prop · H20394 · 2015-04-01 00:00:00 — I de fall där genom Nationellt forensiskt centrum i forensisk verksamhet biträder en annan brottsbekämpande myndighet, t.ex. när ett undersökningsärende initieras av en annan myndighet, gäller motsvarande sekretess (18 kap. 3 §). Korresponderande sekretessregler till skydd för enskildas intressen i förundersökning och annan brottsbe- kämpande verksamhet finns i 35 kap. 1 § offentlighets- och sekretessla- gen. För de externa uppdrag som Nationellt forensiskt centrum utför utanför den brottsbekämpande verksamheten kan sekretess för uppgifter gälla enligt 31 kap. 12 § offentlighets- och sekretesslagen. Regeringen åter- kommer till den frågan i avsnitt 4.13. Enligt 8 kap. 1 § offentlighets- och sekretesslagen får uppgifter för vilka sekretess gäller inte röjas för andra myndigheter, om inte annat framgår av lagen (eller lag eller förordning till vilken lagen hänvisar). När uppgifter ska lämnas mellan myndigheter måste därför hänsyn tas till sekretesslagstiftningen. Detsamma gäller när uppgifter ska lämnas ut till andra verksamhetsgrenar inom en myndighet (8 kap. 2 § offentlighets- och sekretesslagen). När , de lokala polismyndigheterna och Statens kri- minaltekniska laboratorium slogs ihop till en myndighet försvann de sekretessgränser som tidigare fanns mellan myndigheterna (se prop. 2013/14:110 s. 508). Eftersom samma sekretess enligt 18 kap. och 35 kap. offentlighets- och sekretesslagen gäller för uppgifter i såväl forensiska verksamhet – med undantag för uppdrags- verksamheten – som i den brottsbekämpande verksamheten i övrigt, finns det inte något behov av en sekretessbrytande regel för att kunna lämna uppgifter internt inom . När det gäller förhållandet till andra brottsbekämpande myndigheter framgår det inledningsvis av 10 kap. 2 § offentlighets- och sekretesslagen att sekretessbelagda uppgifter får lämnas från en myndighet till en annan om det är nödvändigt för att den utlämnande myndigheten ska kunna fullgöra sin verksamhet. När det gäller redovisning av uppslag till andra brottsbekämpande myndigheter (dvs. vid sådant uppgiftslämnande som motsvarar ett sekun- därt ändamål för behandling) finns det skäl att överväga ett sekretess- genombrott. Som framgår i avsnitt 4.4 ser regeringen inte något behov av att möjliggöra någon direktåtkomst till uppgifter som behandlas i den forensiska verksamheten. Vid redovisning av uppslag kommer dock utlämnande av sekretessbelagda uppgifter till andra brottsbekämpande myndigheter att kunna aktualiseras, eftersom den grundläggande tanken 2014/15:94 med sådana uppslag är att de iakttagelser som görs i den forensiska verk- samheten ska kunna komma till nytta både hos polisen och i annan brottsbekämpande verksamhet. Det kommer också till uttryck i förslaget till ändamålsbestämmelser. I departementspromemorian redogörs för verksamheten med uppslag och görs bedömningen att ändamålsbestäm- melserna bör tillåta sådant lämnande av personuppgifter. Departements- promemorian innehåller dock, vilket får ses som ett rent förbiseende, inte något förslag till sekretessbrytande regel. Regeringen anser att en be- stämmelse som bryter sekretess i förhållande till andra brottsbekämpande myndigheter bör införas när det gäller forensiska uppslag. Ett fullständigt sekretessgenombrott är av integritetsskäl inte accepta- belt. Även om sekretessen består gentemot allmänheten och intresset av att bekämpa brott väger tungt, bör en begränsning i den sekretessbry- tande bestämmelsen göras. Uppgifter som omfattas av sekretess till skydd för enskild kan vara mycket integritetskänsliga. Därför är det vik- tigt att andra brottsbekämpande myndigheter bara får tillgång till sådana uppgifter när de behöver det för att kunna bedriva den brottsbekämpande verksamhet som de är ålagda enligt lag eller annan författning. Rege- ringen anser därför att detta rekvisit bör begränsa den sekretessbrytande bestämmelsen. Vilka sekretessbestämmelser ska den nya regleringen omfatta? Eftersom bestämmelserna