prop · H2031380 · 2015-01-01 00:00:00 — Remissinstanserna: Remissinstanserna godtar eller invänder inte mot förslaget. Skälen för regeringens förslag: I rambeslutet finns det inte något uttryckligt krav på att den dömde ska ha rätt att företrädas av något ombud eller motsvarande i ett ärende som rör överförande av verkställigheten av en frivårdspåföljd. Någon möjlighet att förordna om sådant biträde finns inte heller enligt hittillsvarande regleringar rörande samarbete med andra stater i fråga om verkställighet av frivårdspåföljder, dvs. lagen om samarbete med , , och angående verkställighet av straff, m.m. och lagen om internationellt samarbete rörande kriminalvård i frihet. Överförande av verkställigheten av en frivårdspåföljd är inte lika ingripande som t.ex. överförande av verkställigheten av en Det blir inte fråga om att tvångsvis förflytta den 2014/15:138 dömde mellan staterna. Inte heller blir det fråga om att överföra verkställigheten om den dömde inte redan har åkt till den verkställande staten eller i vart fall har för avsikt att åka dit. Nästan uteslutande kommer det att vara fråga om fall där den dömde samtycker till att frivårdspåföljden verkställs i en annan stat. Mot denna bakgrund kan behovet av rättsligt biträde i i de flesta fall antas vara begränsat, oavsett om saken gäller att verkställigheten överflyttas till eller från landet. Möjligheten för den tilltalade att i en brottmålsprocess få en offentlig försvarare förordnad för sig kan påverkas av att det i brottmålet kan uppkomma frågor om att verkställa en frivårdspåföljd utomlands. Vidare kan den omständigheten att den tilltalade i brottmålet har haft en offentlig försvarare, som har kunnat biträda med frågor rörande påföljdsvalet, påverka behovet därefter av ytterligare biträde rörande frågan om överföringen av verkställigheten. Sammantaget bör det i normalfallet inte föreligga något större behov av rättsligt biträde, i vart fall inte utöver den hjälp som kan lämnas av en offentlig försvarare. Likväl kan i enskilda fall ett sådant behov undantagsvis uppkomma. Det bör därför i lagen införas en möjlighet att förordna att den dömde ska biträdas av ett offentligt biträde. Bestämmelser om offentligt biträde finns i lagen (1996:1620) om offentligt biträde och i förordningen (1997:405) om offentligt biträde. Det är enligt dessa författningar den myndighet eller domstol som handlägger det underliggande målet eller ärendet som ska besluta i frågan om huruvida ett offentligt biträde bör förordnas. Detta beslut överklagas i samma ordning som gäller för överklagande av beslut i det mål eller ärende i vilket det offentliga biträdet har förordnats (se avsnitt 9.2). Flertalet av Kriminalvårdens beslut ska kunna Regeringens förslag: Kriminalvårdens beslut i fråga om att sända över en dom till en annan medlemsstat för att där erkännas och verkställas ska få överklagas. Detsamma ska gälla när myndigheten prövat om översändandebeslutet ska upphävas. Även Kriminalvårdens beslut i fråga om erkännande och verkställighet i av en utländsk dom ska få överklagas. Detsamma ska gälla ett beslut varigenom Kriminalvården inte har medgett att domen sänds över till för erkännande och Vidare ska myndighetens beslut kunna överklagas om det är fråga om upphävande av ett beslut om erkännande och verkställighet i på den grunden att den dömde har avvikit från eller kan påträffas här. Kriminalvårdens beslut i andra frågor ska inte kunna överklagas. Utredningens förslag: Utredningen föreslår att Kriminalvårdens beslut i fråga om att avbryta verkställigheten utomlands med anledning av att påföljden i en svensk dom har bortfallit enligt svensk lag eller kan verkställas enligt beslut av en svensk myndighet inte ska få överklagas. Vidare föreslår utredningen att Kriminalvårdens samtliga beslut om att återföra verkställigheten till en annan medlemsstat ska kunna överklagas. I övrigt överensstämmer utredningens förslag nära med regeringens (se s. 680 f. i betänkandet). Remissinstanserna: