prop · H203116 · 2015-04-29 00:00:00 — vid påpekar kan det konstateras att de bestämmelser som behövs för att genomföra nu aktuellt rambeslut inte hör hemma i någon av de befintliga lagarna om internationellt straffrättsligt samarbete. De bör därför, som föreslås i promemorian, införas i en ny lag. Regeringen anser att rambeslutets benämning av de aktuella besluten, dvs. ”beslut om övervakningsåtgärder” bör användas i den nya lagen, i stället för ”europeisk övervakningsorder” som föreslås i promemorian (se närmare i avsnitt 6.3). Däremot anser inte regeringen att begreppen ”utfärdande” respektive ”verkställande” stat ska användas i lagtexten, som föreslår. Med begreppet ”den andra medlemsstaten”, som används i promemorians lagförslag, framgår tillräckligt tydligt vilken stat som avses. Det är också den benämning som har använts i flertalet andra lagar som genomför rättsakter, vilka är baserade på principen om ömsesidigt erkännande inom EU, se t.ex. lagen (2009:1427) om erkännande och verkställighet av bötesstraff inom Europeiska unionen (lagen om verkställighet av bötesstraff). 2014/15:116 Det bör i den föreslagna lagen upplysas om att regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer kan meddela närmare föreskrifter om verkställigheten av lagen. Exempelvis bestämmelser om formkrav, samråd och underrättelser, kan ges i förordningsform eller som myndighetsföreskrifter. 6.2Den nya lagens tillämplighet i vissa fall Regeringens förslag: Om ett särskilt beslut fattats som innebär att tillämpningen av rambeslutet i en viss medlemsstat avbryts, ska den nya lagen inte tillämpas i förhållande till den staten. Promemorian innehåller inget förslag om den nya lagens tillämplighet i vissa fall. Remissinstanserna framför inte några synpunkter i denna fråga. Skälen för regeringens förslag: Bestämmelserna i den nya lagen gäller endast i förhållande till medlemsstater som har genomfört rambeslutet. Flertalet medlemsstater har ännu inte genomfört rambeslutet och kommer förmodligen inte heller ha gjort det när den svenska lagstiftningen träder i kraft. Detta kan hanteras genom en övergångsregel (se avsnitt 11). När det gäller EU-rättsakter kan emellertid specifika situationer uppstå som inte kan omhändertas genom en övergångsregel. En sådan är att en medlemsstats genomförande underkänns av den statens nationella domstol, vilket t.ex. har skett vad gäller rambeslutet om den europeiska arresteringsordern. Det kan inte heller uteslutas att EU- domstolen vid en prövning kommer fram till att en stats genomförande brister och att den staten därför slutar tillämpa rambeslutet eller den nationella lagstiftning som genomför rambeslutet. En annan situation som kan uppstå är att en medlemsstat beslutar att inte tillämpa vissa EU- rättsakter, såsom har skett beträffande . Vidare finns det skyddsklausuler i anslutningsfördragen som kan innebära att en tillämpning av rättsakter om straffrättsligt samarbete tillfälligt upphävs gentemot en ny medlemsstat (t.ex. artikel 39 i anslutnings- fördrag). I den nya lagstiftningen bör därför en bestämmelse införas som tydliggör att lagstiftningen i dessa fall inte ska tillämpas i förhållande till medlemsstaten i fråga. 6.3Ett svenskt respektive utländskt beslut om övervakningsåtgärder Regeringens förslag: Ett nytt svenskt tvångsmedelsbeslut, beslut om övervakningsåtgärder, ska införas. Ett svenskt beslut om över- vakningsåtgärder ska innebära att en person som är misstänkt för brott förbjuds att utan tillstånd lämna anvisad vistelseort i en annan medlemsstat eller föreläggs att på vissa tider anmäla sig hos myndighet i en annan medlemsstat. Ett förbud att lämna anvisad vistelseort ska kunna förenas med ett föreläggande om att anmäla sig hos myndighet i en annan medlemsstat. Med ett utländskt beslut om övervakningsåtgärder ska avses ett verkställbart beslut, utfärdat av en behörig myndighet i en annan medlemsstat i samband med ett straffrättsligt förfarande, som innebär att en person som är misstänkt för brott ska