prop · H30311 · 2015-09-22 00:00:00 — Att mål som handlagts vid enligt lagen (1990:746) om betalningsföreläggande och handräckning, och som faller inom en mark- och miljödomstols behörighet, kan överlämnas till domstolen följer av att begreppet tingsrätt i den lagen även innefattar tingsrätt i dess egenskap av särskild domstol (se 5 § den lagen och prop. 1989/90:85 s. 104). Ändringen i paragrafen innebär att hänvisningarna till utgår. Förslaget behandlas i avsnitt 6.2. Enligt bestämmelsen fick förenklad delgivning användas i om under handläggningen hade informerat part om att sådan delgivning kunde komma att användas i nämnden efter ett överlämnande dit. En motsvarande bestämmelse avseende tingsrätt finns i 60 a § lagen om betalningsföreläggande och handräckning. Uttrycket tingsrätt i den lagen innefattar även tingsrätt i dess egenskap av särskild domstol (se 5 § den lagen och prop. 1989/90:85 s. 104). 9.4Förslaget till lag om ändring i lagen (2006:412) om allmänna vattentjänster Ändringen i paragrafen innebär att hänvisningen till ersätts med en hänvisning till mark- och miljödomstol. Förslaget behandlas i avsnitt 5.1. Enligt bestämmelsen får beslut om föreläggande enligt 51 § överklagas av kommunen till mark- och miljödomstol. Av 3 kap. 1 § femte stycket lagen (2010:921) om mark- och miljödomstolar följer att målen prövas av den mark- och miljödomstol inom vars område ligger. Målen enligt 52 § är de enda mål enligt lagen om allmänna vattentjänster som inleds hos mark- och miljödomstolen genom överklagande. Av 5 kap. 1 § lagen om mark- och miljödomstolar följer att dessa mål ska handläggas enligt lagen (1996:242) om domstolsärenden. Ändringen i paragrafen innebär att hänvisningen till ersätts med en hänvisning till mark- och miljödomstol. Förslaget behandlas i avsnitt 5.1. Enligt bestämmelsen prövar mark- och miljödomstol i övrigt mål om frågor som regleras i lagen om allmänna vattentjänster eller i föreskrifter som meddelats med stöd av lagen. Av 3 kap. 1 § sjätte stycket lagen om mark- och miljödomstolar följer att målen prövas av den mark- och miljödomstol inom vars område den allmänna eller allmänförklarade vaanläggningen i huvudsak är belägen eller är avsedd att vara belägen. Av 4 kap. 1 § lagen (2010:921) om mark- och miljödomstolar följer vidare att dessa mål ska handläggas enligt regler för tvistemål. Enligt 4 kap. 2 § lagen om mark- och miljödomstolar handläggs dock mål om viten enligt lagen om domstolsärenden. Paragrafen, som är ny, behandlar rättens utredningsansvar i mål enligt lagen om allmänna vattentjänster. Förslaget behandlas i avsnitt 5.3. Bestämmelsen gäller oavsett vilken processlag som ska tillämpas i målet. Enligt bestämmelsen ska rätten se till att utredningen i målet får den inriktning och omfattning som krävs. Innebörden av bestämmelsen är att rätten ska se till att målet blir så utrett som dess beskaffenhet kräver. Utredningsansvaret går längre än vad som följer av 42 kap. 8 § andra stycket , som föreskriver att rätten under förberedelsen ska verka för att parterna anger allt som de vill åberopa i målet. Bestämmelsen innebär att domstolen ska bedriva en aktiv materiell processledning (jfr 22 kap. 11 § och prop. 1997/98:45 del 2 s. 240). Den nya paragrafen gäller i stället för bestämmelsen om rättens utredningsansvar i 12 § lagen (1996:242) om domstolsärenden (jfr 2 § den lagen). Paragrafen, som är ny, motsvarar delvis 15 § lagen (1976:839) om . I bestämmelsen behandlas rättens möjlighet att meddela interimistiska beslut i mål om avstängning av vatten. Förslaget behandlas i avsnitt 5.3. Enligt paragrafen får rätten, efter yrkande av en part, i mål om avstängning av vattenförsörjningen enligt 43 § besluta vad som ska gälla för tiden till dess att frågan har avgjorts genom en dom eller ett beslut som fått laga kraft. Innan rätten meddelar ett sådant beslut ska motparten ges tillfälle att yttra sig i frågan. Ett beslut enligt paragrafen får inte överklagas särskilt, utan endast i samband med