lyfter frågan om huruvida den andra medlemsstaten har klagorätt. Övriga remissinstanser godtar eller invänder inte mot utredningens förslag. Skälen för regeringens förslag: Rambeslutet innehåller inte några regler om att beslut av en behörig myndighet ska kunna överklagas. Dock förutsätter rambeslutet att medlemsstaterna säkerställer att dömda personer i fråga om beslut enligt rambeslutet ska ha tillgång till de rättsmedel som föreskrivs i nationell lagstiftning (skäl 21 till rambeslutet). Ett överförande av verkställighet till eller från kan få ingripande konsekvenser för den dömde. Av den anledningen bör det i lagen införas en möjlighet att överklaga vissa av Kriminalvårdens beslut i sådana ärenden. Detta bidrar till att de förfaranden som rambeslutet möjliggör som helhet blir mer rättssäkra. När det gäller överförande av verkställighet från till en annan medlemsstat bör Kriminalvårdens beslut i fråga om översändande av domen för erkännande och verkställighet kunna överklagas. Ett sådant beslut är typiskt sett av stor betydelse för den dömde. Detsamma gäller ett beslut varigenom Kriminalvården prövar om ett beslut om översändande bör upphävas. Rätten att överklaga gäller dock endast om prövningen går den dömde emot. Kriminalvården bör – utöver möjligheten att ensidigt upphäva beslutet om översändande – även ha möjlighet att begära att den verkställande staten återför behörigheten att verkställa domen på den grunden att den dömde är åtalad för ny brottslighet i (se avsnitt 7.5). En möjlighet att överklaga ett sådant beslut skulle väsentligen kunna försvåra möjligheten att inom rimlig tid återföra behörigheten att verkställa domen till . Därmed skulle risken öka för att domstolen vid påföljdsbestämningen i det nya brottmålet inte kan beakta den tidigare domen. Kriminalvårdens beslut att söka återföra verkställighet på grund av ny brottslighet i bör därför inte kunna överklagas. När det gäller överförande av verkställighet från en annan medlemsstat till är Kriminalvårdens beslut i fråga om huruvida erkännande och verkställighet bör ske i av så ingripande slag att det bör kunna överklagas. Därmed möjliggörs överklagande även av den anpassning av den utländska frivårdspåföljden till svenska förhållanden som beslutet kan innebära. Vidare bör Kriminalvårdens beslut att inte medge att en dom sänds över till kunna överklagas (se avsnitt 8.2.1). Om den andra medlemsstaten återkallar intyget innan verkställigheten påbörjats i eller meddelar den dömde nåd eller amnesti eller något annat beslut som enligt lagen i den staten medför att påföljden inte längre får verkställas, kan inte annat än besluta att upphäva verkställbarhetsförklaringen. Ett sådant beslut bör därför inte kunna överklagas. Om Kriminalvården avbryter verkställigheten på grund av att 2014/15:138 den dömde har avvikit från eller kan påträffas här, kan det däremot finnas ett intresse för den dömde att påvisa motsatsen och hävda att verkställigheten i bör fortsätta. Ett sådant beslut bör kunna överklagas. Ett beslut att upphäva verkställbarhetsförklaringen när den andra staten begärt att återfå behörigheten att verkställa domen med hänsyn till nya straffrättsliga förfaranden mot den dömde där bör däremot inte kunna överklagas. På motsvarande sätt som vid återförande av verkställigheten till i en sådan situation finns det nämligen anledning till skyndsamhet med återförandet. I vissa fall ska Kriminalvården i fråga om en utländsk frivårdspåföljd som verkställs här återföra behörigheten att meddela följdbeslut till den andra medlemsstaten sedan en anmälan har gjorts av övervakningsnämnden. För den dömde torde följdbeslutet som sådant vara av stor betydelse, medan återförandebeslutet däremot medför ringa eller mycket små konsekvenser i sak. Ett sådant återförandebeslut bör därför inte kunna överklagas. Följdbeslut som meddelas i bör kunna överklagas enligt gängse regler. Det gäller oavsett om följdbeslutet meddelas med anledning av att en annan medlemsstat har återfört