prop · H20365 · 2015-03-11 00:00:00 — Den nationella domstolens fråga: Är regleringen i om fri rörlighet för tjänster, sjötransporttjänster – vilken reglering har sin motsvarighet i EG-fördraget – tillämplig för ett bolag med säte i en EFTA-stat såvitt avser dess verksamhet i form av transporttjänster till en EU-medlemsstat eller en EFTA-stat med ett fartyg som är registrerat, flaggat, i ett tredje land utanför EU/EES-området? Regeringen ifrågasätter att förordning (EEG) nr 4055/86 om tillämpning av principen om frihet att tillhandahålla tjänster på sjötransportområdet mellan medlemsstater samt mellan medlemsstater och tredje land skulle vara tillämplig när ett bolag med säte i en EU- eller EES-stat har flaggat ut ett fartyg till ett tredjeland i en situation då besättningen endast består av tredjelandsmedborgare och då rättsförhållandet mellan arbetsgivare och arbetstagare regleras av lagstiftningen i tredjeland. dom : Enligt domstolen ska artikel 1 i förordning 4055/86 tolkas så, att ett bolag som är etablerat i en stat som är part i avtalet om EES äger ett fartyg som är flaggat i ett tredjeland, med hjälp av vilket sjötransporttjänster tillhandahålls från eller till en EES-stat, kan åberopa friheten att tillhandahålla tjänster under förutsättning att bolaget kan kvalificeras som tillhandahållare av dessa tjänster på grund av dess användning av fartyget och att mottagarna av tjänsterna är etablerade i andra EES-stater än den där bolaget är etablerat. C-256/13 och C-264/13 (UDEUD2013/209) Provincie mot Belgacom NV van publiek recht och Mobistar NV Begäran från Hof van beroep te , Den nationella domstolens fråga: Utgör artiklarna 6 och 13 i direktiv /20/EG om auktorisation för elektroniska kommunikationsnät och kommunikationstjänster (auktorisationsdirektivet) hinder mot att beskatta den ekonomiska verksamhet som telekomoperatörerna bedriver på territoriet via de på allmän eller privat mark belägna , GSM- pyloner eller GSM-antenner som används för denna verksamhet? Den nationella domstolens fråga bör besvaras nekande eftersom den aktuella beskattningen av företags driftställen inte utgör någon avgift i den mening som avses i artikel 13 i auktorisationsdirektivet och nämnda artikel inte heller reglerar medlemsstaternas beskattningsrätt. dom : Enligt domstolen utgör inte artiklarna 6 och 13 i auktorisationsdirektivet hinder för att operatörer som tillhandahåller elektroniska kommunikationsnät eller kommunikationstjänster blir skyldiga att betala en allmän skatt för driftställen på allmän eller privat mark där , pyloner eller antenner för mobiltelefoni som är nödvändiga för deras verksamhet är belägna. C-307/13 (UDEUD2013/233) Brottmålet mot m.fl. Den nationella domstolens fråga: Om 1) den förkortning av genomförandetiden från till som förekom vid införandet av 9 § djurskyddsförordningen medfört en skyldighet för att anmäla författningsförslaget på nytt i enlighet med artikel 8.1 tredje stycket i direktiv /34/EG om ett informations- förfarande beträffande tekniska standarder och föreskrifter och beträffande föreskrifter för informationssamhällets tjänster och 2) om svaret på den första frågan innebär att ny anmälan skulle ha gjorts, vilka rättsverkningar har den omständigheten att så inte har skett? Inledningsvis kan det finnas anledning att överväga om regeln om förnyad anmälan överhuvudtaget är tillämplig i förevarande fall. Anledningen till detta är att genomförandetiden endast synes ha förkortats i förhållande till den tidsplanering som regeringen meddelat den svenska myndigheten , och inte kommissionen under informationsförfarandet. Om regeln trots det sagda är tillämplig ska den endast anses avse fall i vilka genomförandetiden i väsentlig grad har förkortats. Vid denna bedömning blir svaret på den nationella domstolens första fråga nekande och regeringen saknar därför anledning att ta ställning till den nationella domstolens andra fråga. dom : Anmälningsskyldigheten till kommissionen omfattar