överklagande av dom eller slutligt beslut (se 49 kap. 3 och 5 §§ ). Av 17 kap. 14 § andra stycket följer att ett sådant beslut går i verkställighet (jfr 3 kap. utsökningsbalken). Ett interimistiskt beslut får ändras av rätten när som helst under förfarandet och måste omprövas i samband med att ärendet avgörs (jfr , Lagen om domstolsärenden: En kommentar, 2 uppl., 2004, s. 216). Att rätten får besluta att en dom i tvistemål får verkställas utan hinder av att den inte har fått laga kraft följer av 17 kap. 14 § första stycket . Paragrafen är ny. Förslaget behandlas i avsnitt 5.3. Av paragrafen följer att bestämmelsen om säkerhetsåtgärder i 15 kap. 3 § inte ska tillämpas i mål enligt lagen om allmänna vattentjänster. Sådana säkerhetsåtgärder kan t.ex. innebära förbud vid vite för motparten att utöva en viss verksamhet eller företa en viss handling. Enligt 53 b § får rätten dock i mål om vattenavstängning besluta om vad som ska gälla till dess att frågan avgjorts genom en dom eller ett beslut som fått laga kraft. Ändringen i paragrafen innebär dels att hänvisningen till ersätts med en hänvisning till mark- och miljödomstol, dels att det i paragrafen förtydligas att det är förelägganden enligt lagen om allmänna vattentjänster som avses. Förslaget behandlas i avsnitt 5.4. Användning av vite förutsätter stöd i lag. I bestämmelsen anges att mark- och miljödomstols förelägganden enligt lagen om allmänna vattentjänster får förenas med vite. Bestämmelser om vitesföreläggandets adressat, beräkning av storlek, utformning och utdömande finns i lagen (1985:206) om viten. Ändringen i paragrafen innebär bl.a. att hänvisningen till ersätts med en hänvisning till mark- och miljödomstol och att möjligheten att på eget initiativ pröva frågan om utdömande av vite enligt lagen tas bort. Förslaget behandlas i avsnitt 5.4. Enligt bestämmelsen prövar mark- och miljödomstol efter särskild an- Prop. 2015/16:11 sökan frågor om utdömande av vite som har förelagts enligt lagen om all- Bestämmelsen innebär en särreglering i förhållande till lagen (1985:206) om viten i fråga om behörighet. Bestämmelsen anger dock inte vem som får ansöka om utdömande av vite. Det innebär att lagen om viten blir tillämplig. I fråga om viten som satts ut med stöd av 51 § lagen om allmänna vattentjänster, får ansökan därför göras av . För viten som satts ut för att säkerställa verkställigheten av ett enskilt anspråk gäller regelmässigt att talan om vitets utdömande får väckas av den part till vars förmån det förelagts (se prop. 1984/85:96 s. 53 f.). Viten som satts ut till fullgörande av en skyldighet i en rättegång, s.k. förfarandeviten, prövas enligt 6 § andra stycket lagen om viten utan särskild ansökan av domstolen. Med särskild ansökan avses en sådan annan ansökan som anges i 1 kap. 3 § andra stycket 1 lagen (2010:921) om mark- och miljödomstolar. Paragrafen, som fått ett nytt innehåll, behandlar frågan om rättegångskostnader i mål enligt lagen om allmänna vattentjänster där mark- och miljödomstol är första instans. Paragrafen innehöll tidigare en upplysning om att lagen om behandlade vissa angivna frågor. Förslaget behandlas i avsnitt 5.7. Enligt paragrafen gäller bestämmelserna i 56 a–56 e §§ i fråga om rättegångskostnader i mål enligt lagen om allmänna vattentjänster där mark- och miljödomstol är första instans. Paragrafen, som är ny, behandlar ansvaret för rättegångskostnader i mål om inlösen eller ersättning enligt 39, 40 eller 44 §. Förslaget behandlas i avsnitt 5.7. Bestämmelsen i första punkten motsvarar delvis 14 § första stycket lagen (1976:839) om och avser rättegångskostnaderna i mål om inlösen eller ersättning i mark- och miljödomstolen. Enligt bestämmelsen ska huvudmannen svara för kostnaderna på båda sidor i mark- och miljödomstolen, om annat inte följer av 56 d §, i vilken två undantagsfall anges, se författningskommentaren till den paragrafen. Bestämmelsen i andra punkten motsvarar 22 § lagen om och avser rättegångskostnaderna i mål om inlösen