i 18 kap. 1–3 §§ offentlighets- och sekretess- lagen till skydd för intresset att förebygga och beivra brott är tillämpliga hos alla brottsbekämpande myndigheter bör det i de flesta fall inte inne- bära någon skada för den forensiska verksamheten att lämna ut uppgif- terna. Utgångspunkten är således redan enligt gällande rätt att uppgifter som omfattas av sekretess enligt nämnda paragrafer normalt kan lämnas ut till en annan brottsbekämpande myndighet. Det finns alltså inte något generellt behov av att bryta den sekretess som kan gälla enligt 18 kap. Eftersom det kan råda sekretess för de uppgifter som behandlas i foren- sisk verksamhet även enligt 35 kap. offentlighets- och sekretesslagen till skydd för enskild, krävs det sekretessprövning i varje enskilt fall där en sådan uppgift ska lämnas till en annan brottsbekämpande myndighet. Även om uppgifterna kan lämnas ut efter en sådan prövning innebär det att tid och kraft måste läggas på en prövning som normalt alltid ger samma resultat. En sekretessbrytande regel skulle därmed underlätta uppgiftslämnandet. Den sekretessbestämmelse som är av intresse är 35 kap. 1 § offent- lighets- och sekretesslagen, som reglerar sekretessen i förundersökning och annan brottsbekämpande verksamhet. Sekretessen enligt 35 kap. 1 § är tillämplig hos alla brottsbekämpande myndigheter, vilket innebär att uppgifterna har samma skydd gentemot utomstående hos den mottagande myndigheten som hos den som lämnar ut uppgifterna. En regel som bry- ter denna sekretess skulle förenkla förfarandet vid utlämnande av upp- gifter om forensiska uppslag till andra brottsbekämpande myndigheter. Sekretessen i 21 kap. 3 § första stycket offentlighets- och sekretessla- gen gäller för uppgift om enskilds bostadsadress, telefonnummer och andra jämförbara uppgifter som kan användas för att komma i kontakt med den enskilde, om det finns särskild anledning att anta att han eller hon, eller någon närstående, kan komma att utsättas för våld eller annat Prop. 2014/15:94 allvarligt men om uppgiften röjs. Denna sekretess har införts för att säkerställa skyddet för det som brukar kallas skyddade adresser hos alla myndigheter (se prop. 2005/06:161 s. 55 f.). Sekretessen i paragrafens första stycke skyddar personer som anses ha stort behov av att uppgifter om deras uppehållsort inte röjs. Sekretess enligt denna paragraf är relativt vanlig i samband med brottsutredningar. gäller sekretessen till skydd för brottsoffret och ibland till skydd för den misstänkte. Sekretess enligt 21 kap. 3 § första stycket offentlighets- och sekretesslagen gäller hos alla myndigheter. Det innebär att en uppgift som lämnas till en annan brottsbekämpande myndighet har samma skydd gentemot allmänheten hos den mottagande myndigheten. Dessutom är de brottsbekämpande myndigheterna vana vid att hantera denna sekretess. Mot den nu angivna bakgrunden bör uppgifter som omfattas av sekretess enligt 21 kap. 3 § första stycket kunna lämnas vidare utan hinder av sekretessen. Med hänsyn till de vinster för brottsbekämpningen som det skulle in- nebära om sekretess enligt 35 kap. 1 § eller 21 kap. 3 § offentlighets- och sekretesslagen inte behöver prövas i varje enskilt fall där utlämnande av uppgifter som härrör från den forensiska uppslagsverksamheten aktuali- seras, anser regeringen att en sekretessbrytande regel bör införas. Med beaktande av att samma sekretesskydd gäller hos mottagande myndig- heter, och att det bestäms i den forensiska verksamheten vilka uppgifter som ska lämnas ut, bedömer regeringen att sekretessgenombrottet inte medför integritetsrisker som skulle kunna tala emot att det införs. Ett motsvarande sekretessgenombrott gäller redan för Polismyndig- heten i dess brottsbekämpande verksamhet (2 kap. 16 § polisdatalagen). Den bestämmelsen hänför sig dock till uppgifter som gjorts gemensamt tillgängliga. Mot bakgrund av att det inte bedöms ändamålsenligt att för den forensiska verksamheten införa särskilda bestämmelser för gemen- samt tillgängliga