omfattas av en eller flera övervakningsåtgärder. Promemorians förslag överensstämmer i sak med regeringens. Remissinstanserna godtar förslagen eller invänder inte mot dem. vid betonar vikten av att införa en preciserad definition av vad ett svenskt beslut om övervakningsåtgärder ska omfatta och att därvid inte avvika alltför mycket från övriga medlemsstaters definitioner. Skälen för regeringens förslag När har genomfört andra rättsakter om straffrättsligt samarbete, som baserar sig på principen om ömsesidigt erkännande, har det införts bestämmelser som anger vilka typer av domar eller beslut som ska omfattas av det samarbete som genomförandet avser. Utgångspunkten för dessa bestämmelser har varit de definitioner som angetts i respektive rättsakt. Även den nu aktuella lagen bör innehålla en definition av de beslut som ska omfattas av lagens tillämpningsområde. I promemorian föreslås en allmänt hållen definition av ett beslut om en europeisk övervakningsorder. Den föreslagna definitionen omfattar beslut som meddelas såväl i som i en annan medlemsstat. Vid genomförande av tidigare rambeslut har emellertid en annan konstruktion valts. I de olika lagarna har svenska respektive utländska domar och beslut definierats var för sig. I det förra fallet har det precist angetts vilka svenska domar och beslut som omfattas av respektive lags tillämpningsområde (t.ex. beslut enligt eller påföljder enligt ). Definitionen av utländska domar och beslut har däremot varit mer allmänt hållen och i nära anslutning till de definitioner som återfinns i respektive rättsakt. Regeringen anser att samma konstruktion bör användas för genomförande av aktuellt rambeslut. I den nya lagstiftning som föreslås bör det således framgå vad som avses med ett svenskt respektive utländskt beslut om övervakningsåtgärder. Bestämmelserna bör utformas med utgångspunkt i definitionerna i artikel 4 i rambeslutet och, beträffande svenska beslut om övervaknings- åtgärder, de övervakningsåtgärder som anges i artikel 8.1. Som angetts i avsnitt 6.1 anser regeringen vidare att begreppet ”beslut om övervakningsåtgärder”, vilket är det begrepp som används i rambeslutet, ska användas i stället för ”europeisk övervakningsorder”. En sådan anpassning till rambeslutets terminologi ligger även i linje med vad vid föreslår. I sak innebär emellertid regeringens förslag ingen skillnad gentemot promemorians förslag. Ett svenskt beslut om övervakningsåtgärder Reseförbud och anmälningsskyldighet enligt 25 kap. är straffprocessuella tvångsmedel som utgör alternativ till tillfälligt frihetsberövande, dvs. sådana åtgärder som rambeslutet åsyftar. Dessa tvångsåtgärder kan också hänföras till sådana övervakningsåtgärder som medlemsstaterna är skyldiga att erkänna och följa upp (artikel 8.1 c, d och e i rambeslutet). Bland de åtgärder som medlemsstaterna enligt artikel 8.1 är skyldiga att erkänna och följa upp återfinns vidare åtgärder som liknar våra tillträdesförbud och kontaktförbud (punkterna b och f). Sådana förbud utgör dock enligt svensk rätt inte straffprocessuella tvångsmedel, utan straffsanktionerade förbud. Regeringen delar bedömningen i promemorian att de svenska beslut som bör kunna sändas över för erkännande och uppföljning i en annan medlemsstat är sådana som motsvarar reseförbud och anmälnings- skyldighet. Regeringen instämmer vidare i att varken åtgärder som motsvarar övervakning enligt 24 kap. 4 § eller tillträdesförbud och kontaktförbud bör inrymmas i ett svenskt beslut om övervakningsåtgärder. Ingen av remissinstanserna invänder mot prome- bedömning i denna del. I lagrådsremissen föreslås att det införs ett nytt tvångsmedelsbeslut. Förslaget överensstämmer med bedömningen i promemorian, som ingen av remissinstanserna har någon invändning mot. Lagrådet anser att en alternativ lösning skulle kunna vara att regleringen utformas så att svenska beslut om reseförbud och anmälningsskyldighet får ligga till grund för erkännande och uppföljning i en annan medlemsstat samt att en sådan