behörigheten till att meddela sådana beslut eller om följdbeslutet avser en utländsk frivårdspåföljd som verkställs i . Med anledning av remissynpunkt bör det framhållas att regeringens mening är att den andra medlemsstaten inte bör ha rätt att överklaga Kriminalvårdens beslut. En svensk förvaltningsmyndighet har rätt att överklaga en annan förvaltningsmyndighets beslut endast om detta tillåts särskilt i författning. Detsamma får anses gälla i fråga om en utländsk myndighets rätt att överklaga (jfr prop. 2014/15:29 s. 156). Frågan skulle kunna bli aktuell i de fall där Kriminalvården beslutar att inte erkänna och verkställa en utländsk dom som har översänts hit från en annan medlemsstat. Om den andra staten inte är nöjd med beslutet, kan den emellertid på nytt översända domen för erkännande och verkställighet med argument för varför erkännande och verkställighet likväl bör ske i . Det behövs därför inte några särskilda lagregler om andra medlemsstaters rätt att överklaga. Av 23 § förvaltningslagen framgår att ett överklagande ska ha kommit in till myndigheten från den dag då klaganden fick del av beslutet. Vidare framgår av 27 och 28 §§ samma lag att myndigheten har möjlighet att ompröva sitt beslut. Några ytterligare eller kompletterande regler i dessa frågor behövs enligt regeringens mening inte. 9.2.2Behörig domstol och dess prövning Regeringens förslag: Kriminalvårdens beslut ska överklagas till allmän domstol. Om ärendet rör en fråga om att sända över en dom till en annan medlemsstat för att där erkännas och verkställas eller upphävande av ett sådant översändande, ska överklagandet prövas – av den tingsrätt inom vars domkrets den övervakningsnämnd är belägen som efter översändandet är behörig att pröva en fråga om följdbeslut, om domen avser skyddstillsyn eller det är fråga om villkorlig frigivning från fängelse, eller – av , om domen avser villkorlig dom. Om ärendet rör en fråga om verkställighet i av en utländsk dom eller en fråga om upphävande av ett sådant beslut på den grunden att den dömde har avvikit från eller kan påträffas här, ska överklagandet prövas –av den tingsrätt inom vars domskrets den dömde är folkbokförd, eller –av i övriga fall. Vid domstolens handläggning ska gängse processordning för domstolsärenden tillämpas. Innan rätten upphäver en verkställbarhetsförklaring ska Kriminalvården ges tillfälle att yttra sig. Utredningens förslag: Utredningens förslag skiljer sig från regeringens på så sätt att utredningen föreslår att ska vara behörig domstol i samtliga fall. Utredningen föreslår inte något undantag från lagen om domstolsärenden i fråga om de möjligheter som ska ges Kriminalvården att yttra sig. I övrigt överensstämmer utredningens förslag med regeringens (se s. 680 f. i betänkandet). Remissinstanserna: Kammarrätten i anser att allmän förvaltningsdomstol bör vara överinstans och, om det anses nödvändigt att koncentrera målen till en domstol, att en annan geografisk placering än bör väljas. ifrågasätter om det finns skäl att endast ha en behörig tingsrätt. är inne på samma linje och anser att det kan finnas anledning att beakta frågor om regional fördelning inom domstolsväsendet liksom behovet av geografisk närhet mellan domstolen och landets större anstalter. Skälen för regeringens förslag Överklaganden bör prövas av allmän domstol Valet av överinstans är inte enhetligt i de lagar som reglerar internationellt samarbete rörande överförande av verkställighet av frivårdspåföljder. Enligt lagen om samarbete med , , och angående verkställighet av straff m.m. överklagas Kriminalvårdens beslut till allmän förvaltningsdomstol. beslut i skilda frågor överklagas till allmän domstol. Enligt lagen om internationellt samarbete rörande kriminalvård i frihet överklagas Kriminalvårdens beslut till regeringen, medan övervakningsnämndens beslut överklagas till allmän domstol. I näraliggande lagstiftning avseende internationellt straffrättsligt samarbete överprövas myndigheters beslut huvudsakligen av