasta kommissionens påstående. Beviskravet är i praktiken omöjligt att uppfylla. I nu aktuellt fall skulle det röra sig om kontroller av mer än 100 000 uttagna arealer för vart och ett av de som omfattas av kommissionens beslut. korrigering är endast motiverad om det förelegat en allvarlig brist och denna brist har utsatt fonden för en verklig risk för förlust eller Av tribunalens dom går det inte att utläsa att den har tagit ställning till om påtalade brister har utsatt fonden för en sådan risk. Eftersom det inte utan en sådan bedömning går att komma fram till om en finansiell korrigering varit motiverad är tribunalens slutsats att en finansiell korrigering bör tillåtas felaktig. dom : Domstolen ogillade Enligt domstolen gjorde tribunalen inte sig skyldig till felaktig rättstillämpning när den underkände argument med hänvisning till att medlemsstaten inte hade lagt fram bevisning avseende samtliga uttagna arealer, utan enbart avseende kommissionens punktvisa konstateranden vid den utredning som låg till grund för den sammanfattande rapporten, utifrån stickprovskontroller av de berörda Vidare ansåg domstolen att de oegentligheter som förelåg kunde motivera de schablonmässiga korrigeringar som fastställdes i C-525/12 (UDEUD2013/79) Europeiska kommissionen mot Kommissionen yrkade att domstolen skulle fastställa att hade underlåtit att uppfylla sina skyldigheter enligt direktiv /60/EG om upprättande av en ram för gemenskapens åtgärder på vattenpolitikens område (direktivet) och särskilt enligt direktivets artiklar 2.38 och 9 genom att undanta vissa tjänster från tillämpningen av tolkningen av begreppet vattentjänster. intervenerade till stöd för och anförde följande. Enligt regeringen talar ordalydelsen och systematiken i direktivet för att definitionen av vattentjänster i artikel 2.38 omfattar sådana tjänster som kan sammanfattas med begreppen vattenförsörjning och avloppshantering. Kommissionens vida tolkning skulle däremot leda till att det är oklart var gränsen går för vad som ska inbegripas i begreppet vattentjänster. Om alla möjliga former av uttag, uppdämning, lagring, rening och distribution ska omfattas, innebär det i praktiken att det inte längre finns någon skillnad mellan begreppet vattentjänst och begreppet vattenanvändning. dom : Domstolen prövade först huruvida talan överhuvudtaget kunde tas upp till prövning och slutsatsen blev att så visst var fallet. Den omständigheten att kommissionen som stöd för sina argument enbart angett några exempel på den tyska förvaltningspraxis man angriper innebar, enligt domstolen, inte att dess talan saknade tillräcklig precision för att föremålet för talan ska kunna prövas. Beträffande prövningen i sak konstaterade domstolen bl.a. att det framgår av förarbetena till direktivet att unionslagstiftaren haft för avsikt dels att överlåta till medlemsstaterna att på grundval av en ekonomisk bedömning avgöra vilka åtgärder som ska vidtas för efterlevnaden av kostnadstäckningsprincipen, dels att främja prissättning av kostnaderna utan att denna utvidgas till att gälla samtliga tjänster som har samband med vattenanvändning, eftersom det fanns stora skillnader mellan medlemsstaternas praxis på detta område, bland annat vad gäller prissättning på tjänster som inbegriper vattenförsörjning och rening av avloppsvatten. I ljuset av bl.a. artiklarna 9 och 11 landade domstolen i slutsatsen att de mål som eftersträvas i direktivet inte nödvändigtvis innebär att artikel 2.38 b ska tolkas så, att samtliga i artikeln angivna verksamheter ska omfattas av kostnadstäckningsprincipen. Under dessa förhållanden kan inte enbart den omständigheten att inte tillämpade denna princip på vissa verksamheter anses innebära – i avsaknad av andra invändningar – att denna medlemsstat hade åsidosatt sina skyldigheter enligt artiklarna 2.38 och 9 i