eller ersättning i högre rätt. Bestämmelsen har utformats med 7 kap. 3 § expropriationslagen (1972:719) som förebild. Enligt bestämmelsen i andra punkten ska huvudmannen i högre rätt svara för sina egna kostnader och för kostnader som har uppkommit för motparten genom att huvudmannen har fullföljt talan, om inte annat följer av 18 kap. 6 § . I andra fall ska 18 kap. tillämpas beträffande skyldigheten att svara för rättegångskostnad i högre rätt. Av andra punkten följer att en fastighetsägare som överklagar en dom inte riskerar att behöva stå för huvudmannens rättegångskost- nader, annat än om fastighetsägaren agerar på sådant sätt att 18 kap. 6 § 2015/16:11 kan tillämpas. Om fastighetsägaren överklagar och vinner målet i högre rätt kan fastighetsägaren få sina rättegångskostnader ersatta av huvudmannen med tillämpning av 18 kap. . I jämförelse med 22 § lagen om har hänvisningen till 18 kap. 8 § utgått. Detta innebär, i likhet med vad som gäller för motsvarande ändring i första punkten, inte någon ändring i sak. Paragrafen, som är ny, behandlar ansvaret för rättegångskostnader i andra mål som ska handläggas enligt bestämmelserna om tvistemål i . Bestämmelsen gäller i alla domstolsinstanser. Förslaget behandlas i avsnitt 5.7. Enligt första stycket ska vardera parten svara för sina rättegångskostnader i mål som ska handläggas enligt bestämmelserna om tvistemål i och som inte omfattas av specialbestämmelsen i 56 a §, om annat inte följer av 56 d § (se författningskommentaren till den paragrafen) eller det annars finns särskilda skäl. Särskilda skäl att utdöma kostnadsersättning till fastighetsägare har bl.a. ansetts finnas om fastighetsägaren har fått bära en tung utredningsbörda eller drivit ett s.k. pilotmål av stort allmänt intresse för brukare och andra huvudmän (se NJA 1988 s. 457). En motsvarande bestämmelse finns i 14 § andra stycket den upphävda lagen om . Det som i den paragrafen anges om en parts skyldighet att begära ersättning har dock utgått. Att så är fallet följer i stället av 18 kap. 14 § . Enligt andra stycket ska bestämmelserna i 18 kap. alltid tillämpas i fråga om kostnad för ansökningsavgift. En part som vinner målet ska alltså kunna få denna kostnad ersatt av motparten. Paragrafen, som är ny, behandlar rätten till ersättning för rättegångskostnader i mål om utdömande av vite. Förslaget behandlas i avsnitt 5.7. Av första stycket framgår att vardera parten ska svara för sina rättegångskostnader i sådana mål. Enligt andra stycket ska dock bestämmelserna i 18 kap. alltid tillämpas i fråga om kostnad för ansökningsavgift. En part som vinner målet ska alltså kunna få sin kostnad för ansökningsavgift ersatt av motparten. Av bilagan till förordningen (1987:452) om avgifter vid de allmänna domstolarna följer att myndigheter inte betalar någon ansökningsavgift i mål om utdömande av vite vid mark- och miljödomstol. Paragrafen, som är ny, innehåller vissa undantag från det som anges om ansvar för rättegångskostnader i 56 a § 1 och 56 b §. Förslaget behandlas i avsnitt 5.7. Paragrafen har fått sin utformning efter synpunkter från Enligt bestämmelsen får rätten, med undantag från 56 a § 1 och 56 b §, förplikta en part att helt eller delvis svara för rättegångskostnader i tre fall. Med stöd av första punkten kan rätten frångå huvudreglerna i 56 a § 1 och 56 b § om en part inlett rättegång utan att motporten gett anledning till det. Med stöd av andra punkten kan rätten frångå huvudreglerna om en part uppsåtligen eller av oaktsamhet på annat sätt föranlett onödig rättegång. Bestämmelserna överensstämmer i huvudsak med 18 kap. 3 § första stycket . Enligt tredje punkten kan avsteg göras om en part handlat på ett sådant sätt som avses i 18 kap. 6 § . Enligt 18 kap. 6 § är en part, som genom vårdslöshet eller försummelse har föranlett uppskov i målet eller annars vållat kostnad för motparten, skyldig att ersätta sådan kostnad oavsett hur rättegångskostnaderna i övrigt ska fördelas. En motsvarande bestämmelse finns i 