allmän domstol, om domstolen inte är första instans. Vidare kan det nämnas att prövar framställningar enligt konvention om brottmålsdoms internationella rättsverkningar och beslutar om eventuell omvandling av påföljd enligt denna konvention och konvention om överförande av dömda personer, även om detta inte utgör överprövningar. Som utgångspunkt enligt förvaltningslagen överklagas Kriminal- vårdens beslut till allmän förvaltningsdomstol. Trots det anser regeringen att flera skäl talar för en annan lösning i den nya lagen. Ärenden om överförande av verkställighet enligt rambeslutet kan innefatta ställningstaganden i komplicerade straffrättsliga frågor. Detta talar med styrka för att överklaganden bör prövas av allmän domstol. Som framgår ovan är dessutom allmän domstol i många fall första instans eller överprövningsinstans när det gäller frågor om internationellt straffrättsligt samarbete. Det är ofta samma straffrättsliga frågor som prövas, oavsett vilket sådant samarbete som avses. Det kan exempelvis röra sig om frågor om dubbel straffbarhet, förbud mot dubbelbestraffning eller preskription. Regeringen ser ett värde i att prövningen av dessa frågor så långt som möjligt inte splittras upp. Regeringen anser sammanfattningsvis, i likhet med utredningen, att Kriminalvårdens beslut enligt den nya lagen bör överklagas till allmän domstol. En eller flera behöriga tingsrätter? Frågan är då vilken eller vilka tingsrätter som bör vara behöriga att pröva överklaganden. Utredningens val av som ensam behörig tingsrätt ifrågasätts av några remissinstanser. 2014/15:29 föreslås en lag om erkännande och verkställighet av frihetsberövande påföljder inom EU. Det samarbetet bygger på ett rambeslut som i mycket liknar det rambeslut som är föremål för genomförande. I propositionen beskriver regeringen utförligt den allmänna utgångspunkten att specialdestinering av måltyper till en viss domstol bör undvikas. Regeringen konstaterar därefter att ett skäl för att destinera målen till en viss tingsrätt skulle kunna vara att detta krävs för att säkerställa effektivitet och en hög kvalitet i överprövningen för det fall antalet överprövningar blir få (s. 150). Samma argument kan föras fram när det gäller genomförandet av det nu aktuella rambeslutet. I den nämnda propositionen konstaterar regeringen emellertid att antalet överklaganden visserligen beräknas bli få men att förekommande fall inte kommer att vara av sådan karaktär att det finns anledning att utse en viss domstol för prövningen. Regeringen anser nu att den bedömningen har samma giltighet i fråga om överklaganden enligt rambeslutet om frivårdspåföljder. Till detta ska läggas – på samma sätt som i den nämnda propositionen – att rambeslutet är en del av det internationella straffrättsliga samarbetet inom EU. De författningar som reglerar det samarbetet föreskriver en domstolsprövning som i stor utsträckning motsvarar den som är för handen. I de fallen har någon specialdestinering inte skett. Sammanfattningsvis anser regeringen att någon specialdestinering inte bör ske i fråga om den domstolsprövning som kan bli aktuell enligt den nya lagen. I stället bör förekommande överklaganden fördelas mellan tingsrätterna i enlighet med särskilda forumbestämmelser. I ärenden rörande överförande av verkställighet av en frivårdspåföljd från till en annan medlemsstat finns det anledning att tro att de dömda kommer att ha en svag anknytning till . Regelmässigt kommer i dessa fall hemvist i saknas (jfr avsnitt Det är därför vanskligt att utforma en överprövningar utifrån omständigheter direkt hänförliga till den dömde. Enligt regeringens mening framstår det som rimligt bestämma tingsrättens behörighet med mönster från det som föreslås gälla i fråga om en övervakningsnämnds behörighet att meddela följdbeslut rörande en frivårdspåföljd som verkställs utomlands. har sådan behörighet sedan den andra staten har hänskjutit ett ärende om en sådan åtgärd till och Kriminalvården har överlämnat ärendet till