direktivet. C-240/13 (UDEUD2013/421) Europeiska kommissionen mot Republiken Europeiska kommissionen yrkade att domstolen skulle förplikta att betala löpande vite fr.o.m. den kommande domen p.g.a. att inte antagit nödvändiga författningar för att genomföra direktiv /72/EG om gemensamma regler för den inre marknaden för el och om upphävande av direktiv /54/EG eller i vart fall inte hade Skr. 2014/15:65 underrättat kommissionen om sådana åtgärder. bestred Bilaga 1 kommissionens talan bl.a. eftersom anmärkningar om att åtgärderna inte skulle vara tillräckliga i materiellt hänseende för att genomföra direktiven inte ryms inom ramen för ett överträdelseförfarande om avsaknad av genomförandeåtgärder. Några ekonomiska sanktioner enligt artikel 260.3 EUF-fördraget p.g.a. materiella felaktigheter i genomförandet kan det inte bli fråga om. intervenerade till stöd för Republiken . Kommissionen återkallade talan . C-241/13 (UDEUD2013/422) Europeiska kommissionen mot Republiken Europeiska kommissionen yrkade att domstolen skulle förplikta att betala löpande vite fr.o.m. den kommande domen p.g.a. att inte antagit nödvändiga författningar för att genomföra direktiv /73/EG om gemensamma regler för den inre marknaden för naturgas och om upphävande av direktiv /55/EG eller i vart fall inte hade underrättat kommissionen om sådana åtgärder. bestred kommissionens talan bl.a. eftersom anmärkningar om att åtgärderna inte skulle vara tillräckliga i materiellt hänseende för att genomföra direktiven inte ryms inom ramen för ett överträdelseförfarande om avsaknad av genomförandeåtgärder. Några ekonomiska sanktioner enligt artikel 260.3 EUF-fördraget p.g.a. materiella felaktigheter i genomförandet kan det inte bli fråga om. intervenerade till stöd för Republiken . Kommissionen återkallade talan . C-243/13 (UDEUD2013/141) Europeiska kommissionen mot Kommissionen yrkade att domstolen skulle fastställa att inte hade uppfyllt sina skyldigheter enligt artikel 260.1 EUF-fördraget eftersom inte vidtagit nödvändiga åtgärder för att följa domstolens dom i mål C-607/10 samt att domstolen skulle förplikta att betala ett vite om per dag, för var dag som nödvändiga åtgärder inte vidtas för att följa domen, från och med den dag då dom i detta mål meddelas till den dag då domen i mål C-607/10 följs och förplikta att utge ett standardbelopp om per dag, för var dag som nödvändiga åtgärder inte vidtas för att följa domen, från och med den dag då domen i mål C-607/10 meddelades till dess dom meddelas i detta mål, eller den dag som nödvändiga åtgärder vidtas för att följa nämnda dom i mål C-607/10, om denna inträffar tidigare. Regeringen bestred kommissionens yrkande om att domstolen skulle fastställa att inte hade uppfyllt sina skyldigheter enligt artikel 260.1 EUF-fördraget eftersom inte vidtagit nödvändiga åtgärder för att följa domstolens dom i mål C-607/10. För det fall domstolen skulle finna att underlåtit att efterkomma domen, bestred regeringen yrkandet om att skulle förpliktas att betala ekonomiska sanktioner. Under alla förhållanden bestred regeringen att skulle förpliktas att betala både ett vite och ett standardbelopp. Regeringen bestred även storleken av beloppen på de av kommissionen yrkade ekonomiska sanktionerna och begärde att domstolen, för det fall den ansåg att skulle förpliktas att betala någon ekonomisk sanktion, skulle bestämma denna till det lägre belopp som domstolen med hänsyn till omständigheterna i målet ansåg vara skäligt. Till stöd för denna inställning anfördes i huvudsak följande. Vid utgången av den frist som angavs i den formella underrättelsen i det skriftliga förfarandet var tillståndsfrågan löst för 27 av de 29 anläggningar som omfattades av domen i mål C-607/10. Tillstånd i enlighet med kraven i direktiv /1/EG om samordnade åtgärder för att förebygga och begränsa föroreningar (IPPC-direktivet) för de två återstående anläggningarna var föremål för domstolsprövning respektive . Regeringen saknar helt möjlighet att påverka dessa tillståndsprocesser och det finns följaktligen inte några ytterligare åtgärder som regeringen kan vidta för att följa domen. Mot denna bakgrund gör regeringen i första hand gällande att den vidtagit de åtgärder som krävs för att följa domstolens dom i mål C-607/10 vid utgången av den frist som angavs i den formella underrättelsen. Kommissionens talan ska således ogillas i sin helhet. I vart fall föreligger mot bakgrund av anförda omständigheter inte skäl att förplikta att betala någon ekonomisk sanktion och det framstår som oproportionerligt att utdöma både ett vite och ett standardbelopp. Kommissionen har inte tagit tillräcklig hänsyn till att det fördragsbrott som fastställdes genom domen i mål C-607/10 var av mycket begränsad omfattning, 29 av 1 035 anläggningar, och att , vid referenstidpunkten för nu aktuellt förfarande, hade följt domen beträffande 27 av dessa 29 anläggningar, vilket ska beaktas i förmildrande riktning. Under målets gång har tillståndsfrågan avgjorts för en av de två kvarvarande anläggningarna, Svappavaaragruvan. Kommissionen har inte förmått styrka att den påstådda överträdelsen har haft de följder för enskilda och allmänna intressen som har gjorts gällande. Tvärtom framgår det av verksamheternas miljörapporter att de har medfört mycket begränsad miljöpåverkan. Den omständigheten att kommissionen har inlett överträdelseförfaranden mot 14 andra medlemsstater för bristande genomförande av IPPC-direktivet illustrerar svårigheterna kring att säkerställa att IPPC-direktivets krav uppnås i alla avseenden, något som bör beaktas i förmildrande riktning om domstolen skulle välja att ådöma ekonomiska sanktioner. I den mån domstolen skulle finna anledning att ålägga någon ekonomisk sanktion, föreligger skäl att sätta ned av kommissionen yrkade belopp. dom : Det är i detta mål utrett att ingen av de båda aktuella anläggningarna hade beviljats ett sådant tillstånd som krävs enligt artikel 5 i IPPC-direktivet vid utgången av den tidsfrist som angetts i den formella underrättelsen. I det avseendet har domstolen i mål C-607/10 slagit fast att unionslagstiftaren, såsom framgår av artikel 1 i IPPC-direktivet, har ålagt medlemsstaterna skyldigheter för att en hög skyddsnivå ska kunna uppnås för miljön som Härav följer att detta miljöskyddsmål endast kan nås genom att medlemsstaterna i alla delar, och på ett med direktivet överensstämmande sätt, fullgör de skyldigheter de har ålagts genom Det krävs nämligen inte bara att det inrättas ett tillståndssystem, utan även att anläggningarna faktiskt drivs i överensstämmelse med kraven i detta direktiv. det endast var mycket få anläggningar som fortfarande inte uppfyllde kraven i IPPC-direktivet, i förhållande till hur situationen såg ut i början av det fördragsbrottsförfarande som avgjordes genom domen i mål C- 607/10, utgör inte hinder för att fastställa att den berörda medlemsstaten har underlåtit att uppfylla sin skyldighet att följa nämnda dom. Domstolen erinrar även om att en medlemsstat inte kan åberopa bestämmelser, praxis eller förhållanden i sin interna rättsordning som grund för att underlåta att iaktta skyldigheter och tidsfrister som föreskrivs i ett direktiv. kan således inte, vad gäller prövningen av huruvida det har uppfyllt sina skyldigheter att följa den tidigare domen, med framgång göra gällande att tillståndsförfarandet inte har kunnat påskyndas vad gäller de omtvistade anläggningarna. bakgrund härav finner domstolen att har underlåtit att uppfylla sina skyldigheter enligt artikel 260.1 EUF-fördraget genom att inte ha vidtagit nödvändiga åtgärder för att följa domen i mål C-607/10. Domstolen finner under dessa omständigheter att ett föreläggande till