14 § första stycket den upphävda lagen (1976:839) om . Paragrafen, som är ny, innehåller en bestämmelse om att en parts ställföreträdare, ombud eller biträde i vissa fall kan förpliktas att tillsammans med parten betala motpartens rättegångskostnader. Förslaget behandlas i avsnitt 5.7. Den situation som avses är när en part enligt 56 d § helt eller delvis ska ersätta motpartens rättegångskostnader och partens ställföreträdare, ombud eller biträde har agerat på ett sådant sätt som avses i den paragrafen och därigenom vållat kostnaden helt eller delvis. Rätten kan besluta om ersättningsskyldighet för ombud m.fl. även om någon part inte yrkat det. Bestämmelsen motsvarar 18 kap. 7 § . Bestämmelsen i 18 kap. 7 § förutsätter för sin tillämplighet att en part är ersättningsskyldig för rättegångskostnader ”enligt detta kapitel”, en förutsättning som inte är uppfylld när kostnadsansvaret följer av lagen om allmänna vattentjänster. Punkt 2 i ikraftträdande- och övergångsbestämmelserna Punkt 2 i ikraftträdande- och övergångsbestämmelserna till lagen om allmänna vattentjänster avser sådana va-anläggningar som har förklarats för allmänna enligt 31 § den upphävda lagen (1970:244) om allmänna vatten- och avloppsanläggningar eller motsvarande bestämmelse i äldre lag men som inte är att anse som allmänna enligt 2 § den nya lagen (se prop. 2005/06:78 s. 36 f., 128 f. och 153 f.). I punkt 2 a görs en uppräkning över de bestämmelser i lagen om allmänna vattentjänster som ska tillämpas i fråga om sådana anläggningar. Av punkt 2 b framgår att anläggningarna får fortsätta att bedrivas som allmänförklarade till utgången av och att vissa bestämmelser i den upphävda lagen ska tillämpas så länge allmänförklaringen består. Ändringen i punkt 2 a innebär att de föreslagna bestämmelserna i 53– 56 e §§ även ska gälla för de allmänförklarade va-anläggningarna. Ändringen i punkt 2 b innebär att mark- och miljödomstol ges behörighet att pröva mål som avser tillämpning av bestämmelser i den upphävda lagen. Punkt 2 c ändras redaktionellt. Förslaget behandlas i avsnitt 6.4. 9.5Förslaget till lag om ändring i lagen (2010:921) om mark- och miljödomstolar 2 kap. 2 § Ändringen i paragrafens andra stycke innebär att erfarenhet av vatten- och avloppsfrågor utgör grund för behörighet som särskild ledamot i mark- och miljödomstol. Förslaget behandlas i avsnitt 5.5. I paragrafen regleras kompetenskraven för de tekniska råd och särskilda ledamöter som ska finnas i mark- och miljödomstol. Med erfarenhet av va-frågor avses någon av de kompetenser som räknas upp i 2 § lagen (1976:839) om , nämligen sakkunskap och erfarenhet av tekniska frågor avseende vatten och avlopp, förtrogenhet med förvaltning och skötsel av en allmän va-anläggning, förtrogenhet med bostadsfastigheters va-förhållanden och förtrogenhet med va-för- hållanden för annan bebyggelse än bostäder. 2 kap. 4 § Ändringen i paragrafens första stycke innebär att erfarenhet av vatten- och avloppsfrågor även kan utgöra behörighetsgrund för de två särskilda ledamöter som ska ingå i rätten. Förslaget behandlas i avsnitt 5.5. Paragrafen innehåller bestämmelser om rättens sammansättning i mål eller ärende där mark- och miljödomstol är första instans. Enligt första stycket ska rätten i ett sådant mål eller ärende vid huvudförhandling eller sammanträde bestå av en lagfaren domare, som är rättens ordförande, ett tekniskt råd och två särskilda ledamöter. Av 2 kap. 8 § följer att det är rättens ordförande som bestämmer vilka särskilda ledamöter som ska ingå i rätten. Ändringen innebär att antingen en av de särskilda ledamöterna eller båda kan ha erfarenhet av vatten- och avloppsfrågor. 