övervakningsnämnden (se avsnitt 7.3). Avser domen skyddstillsyn eller är det fråga om ett beslut om villkorlig frigivning från fängelse, ska Kriminalvården överlämna ärendet om följdbeslut till den övervakningsnämnd inom vars verksamhetsområde övervakningen bedrevs eller kunde ha bedrivits för beslutet om domens överförande till den andra medlemsstaten. Oavsett om det faktiskt uppkommer någon fråga om följdbeslut eller inte, kommer det alltså att i samtliga fall av skyddstillsyn och villkorlig frigivning vara möjligt att peka ut en viss övervakningsnämnd som skulle vara behörig att pröva ett sådant ärende. Enligt regeringens mening framstår det som lämpligt att behörig domstol rörande överprövning av vissa av Kriminalvårdens beslut i fråga om överförande av verkställighet från till en annan medlemsstat geografiskt är knuten till denna övervakningsnämnd. Den tingsrätt inom vars domkrets övervakningsnämnden är belägen bör alltså pröva sådana överklaganden. Skulle domen avse villkorlig dom, bör i stället vara behörigt forum för överklagande. Om det däremot är fråga om att överföra verkställigheten av en utländsk dom till , kommer den dömde i många fall att ha sin hemvist här i landet (jfr avsnitt 8.2). Behörig tingsrätt för överklagande av Kriminalvårdens beslut i dessa fall bör därför vara den tingsrätt där den dömde är folkbokförd. Det kan dock förutses situationer där den dömde visserligen har anknytning till men inte har sin hemvist här i den meningen att han eller hon är folkbokförd i landet. För dessa fall bör vara behörigt forum för överklagande. Processordning för överklagade ärenden Vid domstolens handläggning av ett överklagande bör lagen (1996:242) om domstolsärenden tillämpas. Denna lag ger ett tillräckligt bra skydd för den enskilde och är även i övrigt mest lämpad att använda för den prövning som ska göras. Detta motsvarar den lösning som har valts för handläggningen av överklaganden av Kriminalvårdens beslut i fråga om rambeslutet om erkännande och verkställighet av frihetsberövande påföljder inom EU (se prop. 2014/15:29 s. 156 f.). Ärendelagen innebär att rätten har möjlighet att hålla sammanträde, att rättens beslut får överklagas av den som beslutet går emot, att den vanliga instansordningen gäller, att vissa tidsfrister för överklagande ska iakttas och att ett krav på prövningstillstånd i hovrätten kommer att gälla generellt. Om tingsrätten överväger att upphäva Kriminalvårdens verkställbarhetsförklaring, bör Kriminalvården ha möjlighet att yttra sig. Enligt artikel 11.3 i det förevarande rambeslutet har Kriminalvården en 2014/15:138 skyldighet att underrätta den andra statens myndigheter innan ett beslut om att inte erkänna och verkställa den andra statens dom meddelas. Något undantag från denna underrättelseskyldighet finns inte. Domstolen har dock enligt lagen om domstolsärenden inte någon skyldighet att låta en myndighet som är motpart att yttra sig före rättens avgörande, om det bedöms som onödigt. För att Kriminalvården ska kunna fullgöra skyldigheten att underrätta den behöriga myndigheten i den utfärdande staten i de fall där domstolen upphäver verkställbarhetsförklaringen bör det därför i lagen införas en skyldighet för domstolen att före avgörandet ge Kriminalvården rätt att yttra sig. Regeringens förslag: Om en utländsk frivårdspåföljd ska verkställas i , ska åtal inte få väckas för en gärning som avses med påföljden. Utredningens förslag: Överensstämmer med regeringens förslag (se s.682 f. i betänkandet). Remissinstanserna: Remissinstanserna godtar eller invänder inte mot Skälen för regeringens förslag: I 2 kap. 5 a § finns bestämmelser om utländska domars rättsverkan. Enligt första stycket får en tilltalad inte lagföras på nytt, om han eller hon har frikänts från ansvar för en gärning som har prövats genom en dom som har fått laga kraft och är meddelad i den stat där gärningen har förövats eller i en stat som har tillträtt vissa internationella överenskommelser. Detsamma gäller om den tilltalade