prop · H20365 · 2015-03-11 00:00:00 — har anfört följande: Artiklarna 49 och 63 EUF-fördraget utgör inte hinder för nationell lagstiftning enligt vilken hemviststaten inte medger avdrag för en valutakursförlust som är integrerad i en kapitalförlust på en näringsbetingad andel i ett bolag som har hemvist i en annan medlemsstat, när hemviststaten tillämpar ett system där kapitalvinster och kapitalförluster på sådana andelar inte beaktas vid beskattning. Om domstolen ändå skulle anse att det svenska systemet utgör en inskränkning av etableringsfriheten, är denna inskränkning rättfärdigad med hänsyn till behovet av att upprätthålla det svenska skattesystemets inre sammanhang. C-691/13 (UDEUD 2014/55) mot Ministre des affaires sociales et de la santé och Ministre de l’Économie et des Finances Begäran om förhandsavgörande från Conseil d’État, Den nationella domstolens fråga: Innebär artikel 6.2 i rådets direktiv /105/EEG av om insyn i de åtgärder som reglerar prissättningen på humanläkemedel och deras inordnande i de nationella sjukförsäkringssystemen en skyldighet att motivera beslut om att uppta ett läkemedel i förteckningen över läkemedel som omfattas av sjukförsäkringssystemet, eller om förlängt upptagande i förteckningen, för det fall att beslutet, i förhållande till ansökan, begränsar de terapeutiska indikatorer som ger rätt till ersättning, eller villkorar ersättning baserat på bland annat, den föreskrivande läkarens kvalifikationer, behandlingsförloppet, uppföljningen av patienter, eller andra villkor som endast ger en del av de patienter som behandlas med läkemedlet rätt till ersättning från sjukförsäkringskassorna eller begränsar denna möjlighet till att endast omfatta särskilda situationer? har anfört följande: Som utgångspunkt är det viktigt att en sökande har möjlighet att förstå skälen bakom de beslut som myndigheter och domstolar fattar. Detta gäller särskilt i de situationer då beslutet går sökanden emot. Sökanden ska även erhålla uppgift om det är möjligt att överklaga beslut och, om så är fallet, information om vart denne kan vända sig. För att en sökande ska kunna förstå skälen bakom sådana beslut och också kunna tillvarata sin rätt, krävs ofta – men inte alltid – en motivering i själva beslutet. I vissa fall råder det ingen som helst tvekan om vilka överväganden som har gjorts och en sökande efterfrågar inte heller en motivering. Enligt regeringen kan artikel 6.2 inte tolkas så att det föreligger en motiveringsskyldighet i de fall där det är uppenbart obehövligt, t.ex. när ett beslut är detsamma som för en referensprodukt och där sökanden är väl medveten om vilka överväganden som gjordes vid beslutet avseende referensprodukten. C-9/14 (UDEUD2014/64) mot D.G. Den nationella domstolens fråga: Innebär artikel 39 EG om fri rörlighet för arbetstagare att anställningsstaten är skyldig att vid inkomst- beskattning beakta personliga förhållanden och familjesituation (t.ex. avdrag för räntekostnader) för en skattskyldig utan hemvist i anställningsstaten när den skattskyldiges inkomst under en del av beskattningsåret huvudsakligen kommit från anställningsstaten. har anfört följande. Huvudregeln enligt praxis är att olika beskattningstekniker får användas beroende på om den skattskyldige har hemvist i medlemstaten eller inte. Om den skattskyldige får huvuddelen av sin inkomst från anställningsstaten är dock den begränsat skattskyldiges situation jämförbar med en obegränsat skattskyldigs situation (dvs. en person som har hemvist i anställnings- staten). Under sådana förhållanden måste anställningsstaten därför se till att den begränsat skattskyldiges personliga förhållanden kan beaktas vid beskattningen på samma sätt som en obegränsat skattskyldigs personliga förhållanden. Bedömningen av om en skattskyldig med hemvist och en skattskyldig utan hemvist i anställningsstaten befinner sig i jämförbara situationer förutsätter att en tidsperiod bestäms under vilken jämförelsen av förhållandena ska ske. Den referensperiod som bör användas är beskattningsåret. Om kortare perioder fick användas skulle obegränsat och begränsat skattskyldiga i princip alltid kunna anses vara i jämförbara situationer. C-10/14, C-14/14 och C-17/14 (UDEUD2014/123) J.B.G.T. Miljoen (mål C-10/14), X (mål C-14/14) respektive générale SA (mål C- 17/14) mot Begäran om förhandsavgörande från , Den