den ikraftträdandedag som de nationella myndigheterna bestämt. Om ikraftträdandedagen ändras måste ny anmälan ske om ändringen är väsentlig. Föreligger på denna grund anmälningsskyldighet, men anmälan inte gjorts, får den nationella bestämmelsen inte tillämpas mot enskilda. C-329/13 (UDEUD2013/238) mot Bundesminister für Land- und Forstwirtschaft, Umwelt und Wasserwirtschaft Begäran från Unabhängiger Verwaltungssenat, Den nationella domstolens frågor: Är alla delar i direktiv /4/EG av om allmänhetens tillgång till miljöinformation och om upphävande av rådets direktiv /313/EEG (miljöinformations- direktivet), giltiga, särskilt mot bakgrund av bestämmelserna i artikel 47 andra stycket i Europeiska unionens stadga om de grundläggande rättigheterna (stadgan)? I vilken mån och under vilka förutsättningar är bestämmelserna i direktivet förenliga med bestämmelserna i stadgan och bestämmelserna i artikel 6 ? Artikel 47 andra stycket i stadgan, tar inte sikte på allmänhetens rätt till tillgång till handlingar hos offentliga myndigheter. Det går därför inte att i denna artikel utläsa någon skyldighet för nationella myndigheter att sekretessbelägga information som rör en pågående domstolsprocess. En sådan tolkning torde sakna stöd i rättspraxis och skulle dessutom strida mot vissa medlemsstaters konstitutionella ordningar. Det finns därför ingenting i artikel 47 andra stycket i stadgan som hindrar att den information som delges en enskild person inom ramen för en domstolsprocess också offentliggörs eller på begäran lämnas ut till andra än den enskilda personen som är föremål för domstolsprocessen. Här står det i stället medlemsstaterna fritt att, utifrån sina rättsliga traditioner och politiska ställningstaganden, med beaktande av övriga bestämmelser i stadgan och om de mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna (), avgöra i vilken mån information ska vara tillgänglig för allmänheten. Ett ogiltigförklarande av direktivet skulle omkullkasta hela det EU-rättsliga system som inrättats när det gäller tillgång till miljöinformation liksom även det arbete som EU bedriver för att förbättra genomförandet av miljörätten i syfte att skydda miljön. beslut : Miljöinformationsdirektivet kan inte ges den tolkningen att det skulle tillåta medlemsstaterna att vidta åtgärder som skulle vara oförenliga med artikel 47 andra stycket i stadgan eller artikel 6 . Av detta följer att det inte har framkommit någon omständighet som påverkar giltigheten av miljöinformationsdirektivet. C-364/13 (UDEUD2013/263) mot Comptroller General of Patents Begäran från the of , Chancery Division, Patents Court, Den nationella domstolens fråga: Om obefruktade mänskliga ägg, vilkas delning och vidareutveckling har stimulerats genom partenogenes, och vilka, i motsats till befruktade ägg, innehåller endast pluripotenta celler och inte kan utvecklas till människor, omfattas av uttrycket ”mänskliga embryon” i artikel 6.2 c) i direktiv /44/EG om rättsligt skydd för biotekniska uppfinningar (bioteknikdirektivet)? Under den förutsättning som är ett ostridigt faktum i den nationella domstolen – dvs. att utvecklingen av partenogenetiskt aktiverade äggceller inte kan leda till en människa – är denna typ av äggceller inte av ett sådant slag att de ska anses kunna utlösa utvecklingen av en människa. Sådana partenogenetiskt aktiverade äggceller som avses i detta mål omfattas därför inte av begreppet ”mänskliga embryon” i bioteknikdirektivets mening. Vid nu redogjorda förhållanden är obefruktade mänskliga ägg, vilkas delning och vidareutveckling har stimulerats genom partenogenes, och som innehåller endast pluripotenta celler och inte kan utvecklas till människor, således inte undantagna patenterbarhet på grund av artikel 6.2 c i bioteknikdirektivet. dom : Artikel 6.2 c i bioteknikdirektivet ska tolkas så, att en obefruktad mänsklig äggcell som har stimulerats till delning och vidareutveckling genom partenogenes inte utgör ett ”mänskligt embryo” i