personuppgifter (se avsnitt 4.11), och då en hänvisning till bestämmelsen i 2 kap. därför inte kan göras, föreslår regeringen att det införs en särskild sekretessbrytande regel i det nya kapitlet i polisda- talagen. I den mån andra sekretessbestämmelser än de anförda är tillämpliga får det, på samma sätt som , göras en bedömning i det enskilda fallet av om sekretessen hindrar att uppgifterna lämnas ut. I lagen bör det också upplysas om att regeringen kan meddela före- skrifter om att personuppgifter får lämnas ut även i andra fall. Som framgått kan det i den forensiska verksamheten finnas behov av att vända sig till ett utländskt laboratorium för att det laboratoriet har till- gång till metoder eller teknik som Nationellt forensiskt centrum saknar, eller för att det finns behov av att inhämta en s.k. second opinion avse- ende ett material som centrumet har undersökt. I avsnitt 4.7.1 föreslås att det ska vara ett primärt ändamål för personuppgiftsbehandlingen i den forensiska verksamheten att begära sådana undersökningar. Jämför vad som anförs i avsnitt 4.4 om tillämpliga bestämmelser i personuppgiftsla- gen angående överföringar till tredje land. Eftersom det kan bli aktuellt att lämna uppgifter till utlandet för vilka det gäller sekretess, behöver det 2014/15:94 övervägas om det även finns behov av en ny sekretessbrytande bestäm- melse för internationella förhållanden som motsvarar 2 kap. 15 § polis- datalagen. En utgångspunkt i offentlighets- och sekretesslagen är att en uppgift som omfattas av sekretess inte får röjas för en utländsk myndighet. Enligt 8 kap. 3 § offentlighets- och sekretesslagen får en sekretesskyddad upp- gift röjas för en utländsk myndighet eller en mellanfolklig organisation i två situationer. Den ena är när utlämnandet grundar sig på en särskild föreskrift i lag eller förordning. Den andra är när uppgiften i motsvarande fall skulle få lämnas till en svensk myndighet och det enligt den utläm- nande myndigheten står klart att det är förenligt med svenska intressen att uppgiften lämnas. I 10 kap. 2 § offentlighets- och sekretesslagen föreskrivs att sekretess inte hindrar att en uppgift lämnas ut om det är nödvändigt för att den utlämnande myndigheten ska kunna fullgöra sin egen verksamhet. Enligt förarbetena är denna bestämmelse avsedd att tillämpas restriktivt, men inom polisens brottsbekämpande verksamhet är det i ganska stor ut- sträckning nödvändigt att lämna ut sekretessbelagda uppgifter med stöd av den bestämmelsen, exempelvis i det internationella samarbetet (se prop. 2009/10:85 s. 199). Det gäller i lika stor utsträckning den foren- siska verksamheten i myndigheten. En prövning får alltid göras i det enskilda fallet om det skulle komma i fråga att i den forensiska verksam- heten lämna sekretessbelagda uppgifter till utlandet för att möta behov hos en utländsk aktör. Regeringen kan inte se något behov av att införa en sekretessbrytande bestämmelse för uppgiftsutbyte i internatio- nella förhållanden. 4.13Behandling av uppgifter vid externa uppdrag Regeringens bedömning: Behandlingen av personuppgifter i foren- sisk uppdragsverksamhet bör regleras, men det behöver inte göras i lag. Departementspromemorians bedömning överensstämmer med rege- ringens. Remissinstanserna: De flesta av remissinstanserna har inte någon in- vändning mot departementspromemorians bedömning. Datainspektionen delar promemorians bedömning att behandlingen av personuppgifter i den forensiska uppdragsverksamheten bör regleras särskilt, men fram- håller att om avsikten är att behandla personuppgifter från olika verk- samheter i samma databas bör det krävas en märkning i syfte att tydlig- göra vilka uppgifter som hör till respektive verksamhetsområde. är negativt till departementspromemorians bedömning och framför att avvikelser från personuppgiftslagens regler inte får göras genom myndighetsföreskrifter utan måste finnas i lag. Skälen för regeringens bedömning En särskild reglering behövs Som tidigare nämnts åtar sig Nationellt forensiskt