3 kap. 1 § Ändringen av paragrafen innebär att den får ett nytt stycke som reglerar vilken mark- och miljödomstol som ska pröva mål enligt lagen (2006:421) om allmänna vattentjänster eller motsvarande äldre lagstiftning. Förslaget behandlas i avsnitt 5.2. I paragrafen finns forumbestämmelser för mark- och miljödomstolarna. I ett nytt sjätte stycke anges att mål enligt lagen om allmänna vattentjänster eller motsvarande äldre lagstiftning där mark- och miljödomstol är första instans prövas av den mark- och miljödomstol inom vars område den allmänna eller allmänförklarade va-anläggningen i huvudsak är belägen eller är avsedd att vara belägen. Med motsvarande äldre lagstiftning avses den upphävda lagen (1970:244) om allmänna vatten- och avloppstjänster. Med allmän va-anläggning avses enligt 2 § lagen om allmänna vattentjänster en va-anläggning över vilken en kommun har ett rättsligt bestämmande inflytande och som har ordnats och används för att uppfylla kommunens skyldigheter enligt nämnda lag. Det tidigare sjätte stycket blir genom ändringen det sjunde stycket i paragrafen. Hänvisningen i femte stycket, som avser det flyttade stycket, ändras därmed till att avse det sjunde stycket. Av femte stycket följer att de mål som kommunen överklagar till mark- och miljödomstol enligt 52 § lagen om allmänna vattentjänster ska prövas av den mark- och miljödomstol inom vars område den beslutande ligger. Sammanfattning av betänkandet (SOU 2011:53) Utredningen föreslår hur de mål som prövar, vid en avveckling av nämnden, skulle kunna föras över till landets länsstyrelser och Mark- och miljödomstolen vid . En stor del av ansökningarna till avser avgifter såsom anläggnings-, bruknings- och dagvattenavgifter. Till viss del utgörs dessa av mål där fastighetsägare eller andra brukare helt eller delvis motsätter sig avgiftsskyldighet som påförts dem enligt kommunala va-taxor. Utredningen föreslår att tvister om va-avgifter där fastighetsägare eller andra brukare är klaganden i fortsättningen ska prövas av länsstyrelserna i första instans och att länsstyrelsernas beslut får överklagas till Mark- och miljödomstolen vid . När en länsstyrelse har fattat beslut i ett överklagat vattenavstängningsärende får också detta beslut överklagas till Mark- och miljödomstolen vid . beslut att förelägga en kommun att tillgodose behovet av vattentjänster ska få överklagas av kommunen till Mark- och miljödomstolen vid . Avgiftsmål där va-huvudmannen kräver betalning samt övriga tvister enligt vattentjänstlagen ska prövas efter stämning av Mark- och miljödomstolen vid i första instans. Den som för talan hos domstolen i stämningsmål ska betala ansökningsavgift. I fråga om obetalda avgifter föreslås va-huvudmannen kunna ansöka om betalningsföreläggande hos kronofogden och efter bestridande begära att tvisten hänskjuts till Mark- och miljödomstolen vid . Att samtliga länsstyrelser föreslås pröva påförda avgifter motiveras med att de enskilda även i fortsättningen bör ha tillgång till ett relativt enkelt och billigt prövningsförfarande för den ärendetyp där de oftast klagar. Länsstyrelserna finns i varje län och det geografiska avståndet mellan fastigheten och prövningsinstansen blir godtagbart i den mån den enskilde behöver inställa sig personligen. Vidare behöver den enskilde inte heller betala någon ansökningsavgift för att få avgiftsskyldigheten prövad. Att endast en domstol valts för att handlägga mål beror på att det inte handlar om så många mål. Det är därför lämpligt att samla dessa mål på ett ställe eftersom domstolen då kan bygga upp och behålla kompetens inom rättsområdet. Med hela landet som upptagningsområde ligger Mark- och miljödomstolen vid bäst till ur kommunikationssynpunkt. En konsekvens av förslaget är att lagen (1976:839) om upphävs. Utredningen har analyserat i vilken mån bestämmelserna i denna lag motsvaras av befintliga regler i annan lagstiftning som lagen (2010:921) om mark och miljödomstolar, , ärendelagen (1996:242) och förvaltningslagen (1986:223) samt i vilka fall det krävs kompletteringar av lagstiftningen. Nödvändiga kompletteringar föreslås endast i lagen (2006:412) om allmänna vattentjänster. Till den lagen överförs även motsvarande bestämmelser om rättegångskostnader som finns i lagen om . Utredningen bedömer att redan nu gällande bestämmelser om sammansättningen