den bestämmelsens mening, om den mot bakgrund av de senaste vetenskapliga rönen inte som sådan har någon inneboende förmåga att utvecklas till en människa. Det ankommer på den nationella domstolen att bedöma huruvida så är fallet. C-473/13, C-514/13 (UDEUD2013/369, UDEUD2013:327) o.a. mot Regieringspräsidium o.a. Begäran från Bundesgerichtshof och Landgericht I, Den nationella domstolens fråga: Innebär artikel och rådets direktiv /115/EG av den 16 om gemensamma normer och förfaranden för återvändande av tredjelandsmedborgare som vistas olagligt i medlemsstaterna i princip en skyldighet för en medlemsstat att hålla en person i förvar i avvaktan på avlägsnande i en särskild förvarsanläggning även när sådana anläggningar endast finns i vissa delstater i medlemsstaten, men inte i andra? Det förhållandet att en medlemsstat är en federal stat där delstaterna åtnjuter stort självbestämmande fråntar inte ändamålsenliga förvarsanläggningar inom hela medlemsstatens territorium. anförde vidare att det under vissa omständigheter kunde tänkas vara godtagbart att nyttja kriminalvårdsanstalter eller häkten för korta förvar, t.ex. under transporter. dom : Om det är delstatsmyndigheterna som är ansvariga för att inrätta förvarsanläggningar, kan medlemsstaten inte anses ha uppfyllt sina unionsrättsliga förpliktelser enligt direktivet om det i vissa delstater finns tillgång till förvarsanläggningar, men i andra inte. C-565/13 (UDEUD2013/411) Brottmålet mot m.fl. Begäran från Hovrätten för västra , Den nationella domstolens fråga: Om artikel 6.1 i avtalet om fiskepartnerskap mellan Europeiska gemenskapen och är exklusiv i den meningen att den utesluter gemenskapsfartyg från att få bedriva fiske eller hyras ut till marockanska företag för fiske i marockanska fiskezoner, med stöd av licenser som utfärdats uteslutande av behöriga marockanska myndigheter för marockanska ägare av fiskekvoter. Även fråga om avtalet medger att vid sidan av avtalet utvecklar och bedriver ett eget inhemskt pelagiskt industrifiske söder om 29:e breddgraden nord och, om så är fallet, huruvida avtalet ger en rätt för att för sitt inhemska fiske hyra in eller bevilja licenser direkt till gemenskapsflaggade fiskefartyg utan krav på tillstånd från Europeiska gemenskapen. yttrade sig inte i målet. dom : Det är inte tillåtet för ett fartyg registrerat i att fiska i marockanska vatten utan licens som utfärdats inom ramen för fiskeavtalet. Även för det fall tillstånd skulle ges av behöriga marockanska myndigheter krävs att proceduren enligt fiskeavtalet följs, vilket innebär att gemenskapen måste göra en framställan om tillståndet. Syftet är att kunna kontrollera tillståndsgivningen. Ett av ändamålen med fiskeavtalet är nämligen att motverka utfiskning av marockanska vatten från fartyg hemmahörande i EU:s medlemsstater, vilket gemenskapsmyndigheterna måste kunna kontrollera. 3.1 Mål i vilka talan har väckts vid eller tribunalen C-28/12 (UDEUD2012/140) Europeiska kommissionen mot Europeiska unionens råd Kommissionen har yrkat att rådets och medlemsstaternas regeringars beslut /708/EU av om undertecknande för unionens räkning och provisorisk tillämpning av dels luftfartsavtalet mellan , Europeiska unionen och dess medlemsstater samt och , dels biavtalet mellan samma parter (beslutet), ska ogiltigförklaras med stöd av tre grunder. För det första strider beslutet enligt kommissionen mot artiklarna 13.2 , 218.2 och 218.5 EUF-fördraget eftersom rådet ensamt borde ha fattat beslutet och inte tillsammans med medlemsstaternas regeringar. För det andra anser kommissionen att beslutet strider mot omröstningsreglerna i artiklarna 218.8 och 100.2 EUF-fördraget enligt vilka rådet ska fatta beslut med kvalificerad majoritet, medan medlemsstaternas regeringar medverkan inneburit ett krav på enhällighet. För det tredje gör kommissionen gällande att beslutet strider mot fördragens syften och principen om lojalt samarbete enligt artikel 13.2 . Den har intervenerat