centrum vissa externa uppdrag (se avsnitt 4.2.8). Centrumet kan, i mån av tid, utföra undersök- ningar på uppdrag av myndigheter utanför rättsväsendet eller enskilda företag eller personer. Det framgår av 11 § tredje stycket förordningen (2014:1102) med instruktion för . Dessa uppdrag omfattas inte av den nu föreslagna regleringen, eftersom uppdragsgivaren anlitar centrumet på civilrättslig grund. Stödet för att behandla person- uppgifter bygger i stället på ett avtal eller en överenskommelse mellan uppdragsgivaren och Nationellt forensiskt centrum. regleras be- handlingen av personuppgifter i uppdragsverksamheten i personuppgifts- lagen (1998:204). En generell utgångspunkt i personuppgiftslagen är att det krävs an- tingen samtycke för behandling av personuppgifter eller att behandlingen är nödvändig för vissa andra ändamål som räknas upp uttömmande i 10 § lagen. Dit hör bl.a. att behandlingen är nödvändig för att fullgöra ett avtal med den registrerade. Ska personnummer behandlas krävs dessutom att kraven i 22 § är uppfyllda. Eftersom den som begär undersökningen och är avtalspart inte alltid är den som personuppgifterna rör, är det dock tveksamt om det författningsstöd som finns i personuppgiftslagen är tillräckligt för behandlingen av sådana personuppgifter. I vissa av dessa uppdrag utförs behandlingen manuellt och den faller därmed utanför personuppgiftslagens tillämpningsområde. Vid vissa uppdrag behandlas dock personuppgifter helt och eller delvis automatiserat. Uppdragen kommer från dels myndigheter som inte är brottsbekäm- pande, dels enskilda. Uppdragen från enskilda kan t.ex. röra att någon vill ha ett testamente eller någon annan handling undersökt för att even- tuellt kunna använda utlåtandet i en rättslig process. Det kan även vara fråga om ett försäkringsbolag som vill ha ett utlåtande med anledning av en försäkringstvist eller en advokat som vill ha ett dokument granskat i syfte att klarlägga om det skulle gynna hans klient att åberopa det. För att Nationellt forensiskt centrum ska kunna fullgöra sin uppdragsverksamhet måste man ha möjlighet att behandla både de personuppgifter som upp- dragsgivaren förmedlar och de uppgifter i övrigt som krävs för att full- göra uppdraget, t.ex. uppgifter om handläggande personal. Centrumet bör således ges rätt att i uppdragsverksamheten behandla uppgifter om även andra personer än uppdragsgivaren, vilket innebär att personuppgiftslagens reglering inte är ändamålsenlig. Det krävs därför en särskild reglering. Regeringen föreslår, som framgått tidigare, att be- handlingen av personuppgifter i den forensiska verksamheten för rättsvä- sendets behov ska regleras i polisdatalagen. Därmed kommer den del av den nuvarande uppdragsverksamheten som är mest integritetskänslig – uppdragen för , och – att lag- regleras. Det gäller även uppdrag som utförs i brottsbekämpande syfte åt utländska myndigheter, mellanfolkliga organisationer eller EU-organ. Behandlingen av personuppgifter i uppdragsverksamhet för andra upp- dragsgivare – eller för andra syften än brottsbekämpning – bör emellertid inte regleras i polisdatalagen, eftersom den är inriktad på brottsbekäm- pande verksamhet. 2014/15:94 Eftersom uppdragsverksamheten är mycket begränsad, rör få personer och i liten utsträckning sköts automatiserat, behöver behandlingen av personuppgifter inte regleras i lag utan kan meddelas på lägre föreskrifts- nivå (se 2 § personuppgiftslagen). Lagreglering är alltså inte nödvändig, vilket utgår från. Med hänsyn till att uppdragsverksamheten även sannolikt kommer att vara begränsad och att uppdragen kan variera både till inne- håll och anser regeringen att en reglering i förordning är den bästa lösningen. Skulle det senare visa sig att det krävs en mer omfat- tande reglering kan man då överväga vilken författningsform som är den mest ändamålsenliga. Vad behöver regleras? Det som är viktigt att reglera när det gäller behandlingen av personupp- gifter i Nationellt forensiskt centrums uppdragsverksamhet