i mark- och miljödomstolarna ger utrymme för va-teknisk kompetens och att och ärendelagen ger utrymme för sådan materiell processledning och förlikningsverksamhet som varit vanlig i . Vad avser besiktning på plats eller hörande av personer bör även mark- och miljödomstolarnas regler passa för va-målen liksom bestämmelserna om meddelande av beslut, överklagande, protokollföring och delgivning av handlingar. Förslag till lag om ändring i Härigenom föreskrivs att 33 kap. 7 § ska ha följande lydelse. Bestämmelserna i 24 § delgivningslagen (2010:1932) hindrar inte att hovrätt delger en part handlingar genom förenklad delgivning, om parten under handläggningen vid tingsrätt, , , hyresnämnd eller arrendenämnd har fått information om att sådan delgivning kan komma att användas i hovrätten om ett avgörande överklagas dit. Första stycket gäller även för om informationen har lämnats vid tingsrätt, hovrätt, , Bestämmelser i 24 § delgivningslagen (2010:1932) hindrar inte att hovrätt delger en part handlingar genom förenklad delgivning, om parten under handläggningen vid tingsrätt, , hyresnämnd eller arrendenämnd har fått information om att sådan delgivning kan komma att användas i hovrätten om ett avgörande överklagas dit. Första stycket gäller även för om informationen har lämnats vid tingsrätt, hovrätt, eller arrendenämnd. Denna lag träder i kraft . Förslag till lag om upphävande av lagen (1976:839) om Härigenom föreskrivs att lagen (1976:839) om ska upphöra att gälla . Mål och ärenden som vid upphävandet handläggs av ska överlämnas till Mark- och miljödomstolen vid och till behörig länsstyrelse. 2015/16:11 Bilaga 2 Förslag till lag om ändring i lagen (1991:852) om betalningsföreläggande för fordringar i arbetstvister och fordringar som skall prövas av Härigenom föreskrivs i fråga om lagen (1991:852) om betalningsföreläggande för fordringar i arbetstvister och fordringar som skall prövas av att i rubriken samt i 3 § ordet ”” ska bytas ut mot ”Mark- och miljödomstolen vid ”. Denna lag träder i kraft . 2015/16:11 Bilaga 2 Förslag till lag om ändring av lagen (2006:412) om allmänna vattentjänster Härigenom föreskrivs i fråga om lagen (2006:412) om allmänna vattentjänster dels att 52, 53, 54, 55 och 56 §§ ska ha följande lydelse, dels att det i lagen ska införas två nya paragrafer, 56 a och 56 b §§, med följande lydelse, dels att punkt 2 a) i ikraftträdande- och övergångsbestämmelserna ska ha följande lydelse. beslut om föreläggande enligt 51 § får överklagas av kommunen hos . beslut om föreläggande enligt 51 § får överklagas av kommunen hos Mark- och miljödomstolen vid . prövar i övrigt mål om frågor som regleras i denna lag eller i föreskrifter som meddelats med stöd av lagen. Beslut om avgifter som avser sådana allmänna vattentjänster som regleras i kommunens taxeföreskrifter samt beslut om att stänga av vattenförsörjningen enligt 43 § får överklagas till . beslut får överklagas till Mark- och miljödomstolen vid . förelägganden Förelägganden enligt denna lag får förenas med vite. får förenas med vite. Frågor om utdömande av vite som ha förelagts enligt denna lag prövas av självmant eller efter ansökan. Frågor om utdömande av vite som har förelagts enligt denna lag prövas av Mark- och miljödomstolen vid självmant eller på talan av den myndighet som har utfärdat vitesföreläggandet. Bestämmelser om och förfarandet i nämnden i mål enligt denna lag samt om verkställighet och överklagande av nämndens beslut finns i lagen (1976:839) om . Andra frågor enligt denna lag än de som avses i 52 och 55 §§ prövas av Mark- och miljödomstolen vid efter ansökan om stämning. I mål om inlösen eller ersättning enligt 39, 40 eller 44 § ska huvudmannen svara för kostnaderna i målet på ömse sidor i mark- och miljödomstolen. Om det finns särskilda skäl, kan part i andra mål där Mark- och miljödomstolen vid är första instans på begäran av motparten tillerkännas ersättning för kostnader i målet i domstolen. Dock ska 18 kap. 6 och 8 §§ tillämpas.