till stöd för rådet och anfört följande. Det är förenligt med artiklarna 13.2 , 218.2 och 218.5 EUF-fördraget att medlemsstaternas regeringar deltar vid sidan av rådet i beslut om undertecknande och provisorisk tillämpning av internationella avtal i vilka såväl unionen som medlemsstaterna är parter. Artikel 218 EUF-fördraget reglerar förfarandet för unionens ingående av internationella avtal. Artikelns tillämpning på ingåendet av ett visst avtal förutsätter att den läses tillsammans med de bestämmelser i fördragen som reglerar unionens befogenheter på det politikområde som avtalet gäller. Befogenheterna på transportområdet enligt artikel EUF- fördraget delas av unionen och medlemsstaterna. Att det förhåller sig så vad gäller det aktuella luftfartsavtalet och biavtalet har kommissionen inte ifrågasatt. Det är således fullt möjligt för unionen och medlemsstaterna att tillsammans och gemensamt utöva sina befogenheter i samband med ingående av internationella avtal. Detta förfarande har vidare inte inneburit att omröstningsreglerna i artiklarna 218.8 och 100.2 EUF-fördraget inte skulle ha respekterats. Unionsfördragen reglerar inte medlemsstaternas förfarande för ingående av internationella avtal, varför någon oförenlighet mellan medlemsstaternas förfarande och unionens förfarande för ingående av internationella avtal knappast kan uppstå. På motsvarande sätt har domstolen accepterat att kravet på enhällighet enligt artikel 308 EG, numera artikel 352 EUF-fördraget, kan kombineras med andra bestämmelser i fördragen med andra röstningsregler när så behövs vid valet av rättslig grund för en rättsakt då den nödvändiga behörigheten inte fullt ut omfattats av särskilda bestämmelser i fördragen. Eftersom artikel 308 EG och artikel 352 EUF-fördraget reglerar utövandet av befogenheter för vilka det saknas särskilda bestämmelser i fördragen synes någon konflikt inte uppkomma i förhållande till de förfarandekrav som föreskrivs i fördragen för utövande av där fastlagda befogenheterna. Inte heller strider förfarandet mot fördragens syften eller principen om lojalt samarbete enligt artikel 13.2 . Beslutet är en intern unionsåtgärd och torde redan av den anledningen inte kunna leda till effekter i fråga om suddighet i unionens personlighet och representation utåt som kommissionen befarar. Beslutet ger tydligt besked om dels enigheten mellan unionen och dess medlemsstater om ingående och provisorisk tillämpning av de aktuella avtalen, dels att det är rådets ordförande eller den han eller hon utser som ska underteckna avtalen. Genom beslutet tydliggörs således hur unionen företräds utåt i detta fall. C-146/13 (UDEUD2013/253) mot och Europeiska unionens råd har yrkat att domstolen ska ogiltigförklara förordning (EU) 1257/2012 om genomförande av ett fördjupat samarbete för att skapa ett enhetligt patentskydd. Syftet med denna förordning är att genomföra rådets beslut av om bemyndigande av ett fördjupat samarbete på området skapande av ett enhetligt patentskydd (2011/167/EU) – ett beslut som redan varit föremål för domstolens prövning (se målen C-274/11 och C-295/11 ovan). har anfört sju grunder till stöd för sin talan. Den första grunden avser åsidosättande av rättsstatens värderingar genom att den omtvistade förordningen grundar sig på ett bevis utfärdat av Europeiska patentverket, vars rättsakter inte är underkastade domstolskontroll. Den andra grunden avser avsaknad av en unionsrättsakt och, alternativt, avsaknad av rättslig grund för den omtvistade förordningen, genom att den inte föreskriver åtgärder som säkerställer det enhetliga skydd som stadgas i artikel 118 EUF-fördraget. Den tredje grunden avser maktmissbruk genom fördjupat samarbete för andra syften än de som föreskrivs i fördragen. Den fjärde grunden avser åsidosättande av artikel 291.2 EUF-fördraget eller, alternativt, åsidosättande av rättspraxis efter domen i målet C-9/56 Meroni vid upprättandet av systemet med årsavgifter och fastställandet av