är i vilken utsträckning uppgifterna får behandlas och hur uppgifterna får användas. Sådan behandling som krävs enligt lag eller förordning måste exempelvis vara möjlig. Det kan också behövas regler som av integritetsskäl begrän- sar behandlingen, t.ex. regler om tillgången till personuppgifter. En annan viktig fråga är sekretessen. Enligt 31 kap. 12 § offentlighets- och sekretesslagen (2009:400) gäller sekretess för uppgift som avser bl.a. provning, bestämning av egenskaper eller myckenhet eller vetenskaplig eller teknisk undersökning eller annat sådant uppdrag som en myndighet utför för en enskilds räkning, om det måste antas att uppdraget har läm- nats under förutsättning att uppgiften inte röjs. För uppgift i en allmän handling gäller sekretessen i högst . Denna sekretessbestämmelse är tillämplig i Nationellt forensiskt centrums uppdragsverksamhet. Något behov av någon ytterligare sekretessbestämmelse finns inte. Den särskilda sekretess som gäller i uppdragsverksamheten innebär att denna verksamhet är att anse som en särskild verksamhetsgren i sekre- tesshänseende och att det därför råder sekretess mellan uppdragsverk- samheten och övrig verksamhet i , under förutsättning att verksamheterna också hålls organisatoriskt åtskilda (se prop. 2008/09:150 s. 356 f.). Regeringen återkommer till det. För att undvika sammanblandning mellan uppgifter som behandlas i olika syften kan det också vara lämpligt, som Datainspektionen fram- håller, att de uppgifter som behandlas i uppdragsverksamheten kan sär- skiljas genom märkning eller på annat sätt, t.ex. kodning i ärendehan- teringssystem. En särskild fråga i sammanhanget är vilka förpliktelser den som arbetar med forensiska uppgifter i har att rapportera eller an- mäla brott som han eller hon får kännedom om. Som exempel kan näm- nas att ett företag som ägnar sig åt valutaväxling ber Nationellt forensiskt centrum undersöka om vissa sedlar är äkta eller att en privat uppdragsgi- vare lämnar in ett dokument för undersökning och det visar sig vara en förfalskning. När det gäller uppdragsverksamheten vid Nationellt foren- siskt centrum kan alltså frågan om hur man ska hantera kunskap om att ett brott kan ha begåtts uppstå. Frågan har inte tagits upp i departements- Prop. 2014/15:94 promemorian och inte heller av remissinstanserna. Enligt 9 § polislagen (1984:387) ska varje polisman som får kännedom om ett brott rapportera brottet till närmaste förman, utom i de fall där brottet med hänsyn till omständigheterna i det särskilda fallet är obetyd- ligt och det är uppenbart att brottet inte skulle föranleda någon annan påföljd än böter. Någon motsvarande rapporteringsskyldighet har inte andra anställda vid . Eftersom även polismän arbetar vid Nationellt forensiskt centrum efter omorganisationen genom att flera av polisregionernas laboratorier ingår i centrumet aktualiseras frågan om rapporteringsskyldigheten. En möjlig lösning skulle kunna vara att i 9 § polislagen uttryckligen ange att rapporteringsskyldigheten inte omfattar uppgifter från Nationellt forensiskt centrums uppdragsverksamhet, dvs. att undanta polismän som tillhör Nationellt forensiskt centrum från rapporteringsskyldigheten när de utför uppdragsverksamhet. Något sådant förslag har dock inte pre- senterats och det finns därför inget beredningsunderlag. Eftersom upp- dragsverksamheten är mycket begränsad ser regeringen inte heller något direkt behov av en sådan ändring. För att inte riskera att några intressekonflikter ska uppkomma kan upp- dragsverksamheten vid Nationellt forensiskt centrum organiseras så att undersökningar och analyser inte utförs av polismän. Med en särskild organisation för den verksamheten uppnås också kriterierna för att upp- dragsverksamheten ska betraktas som en särskild verksamhetsgren i sekretesshänseende. Regeringens bedömning: Lagen om elimine- ringsdatabas bör inte arbetas in i polisdatalagen. Departementspromemorians bedömning överensstämmer med rege- ringens. Remissinstanserna: Ingen remissinstans