ordning skulle lösa flera frågeställningar som förslaget i lagrådsremissen väcker. Lagrådet motsätter sig dock inte den valda utformningen av regleringen. Regeringen ställer sig tveksam till en sådan alternativ ordning som förs fram av Lagrådet. Detta främst mot bakgrund av att beslut om reseförbud och anmälningsskyldighet som meddelas med stöd av 25 kap. är nationellt begränsade. Anvisad vistelseort vid reseförbud bör av kontrollskäl inte bestämmas till en ort utomlands. Vidare kan en anmälningsskyldighet enligt 25 kap. inte innebära en skyldighet att anmäla sig hos en myndighet i en annan stat. Ett samarbete med stöd av rambeslutet förutsätter emellertid att anvisad vistelseort respektive den myndighet, hos vilken den misstänkte ska anmäla sig, finns i en annan medlemsstat. Beträffande sådana beslut som är avsedda att följas upp i en annan stat skulle det således behöva införas undantag från regler. Regeringen bedömer att en sådan lösning i flera avseenden skulle vara problematisk och anser inte heller att den skulle lösa de frågor som förslaget i lagrådsremissen eventuellt väcker. Sammantaget anser regeringen att den mest lämpliga ordningen är att ett nytt tvångsmedelsbeslut införs på sätt som föreslås i lagrådsremissen. Det nya tvångsmedlet bör komma till uttryck genom en bestämmelse om vad som avses med ett svenskt beslut om övervakningsåtgärder. En sådan mer preciserad bestämmelse är också i linje med vad vid framför. Av lag bör därför framgå att med ett svenskt beslut om övervakningsåtgärder avses ett beslut om att en misstänkt person förbjuds att utan tillstånd lämna anvisad vistelseort i en annan medlemsstat eller föreläggs att på vissa tider anmäla sig hos myndighet i en sådan stat. Med misstänkt avses även den som är åtalad. Ett förbud att lämna anvisad vistelseort i en annan medlemsstat bör kunna förenas med ett föreläggande att anmäla sig hos en myndighet i den staten. Som vistelseort kan bestämmas den misstänktes hemort i den andra medlemsstaten eller den ort där han eller hon har sitt arbete. Även annan ort, som är lämplig med hänsyn till behovet av att ha den misstänkte tillgänglig vid utredningen eller för att kunna övervaka honom, ska kunna anvisas. Beträffande vilken myndighet den misstänkte vid föreläggande om anmälningsskyldighet ska anmäla sig hos bör endast anges att den misstänkte ska anmäla sig hos myndighet i den andra medlemsstaten, eftersom det torde vara svårt att avgöra vilken myndighet i en annan stat den misstänkte lämpligen bör anmäla sig hos. Det blir sedan upp till den behöriga myndigheten i den verkställande staten att ange rätt myndighet. Av artikel 4 i rambeslutet framgår att ett beslut om övervaknings- åtgärder ska fattas i samband med ett straffrättsligt förfarande. Med hänsyn till att ett beslut om övervakningsåtgärder föreslås kunna beslutas endast vid misstanke om brott och enligt det förfarande som gäller i 25 kap. (se avsnitt 7.1 och 7.3.1) behöver det inte uttryckligen anges att beslutet ska fattas i samband med ett straffrättsligt förfarande. I avsnitt 7.1 redogörs närmare för förutsättningarna att meddela ett beslut om övervakningsåtgärder. Ett utländskt beslut om övervakningsåtgärder I de fall är verkställande stat innebär rambeslutet en skyldighet att pröva om förutsättningar finns för att erkänna och följa upp en annan medlemsstats beslut om övervakningsåtgärder. En bestämmelse i lag om vad som avses med ett sådant utländskt beslut bör därför återspegla den definition som anges i rambeslutets artikel 4. Eftersom det inte är möjligt att veta vilka typer av icke frihetsberövande straffprocessuella tvångsmedel som kan meddelas i de olika medlemsstaterna och som kan inrymmas under definitionerna i artikel 4 är det svårt att göra definitionen mer precis. Med ett utländskt beslut om övervakningsåtgärder bör därför avses ett verkställbart beslut, utfärdat av behörig myndighet i en annan medlemsstat, i samband med ett straffrättsligt förfarande som innebär att en person som är misstänkt