årsavgifternas fördelning. Den femte grunden avser åsidosättande av rättspraxis efter domen i målet Meroni, genom att vissa administrativa uppgifter avseende europeiska patent med enhetlig verkan delegerats till Europeiska patentverket. De sjätte och sjunde grunderna avser åsidosättande av principerna om autonomi och enhetlighet vid tillämpningen av unionsrätten, i samband med ordningen för den omtvistade förordningens ikraftträdande. har intervenerat till stöd för och rådet och anslutit sig till deras talan. har anfört att och rådet inte har åsidosatt rättsstatens värderingar genom att ha antagit en förordning som grundar sig på ett bevis utfärdat av Europeiska patentverket, att valet av rättslig grund för den omtvistade förordningen är korrekt, att och rådet inte har missbrukat sina befogenheter, att vare sig artikel 291.2 EUF-fördraget eller rättspraxis efter domen i målet Meroni har åsidosatts samt att principerna om autonomi och enhetlighet vid tillämpningen av unionsrätten inte har åsidosatts. Generaladvokatens förslag till avgörande : Generaladvokaten föreslår att talan ogillas. Vad gäller första grund är den verkningslös. Denna grund påverkar nämligen inte giltigheten av den omtvistande förordningen, vars giltighet inte påverkas av huruvida EPO:s beslut om meddelande av europeiska patent är förenliga med unionsrätten. Genom att det i den angripna förordningen hänvisas till den nationella lagstiftning som är tillämplig i varje enskilt fall säkerställer den angripna förordningen ett enhetligt skydd, eftersom hänvisningen även omfattar samtliga folkrättsliga avtal i vilka medlemsstaterna är parter, inbegripet UPC avtalet som medlemsstaterna måste ratificera enligt principen om lojalt samarbete i artikel 4.3 EU- fördraget. talan kan således inte heller vinna bifall på den andra grunden. Vad gäller den tredje grunden har utgått ifrån samma argument som avseende dess andra grund, nämligen att den angripna förordningen saknar innehåll på så sätt att den inte innehåller några rättsregler som säkerställer ett enhetligt skydd. Eftersom detta argument har underkänts inom ramen för prövningen av den andra grunden saknar de indicier som lagt fram relevans. Vad sedan gäller den fjärde grunden och den femte grunden avseende åsidosättande av artikel 291.2 EUF-fördraget och de principer som fastställts i domen Meroni har grundat sig på en bestämmelse (artikel 291.2 EUF-fördraget) som inte är tillämplig här. De deltagande medlemsstaternas utövande av den befogenhet som tilldelas dem genom artikel 9.2 i den angripna förordningen ingår i ett regelverk som fastställts och avgränsats av unionslagstiftaren och som inte behöver genomföras på enhetliga villkor i samtliga medlemsstater. Den praxis som följer av Meroni-domen är inte heller tillämplig i detta fall eftersom det inte är unionslagstiftaren utan de deltagande medlemsstaterna som tilldelat en folkrättslig institution, nämligen EPO, administrativa uppgifter. kan inte heller vinna bifall på den sjätte och den sjunde grunden. Domstolen har inte behörighet att pröva innehållet i . Om den angripna förordningen skulle ogiltigförklaras så skulle detta på intet sätt innebära att giltigheten av UPC avtalet ifrågasätts. Syftet med den angripna förordningen är att säkerställa att europeiska patent med enhetlig verkan fungerar på rätt sätt. Det skulle stå i strid med sådana principer att tillämpa den angripna förordningen när UPC ännu inte har inrättats. Det är inte, såsom gör gällande, medlemsstaterna som beslutar om huruvida den angripna ska träda i kraft. förordningen och UPC avtalet är vidare sådant att det med hänsyn till rättssäkerheten skulle vara inkonsekvent av unionslagstiftaren att inte villkora tillämpningen av den angripna förordningen av att avtalet trätt C-147/13 (UDEUD2013/254) mot Europeiska har yrkat att domstolen ska ogiltigförklara förordning (EU) 1260/2012 om genomförande av ett fördjupat samarbete för att skapa ett enhetligt patentskydd när det gäller