har någon invändning mot departementspromemorians bedömning. Säkerhets- och integritets- skyddsnämnden tillstyrker bedömningen. Skälen för regeringens bedömning: fick Rikspolis- styrelsen rätt att föra en särskild databas över DNA-profiler, elimine- ringsdatabasen, som regleras i lagen (2014:400) om elimineringsdatabas (se prop. 2013/14:110). Databasens syfte är att stärka kvaliteten i den forensiska verksamheten. Från är det som för elimineringsdatabasen. Det förhållandet att det föreslås att personuppgiftsbehandling för fo- rensiska ändamål regleras i polisdatalagen skulle kunna tala för att även reglerna om elimineringsdatabasen bör föras in i polisdatalagen. De skäl som anfördes i propositionen för att det krävs en särskild lag för att reglera elimineringsdatabasen – bl.a. att den faller utanför de övergri- pande ändamålen i polisdatalagen (se prop. 2013/14:110 s. 456) – talar 2014/15:94 emellertid i motsatt riktning. Den särskilda lagen bör därför behållas. Någon hänvisning till lagen behöver inte införas i det nya kapitlet i polisdatalagen, utan den hänvisning som finns i 4 kap. 1 § andra stycket är tillräcklig. 5Behandling av personuppgifter i Säkerhetspolisens brottsbekämpande verksamhet 5.1Följdändringar med anledning av den nya polisorganisationen Regeringens förslag: Regleringen i polisdatalagen av de primära än- damålen för Säkerhetspolisens personuppgiftsbehandling anpassas till hur Säkerhetspolisens uppgifter beskrivs i polislagen. Det kapitel som behandlar Säkerhetspolisens behandling av person- uppgifter ges en ny beteckning. Följändringar görs också i offentlig- hets- och sekretesslagen. Departementspromemorians förslag överensstämmer med regering- ens. Remissinstanserna yttrar sig inte särskilt i denna fråga. Skälen för regeringens förslag: ombildades Sä- kerhetspolisen till en fristående myndighet. trädde de lagänd- ringar i kraft som krävdes för ombildningen (prop. 2013/14:110). Bland annat ändrades beskrivningen av Säkerhetspolisens uppgifter i 3 § polis- lagen (1984:387). Med anledning av Lagrådets synpunkter preciserades Säkerhetspolisens uppgifter när det gäller personskyddet i förordningen (2014:1103) med instruktion för Säkerhetspolisen. I polislagen ersattes också hänvisningen till två lagar som föreskriver straff för vissa terror- handlingar med en mera generell hänvisning till uppgifter som rör terror- brott. De ändamål för vilka Säkerhetspolisen får behandla uppgifter för att tillgodose behoven i den egna verksamheten – de s.k. primära ändamå- len – är uttömmande angivna i nuvarande 5 kap. 1 § polisdatalagen (2010:361). För att undvika att regleringen tolkas så att Säkerhetspolisen till följd av ändringarna i polislagen inte skulle ha stöd för att behandla personuppgifter i allt det som är myndighetens författningsenliga upp- gifter, bör paragrafen anpassas till de genomförda ändringarna. Två av de punkter i nuvarande 5 kap. 1 § polislagen som reglerar för vilka primära ändamål Säkerhetspolisen får behandla personuppgifter bör således utformas på samma sätt som de nya punkterna i 3 § polislagen. Som en konsekvens av att det införs ett nytt kapitel i polisdatalagen bör kapitlet om Säkerhetspolisens personuppgiftsbehandling betecknas som 6 kap. Med anledning av det krävs det följdändringar i 18 kap. 2 § och 35 kap. 1 § offentlighets- och sekretesslagen (2009:400). Behandling för andra författningsreglerade Regeringens förslag: Säkerhetspolisen får även behandla personupp- gifter om det behövs för att myndigheten ska kunna fullgöra annan verksamhet som anges i lag eller förordning eller i särskilda beslut av regeringen. Uppgifter som behandlas i Säkerhetspolisens verksamhet får också behandlas för att, om det är nödvändigt, tillhandahålla information som behövs i en myndighets verksamhet om Säkerhetspolisen enligt lag eller förordning ska bistå myndigheten med en viss uppgift. Departementspromemorians förslag överensstämmer med regering- ens. Remissinstanserna yttrar sig inte särskilt i denna fråga.