för brott ska omfattas av en eller flera 2014/15:116 övervakningsåtgärder. Av artikel 8 framgår vilka övervakningsåtgärder som kan bli aktuella att erkänna och följa upp (se vidare avsnitt 8.2.2). Regeringens förslag: Åklagare och allmänna domstolar ska kunna meddela ett svenskt beslut om övervakningsåtgärder. beslut som är kopplade till det svenska beslutet om övervaknings- åtgärder ska kunna meddelas av åklagare och allmänna domstolar. övriga uppgifter som ska vidtas enligt den föreslagna lagen ska åklagare ensamma vara behöriga. Promemorians förslag överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna godtar förslaget eller invänder inte mot det. anför dock att rätten bör upprätta det intyg som ska bifogas beslutet om övervakningsåtgärder i de fall beslutet har meddelats Skälen för regeringens förslag Utgångspunkten vid bedömningen av vilka svenska myndigheter som ska kunna fatta beslut om övervakningsåtgärder och vidta åtgärder i det samarbete som genomförs med stöd av rambeslutet bör, så långt som möjligt, vara de myndigheter som vidtar motsvarande åtgärder på Rådets generalsekretariat ska underrättas om vilka myndigheter som ska kunna besluta om övervakningsåtgärder och i övrigt vara behöriga att vidta åtgärder enligt det samarbete som rambeslutet avser, vilket följer av artikel 6.1 (se avsnitt 9). Beslutande myndigheter när är utfärdande stat Ett beslut om övervakningsåtgärder motsvarar i princip beslut om reseförbud och anmälningsskyldighet som meddelas enligt 25 kap. 1 § Skillnaden är främst att beslutet är avsett att följas upp i en annan medlemsstat. Enligt 3 § i samma kapitel kan beslut om reseförbud och anmälningsskyldighet meddelas av såväl åklagare som Det finns inga skäl att avvika från den ordningen i fråga om beslut om övervakningsåtgärder. Detta är också i enlighet med artikel 4 a och artikel 6.1 i rambeslutet, av vilka framgår att ett beslut som huvudregel ska meddelas av rättslig behörig myndighet i den utfärdande Åklagare och allmänna domstolar bör således vara behöriga att meddela beslut om övervakningsåtgärder. Åklagare och allmänna domstolar bör även vara behöriga att besluta om tillfälliga undantag från samt ändring eller upphävande av ett beslut om övervakningsåtgärder, enligt särskilda bestämmelser som i huvudsak motsvaras av bestämmelser för liknande beslut, se Vad därefter gäller frågan om vilken eller vilka myndigheter som bör ansvara för att vidta övriga åtgärder som föreslås i den nya lagen, såsom att översända beslutet om övervakningsåtgärder, fylla i det intyg som ska bifogas beslutet, skicka upplysningar till – och ta emot information från – den behöriga myndigheten i den andra staten samt att samråda med den Prop. 2014/15:116 myndigheten, delar regeringen bedömningen i promemorian att samarbetet underlättas av att endast åklagare ansvarar för dessa åtgärder. Så bör alltså vara fallet även om beslutet om övervakningsåtgärder har meddelats av domstol. Åklagare bör således ansvara för att vidta samtliga åtgärder efter det att ett beslut meddelats. Regeringen ser flera fördelar med att dessa uppgifter läggs på en och samma aktör. De behöriga myndigheterna i de andra medlemsstaterna kommer veta att alla svenska beslut om övervakningsåtgärder (artiklarna 9 och 10) och annan information (artiklarna 18 och 19) översänds från en åklagare och att allt samråd och alla övriga kontakter (artikel 22) sker med åklagare. Åklagarna har erfarenhet av straffrättsligt samarbete som bygger på direktkontakter med andra medlemsstaters behöriga myndigheter och är mest lämpade att ansvara för aktuella uppgifter. Samarbetet rörande aktuellt rambeslut kan också involvera frågor om ansökningar om rättslig hjälp och i vissa fall användandet av en europeisk (eller nordisk) arresteringsorder, vilket är ett samarbete som åklagarna huvudsakligen ansvarar för. Att låta åklagarna ansvara för dessa nya uppgifter skapar således goda förutsättningar för enhetlighet och struktur i rutinerna. Beslutande myndighet när är