tillämpliga översättnings- Syftet med denna förordning är att genomföra rådets beslut av om bemyndigande av ett fördjupat samarbete på området skapande av ett enhetligt patentskydd (2011/167/EU) – ett beslut som redan varit föremål för domstolens prövning (se målen C-274/11 och C-295/11 ovan). har anfört fem grunder till stöd för sin diskrimineringsprincipen vid införande av en ordning som är till nackdel för personer vars språk inte är engelska, franska eller tyska, eftersom ordningen är oproportionerlig mot det eftersträvade målet. Den andra grunden avser åsidosättande av rättspraxis efter domen i målet C-9/56 Meroni, genom att administrationen av ersättningssystemet och offentliggörandet av översättningar delegerats till Europeiska patentverket (EPO). Den tredje grunden avser avsaknad av rättslig grund för artikel 4, såtillvida som den bestämmelsen reglerar översättning i händelse av tvist, vilket inte direkt berör språkanvändningen enligt artikel 118 andra stycket EUF-fördraget. Den fjärde grunden avser åsidosättande av rättssäkerhetsprincipen. Den femte och sista grunden avser åsidosättande av principen om autonomi, genom att tillämpningen av förordningen gjort avhängig ikraftträdandet av avtalet om en enhetlig patentdomstol. har intervenerat till stöd för rådet och anslutit sig till rådets talan. har anfört att icke-diskrimineringsprincipen inte har åsidosatts, att rättspraxis efter domen i målet Meroni inte har åsidosatts, att den angivna rättsliga grunden för den omtvistade förordningen är korrekt, att rättssäkerhetsprincipen inte har åsidosatts samt att inte heller principen om autonomi vid tillämpningen av unionsrätten har åsidosatts. Generaladvokatens förslag till avgörande : Generaladvokaten föreslår att talan ogillas. Vad avser första grund har unionslagstiftaren antagit den angripna förordningen med det berättigade ändamålet att hitta en språklösning som stämde överens med unionens mål att främja den inre marknadens funktion, innovationskapacitet, tillväxt och europeiska företags konkurrenskraft. Med andra ord innebär den valda språkordningen visserligen en begränsning i språkanvändningen, men eftersträvar ett legitimt mål bestående i att minska kostnaderna för översättning. Att begränsa antalet språk för EPEV är ändamålsenligt, eftersom det säkerställer ett enhetligt patentskydd, som översättningskostnaderna kan minskas markant. Begränsningen till EPO:s tre officiella språk står inte heller i strid med proportionalitetsprincipen. Vad gäller andra grund hänvisar generaladvokaten till sin bedömning av den fjärde och den femte grunden i målet /parlamentet och rådet (C-146/13). I motsats till vad gör gällande har artikel 4 i den angripna förordningen ett inneboende samband med bestämmelserna om språkanvändning i artikel 118 andra stycket EUF-fördraget, i den mån den har som mål att mildra unionslagstiftarens val av språkanvändning för EPEV. De argument som har anfört avseende sin fjärde grund har inte gett stöd för att rättssäkerhetsprincipen har åsidosatts. Detta eftersom bestämmelserna i den angripna förordningen nr 1257/2012 och i EPC är tillräckligt klara, precisa och förutsägbara när det gäller vilka rättsverkningar de har. För bedömningen av den femte grunden hänvisar generaladvokaten till sitt förslag till avgörande i mål C- 146/13 och i synnerhet till bedömningen avseende den sista delen i den sjätte grunden för talan. C-409/13 (UDEUD2013/371) Europeiska unionens råd mot Europeiska kommissionen Rådet har yrkat att domstolen ska ogiltigförklara kommissionens beslut , genom vilket kommissionen drog tillbaka sitt förslag till och rådets förordning om allmänna bestämmelser för makrofinansiellt stöd till tredjeländer. Till stöd för sin talan har rådet bl.a. gjort gällande att kommissionen har åsidosatt principen om tilldelade befogenheter och lojalt samarbete i artikel 13.2 . har intervenerat till stöd för rådet och anslutit sig till rådets talan. har anfört i huvudsak följande.