har förklarats skyldig och påföljd inte har dömts ut eller påföljden har verkställts eller bortfallit. I paragrafens andra stycke görs vissa undantag från det sagda. Det gäller brott som har begåtts på svenskt territorium, brott riktade mot svenska intressen, vissa internationella brott samt brott för vilka lägsta straff är fängelse . Trots att en tidigare dom har meddelats i en annan stat kan alltså i vissa fall på nytt lagföra den dömde för samma gärning. För detta krävs ett åtalsförordnande enligt tredje stycket i den nämnda paragrafen. Vid sidan av nämnda regler är det naturligt att en stat som verkställer en påföljd som har dömts ut i en annan stat inte ska kunna lagföra den dömde för samma gärning. För att säkerställa att åtal i inte ska kunna väckas när en utländsk dom verkställs i innehåller 28 § lagen om internationellt samarbete rörande kriminalvård i frihet och 29 § lagen om samarbete med , , och angående verkställighet av straff, m.m. bestämmelser om åtalsförbud i dessa fall. En liknande bestämmelse finns i 7 kap. 5 § lagen om överlämnande enligt en europeisk arresteringsorder för det fall ett överlämnande från för verkställighet av en frihetsberövande påföljd har vägrats på den grunden att den dömde är en svensk medborgare som begär att påföljden ska verkställas i . I den nya lagen bör en motsvarande bestämmelse om åtalsförbud Förbudet mot lagföring bör dock verkställigheten i består. återgår till den andra staten, får möjligheten att väcka åtal prövas enligt 2 kap. 5 a § (jfr prop. 1972:98 s 140 f.). Det ska noteras att hinder mot åtal enligt den paragrafen i det närmaste alltid ändå torde föreligga, eftersom nästan alla medlemsstater har tillträtt (se fjärde stycket 6). Om undantagsregeln i paragrafens andra stycke blir tillämplig, bör det vid beslut om åtalsförordnande beaktas att den dömde helt eller delvis har verkställt påföljden i med stöd av rambeslutet. 9.4Vissa underrättelser enligt rambeslutet Regeringens bedömning: bör underrätta rådets generalsekretariat om att Kriminalvården och – i vissa fall – övervakningsnämnden och allmän domstol är behöriga myndigheter enligt rambeslutet. bör även underrätta generalsekretariatet om att inte åtar sig att verkställa några andra typer av alternativa påföljder eller övervakningsåtgärder utöver dem som räknas upp särskilt i rambeslutet. bör vidare avge förklaringar enligt rambeslutet om –villkoren för Kriminalvårdens medgivande av erkännande och verkställighet i i de fall som den dömde inte har sin hemvist här, –att inte övertar ansvaret för att meddela följdbeslut av mer ingripande slag, och –de språk som godtas för det intyg som ska åtfölja en dom som översänds till för erkännande och verkställighet. bör inte avge en förklaring med innebörden att för verkställighet av en utländsk frivårdspåföljd ställer krav på dubbel straffbarhet även i de fall där rambeslutet har en annan utgångspunkt. Utredningens bedömning: Överensstämmer med regeringens (se s. 683 f. i betänkandet). Remissinstanserna: Remissinstanserna godtar eller invänder inte mot utredningens bedömning. Skälen för regeringens bedömning: Enligt artikel 3.1 ska en medlemsstat underrätta rådets generalsekretariat om vilken eller vilka myndigheter som är behöriga att agera enligt rambeslutet när medlemsstaten är utfärdande stat eller verkställande stat. I föreslås Kriminalvården bli behörig myndighet i bägge dessa fall. Även övervakningsnämnderna kan anses vara behöriga myndigheter i vissa fall, t.ex. när det blir aktuellt för dem att fatta följdbeslut, sedan den andra staten har hänskjutit en sådan fråga hit. Vidare är det en nämnd som meddelar de beslut som avses i artikel 2.5. kan då i dessa fall sägas agera i enlighet med den ordning som föreskrivs i rambeslutet. Även allmän domstol kan i vissa fall utgöra behörig myndighet att meddela vissa beslut (se avsnitt 6.5). bör underrättas om att Kriminalvården och – i vissa fall – övervakningsnämnderna och allmän domstol är behöriga myndigheter i .