verkställande stat I promemorian föreslås att åklagare bör vara behöriga att vidta alla åtgärder i ärenden rörande erkännande och uppföljning av utländska beslut om övervakningsåtgärder. Det innebär bland annat att det är åklagare som ska pröva om det utländska beslutet ska erkännas och följas upp i samt ansvara för alla kontakter med myndigheterna i den andra medlemsstaten. Varken eller någon annan remissinstans invänder mot förslaget. Som redogörs för i promemorian kan det i och för sig finnas skäl som talar för att utse allmänna domstolar som behöriga. Regeringen instämmer dock i slutsatsen i promemorian att endast åklagare bör vara behöriga. Att utse samma myndighet som ansvarar för informationsutbyte och samråd när är utfärdande stat underlättar samarbetet. Den prövning som ska ske när ett utländskt beslut om övervakningsåtgärder översänds till motsvaras också i stort av den prövning som åklagarna gör i andra sammanhang, t.ex. vid erkännande och verkställighet av utländska beslut om frysning. Dessutom talar det skyndsamhetskrav som enligt artikel 12.1 gäller vid prövningen för att endast åklagare bör vara behöriga. I avsnitt 9 gör regeringen den bedömningen att rådets generalsekretariat ska underrättas om att ska vara behörig myndighet att vidta samtliga åtgärder enligt rambeslutet när är verkställande stat. Regeringens bedömning: Några särskilda bestämmelser om behandling av personuppgifter behöver inte införas i den nya lagen. Promemorians bedömning överensstämmer med regeringens. 2014/15:116 Remissinstanserna: Datainspektionen anför att den nya lagen bör kompletteras med en bestämmelse som klargör vilka dataskydds- bestämmelser som ska tillämpas vid utbyte av personuppgifter vid samarbete mellan myndigheter angående ett beslut om övervaknings- åtgärder. Övriga remissinstanser invänder inte mot promemorians bedömning. Skälen för regeringens bedömning Allmänna utgångspunkter för behandling av personuppgifter Enligt skäl 19 i rambeslutet bör personuppgifter som behandlas vid samarbete mellan myndigheter angående ömsesidigt erkännande av beslut om övervakningsåtgärder skyddas bland annat i enlighet med rådets rambeslut /977/RIF av om skydd av personuppgifter som behandlas inom ramen för polissamarbete och straffrättsligt samarbete. Rambeslutet har genomförts i svensk rätt genom bland annat lagen (2013:329) med vissa bestämmelser om skydd för personuppgifter vid polissamarbete och straffrättsligt samarbete inom Europeiska unionen (lag). Denna lag gäller när personuppgifter, inom ramen för polissamarbete eller straffrättsligt samarbete, förs över från en medlemsstat till en annan och behandlas i verksamhet som har till syfte att förebygga, förhindra eller upptäcka brottslig verksamhet, utreda eller beivra brott eller att verkställa straffrättsliga påföljder (2 §). Myndigheter som träffas av lagens tillämpningsområde är bland annat , och allmänna domstolar (prop. 2012/13:73 s. 62). Vid dessa myndigheter finns det även andra författningar som reglerar behandlingen av personuppgifter. Inom åklagarväsendet gäller, utöver personuppgiftslagen (1998:204), bland annat förordningen (2006:937) om behandling av personuppgifter inom åklagarväsendet. Av 1 a § i den förordningen framgår att lag ska tillämpas i stället för förordningen och personuppgiftslagen i den mån lag innehåller bestämmelser som avviker från de båda sistnämnda författningarna. beslutade regeringen om propositionen Åklagardatalag som innehåller förslag till en ny lag om åklagarväsendets behandling av personuppgifter, vilken är tänkt att ersätta förordningen (prop. 2014/15:63). Lagen, som föreslås träda i kraft , innehåller en bestämmelse som motsvarar 1 a § i den nuvarande förordningen. Även för verksamhet finns flera författningar, utöver lag, som reglerar myndighetens behandling av personuppgifter. Den mest övergripande av dessa är polisdatalagen (2010:361), som gäller i brottsbekämpande verksamhet. Polisdatalagen gäller i stället för personuppgiftslagen utom i de fall som uttryckligen anges i polisdatalagen. På motsvarande sätt som gäller för åklagarväsendet har bestämmelserna lag företräde framför reglerna i polisdatalagen (1 kap. 5 § polisdatalagen). Behandling av personuppgifter i samband med handläggning av ett Som framgår av avsnitt 6.4 föreslår regeringen att åklagare och allmänna domstolar ska kunna meddela svenska beslut om övervakningsåtgärder. För övriga åtgärder, t.ex. att lämna över och ta emot uppgifter samt samråda med behöriga myndigheter i andra medlemsstater, ska endast åklagare vara behöriga. När är verkställande stat föreslås lämna åklagaren biträde vid uppföljningen av det utländska beslutet om övervakningsåtgärder (avsnitt 8.6) och vissa av åklagarens beslut föreslås kunna överklagas till allmän domstol (se t.ex. Datainspektionen anser att det behöver förtydligas vilka regler som gäller vid det utbyte av personuppgifter som samarbetet Inspektionen ifrågasätter om den verksamhet som åklagaren bedriver när ett utländskt beslut om övervakningsåtgärder handläggs i kan anses vara brottsbekämpande. När ett svenskt beslut om övervakningsåtgärder meddelas och övriga åtgärder vidtas i anslutning till ett sådant beslut kommer det att ske inom ramen för en svensk förundersökning och således utgöra För den personuppgiftsbehandling som sker inom ramen för denna hantering gäller de bestämmelser som nämnts Enligt regeringen står det också klart att bestämmelserna i 2013 års lag är tillämpliga när personuppgifter behandlas, bland annat när sådana uppgifter förs över till och från , i den utsträckning dessa avviker från nämnda bestämmelser. Även när tar emot ett utländskt beslut om övervaknings- åtgärder får handläggningen av ärendet i enlighet med bedömningen i promemorian anses falla in under åklagarnas och polisens Åklagarens prövning av om ett utländskt beslut ska erkännas och följas upp i kommer visserligen att vara av en mer formell karaktär än då ett tvångsmedelsbeslut meddelas i en Åklagarens prövning utgör dock ett led i den brottsutredning och lagföring som pågår i den andra medlemsstaten. ett erkännande ska det utländska tvångsmedelsbeslutet följas upp i Det är åklagaren som ansvarar för denna uppföljning, med Detta får till följd att reglerna lag är tillämpliga vid myndigheternas hantering av personuppgifter i sådana ärenden utöver andra författningar som reglerar myndighetens be- handling av personuppgifter. Regeringen anser sammanfattningsvis att det inte behöver förtydligas i den nya lagen vilka bestämmelser om behandling av personuppgifter som Svenska beslut om övervakningsåtgärder som ska erkännas och följas upp i en Förutsättningar för att meddela ett svenskt Regeringens förslag: De förutsättningar som gäller för att meddela beslut om reseförbud och anmälningsskyldighet enligt 25 kap. ska i huvudsak gälla även för att meddela ett svenskt beslut om övervakningsåtgärder. Vidare ska det krävas att den misstänkte är stadigvarande bosatt i eller har annan stark anknytning till en annan medlemsstat i EU samt att han eller hon samtycker till att beslutet följs upp i den andra staten. Slutligen ska ett svenskt beslut om övervakningsåtgärder inte få meddelas om det är olämpligt med hänsyn till utredningen eller lagföringen av brottet. Promemorians förslag överensstämmer i huvudsak med regeringens. Promemorians förslag innebär ett något vidare tillämpningsområde och innehåller ingen bestämmelse om att ett beslut om övervakningsåtgärder inte får meddelas om åtgärden är olämplig med hänsyn till utredningen eller lagföringen av brottet. Remissinstanserna: Majoriteten av remissinstanserna godtar förslaget eller invänder inte mot det. anför dock bland annat följande. övervakningsåtgärder skiljer sig från nationella beslut om reseförbud och Risken för undandragande av lagföring är större när den misstänkte kommer att lämna landet för att sedan självmant, på egen bekostnad, återvända för eventuella förhör och rättegång. kan beslutet antas bli effektivt endast i de fall den misstänkte kan