nationella domstolens frågor i mål C-17/14: Hoge Raad undrar först och främst om jämförelsen mellan en person utan hemvist i landet och en person med hemvist i landet i ett fall som det förevarande, i vilket källstaten innehållit skatt på de utdelningar som betalats ut, ska för tillämpningen av artikel 63 EUF-fördraget även utsträckas till att gälla den inkomstskatt som påförts utdelningsinkomsterna och från vilken personer med hemvist i landet får avräkna skatten på utdelningar. Därutöver har den nationella domstolen ställt ett antal följdfrågor. har endast yttrat sig i mål C-17/14 och där anfört i huvudsak följande: Det framgår inte tydligt av begäran om förhandsavgörande om och i så fall hur klaganden skulle missgynnas i förhållande till personer med hemvist i genom den aktuella källbeskattningen. Endast om det klarläggs att något sådant missgynnande föreligger blir den nationella domstolens frågor relevanta att besvara. Om så visar sig vara fallet, ska den efterfrågade jämförelsen göras med hänsyn till den faktiska skattebelastningen som den aktuella nederländska beskattningen av utdelningar innebär. Det är alltså fråga om en jämförelse mellan å ena sidan en definitiv källskatt om på utdelningar till personer som inte har hemvist i och å andra sidan en beskattning av utdelningar till personer med hemvist i med beaktande av att detta sker som ett led i den ordinarie bolagsbeskattningen. Vid jämförelsen kräver unionsrätten endast att möjligheten att få avdrag för sådana kostnader som har ett direkt samband med utdelningarnas förvärvande beaktas. I princip är det utan betydelse för bedömningen hur valt att hantera det nederländska skatteuttaget. C-67/14 (UDEUD2014/101) Jobcenter Neukölln mot Nazifa Alimanovic, , och Begäran från Bundessozialgericht, Den nationella domstolens fråga: Både och rådets förordning (EG) nr 883/2004 om samordning av de sociala trygghetssystemen och och rådets direktiv /38/EG om unionsmedborgares och deras familjemedlemmars rätt att fritt röra sig och uppehålla sig inom medlemsstaternas territorier (rörlighetsdirektivet) innehåller artiklar med krav på likabehandling men i rörlighetsdirektivet finns det en bestämmelse i artikel 24.2 som medger undantag från kravet på likabehandling. Den nationella domstolen undrar om likabehandlingsprincipen i artikel 4 i förordning (EG) nr 883/2004 kan begränsas genom nationell lagstiftning som genomför undantaget från likabehandlingsprincipen i artikel 24.2 i rörlighetsdirektivet när det gäller arbetssökande. Den nationella domstolen undrar även om artikel 45.2 EUF-fördraget jämförd med artikel 18 EUF-fördraget utgör hinder mot en nationell bestämmelse enligt vilken unionsmedborgare, vilka i egenskap av arbetssökande kan åberopa utövandet av rätten till fri rörlighet, utan undantag nekas en social förmån som har till syfte att säkerställa försörjningen och främja tillträde till arbetsmarknaden de enbart har uppehållsrätt som arbetssökande och oberoende av deras anknytning till den mottagande staten. har anfört följande. Av praxis från domstolen framgår att likabehandlingsprincipen i förordning (EG) nr 883/2004 kan begränsas genom bestämmelser som genomför undantaget från likabehandlingsprincipen i rörelsedirektivet. Ordalydelsen i artikel 24.2 i rörlighetsdirektivet innebär inte att det måste prövas i det individuella fallet om avsteg kan göras mot bakgrund av t.ex. unionsmedborgarens Dock gäller möjligheterna till undantag från likabehandling när det gäller socialt bistånd bara om förmånen dels verkligen utgör socialt bistånd, dels den arbetssökande inte ändrat sin uppehållsrättsliga status t.ex. genom arbete. Utgångspunkten för bedömningen av en förmån som både har till syfte att ge socialt bistånd och underlätta tillträdet till arbetsmarknaden bör vara en analys av vilket resultat som stödet syftar till att uppnå, snarare än stödets formella utformning, klassificering eller rubricering. Blandförmåner vars huvudsakliga syfte är att tillförsäkra den bidragssökande en viss ekonomisk miniminivå eller skäliga levnadsvillkor har framförallt karaktären av socialt bistånd. Vid bedömningen av syftet bör vägas in om något alternativt stöd eller försörjningsstöd finns. Är den bidragssökande beroende av stödet för att uppnå skäliga levnadsvillkor talar detta för att stödet ska bedömas som socialt bistånd. C-95/14 (UDEUD2014/127) Unione Nazionale Industria Conciaria o.a. mot FS Retail m.fl. Begäran från Tribunale di , Den nationella domstolens frågor: Är en nationell lagstiftning som ställer krav på ursprungsmärkning av bl.a. skor förenlig med artiklarna 34, 35 och 36 i EUF-fördraget, ett direktiv /11/EG om tillnärmning av medlemsstaternas lagar och andra författningar beträffande märkning av material som används i huvudbeståndsdelarna av skodon som saluförs i detaljistledet samt förordning (EU) nr 952/2013 om fastställande av en tullkodex för unionen? Är det av betydelse om produkten i fråga härstammar från en medlemsstat eller från tredjeland? har anfört följande. Frågan ska bedömas enligt direktiv /11/EG och inte enligt fördragsbestämmelserna, eftersom direktivet syftar till en uttömmande harmonisering såvitt avser ursprungsmärkning av skor. Enligt direktivet är viss märkning påbjuden som krav på märkning därutöver inte får förekomma. Den italienska lagen om ursprungsmärkning av skor ställer krav utöver direktivet och står därför i strid med unionsrätten. C-106/14 (UDEUD2014/124) FCD och FMB mot Ministre de l’écologie, du développement durable et de l’énergie. Begäran från Conseil d’État, Den nationella domstolens fråga: I det fallet att en ”vara” i den mening som avses i förordning nr 1907/2006 (Reach) är sammansatt av flera beståndsdelar som var för sig svarar mot definitionen av ”vara” i förordningen, är då de skyldigheter som följer av artiklarna 7.2 och 33 uteslutande tillämpliga på den sammansatta varan eller är de tillämpliga på var och en av de beståndsdelar som svarar mot definitionen av en ”vara”? har anfört följande. I det fallet att en ”vara” i den mening som avses i Reach-förordningen är sammansatt av flera beståndsdelar som var för sig svarar mot förordningens definition av en ”vara”, är de skyldigheter som följer av artiklarna 7.2 och 33 i förordningen tillämpliga på var och en av dessa beståndsdelar. C-168/14 (UDEUD2014/169) Grupo Itevelesa S.L. m.fl. mot Oca Inspección Técnica de m.fl. Begäran från Tribunal Supremo, Den nationella domstolens frågor: Innebär artikel 2.2 b i och rådets direktiv /123/EG av om tjänster på den inre marknaden (tjänstedirektivet) att fordonsbesiktningsverksamhet som i enlighet med nationella bestämmelser bedrivs av privata företag under tillsyn av en medlemsstats myndigheter är utesluten från direktivets tillämpningsområde? Om föregående fråga ska besvaras nekande (det vill säga om fordonsbesiktningsverksamhet i princip ingår i tillämpningsområdet för tjänstedirektivet, kan då den grund för undantag som anges i artikel 2.2 i, i direktivet vara tillämplig på grund av att de privata företag som tillhandahåller tjänsten har befogenhet att som säkerhetsåtgärd besluta om körförbud för fordon som uppvisar sådana säkerhetsbrister att det skulle föreligga omedelbar fara om fordonet användes? Om tjänstedirektivet är tillämpligt på fordonsbesiktningsverksamhet, medger en tolkning av nämnda direktiv i förening med artikel 2 i och rådets direktiv /40/EG av om provning av motorfordons och tillhörande släpfordons trafiksäkerhet (eller med motsvarande bestämmelse i det föregående direktivet 96/96/EG) under alla förhållanden att sådan verksamhet underkastas krav på ett föregående administrativt tillstånd? Påverkas svaret av det som slog fast i punkt 26 i dom av i mål C-438/08? Är nationella bestämmelser enligt vilka antalet tillstånd för att inrätta besiktningsstationer är beroende av innehållet i en områdesplan, i vilken den kvantitativa begränsningen motiveras bland annat med behovet av att säkerställa en lämplig geografisk täckning och tjänsternas kvalitet samt av att främja konkurrens mellan olika leverantörer, och som därför innehåller inslag av ekonomisk planering, förenlig med artiklarna 10 och 14 i tjänstedirektivet och – om det direktivet inte är tillämpligt – med artikel 43 i EG fördraget (numera artikel 49 i EUF-fördraget). har anfört följande. Under förutsättning att frågorna ett och två besvaras nekande av domstolen, dvs. på så sätt att fordonsbesiktnings- verksamhet omfattas av tjänstedirektivet och att inget av undantagen i artikel 2.2 är tillämpligt, är det regeringens uppfattning att artiklarna 10 och 14 i tjänstedirektivet samt i allt fall artikel 49 EUF-fördraget utgör hinder mot sådana bestämmelser som de aktuella. C-189/14 (UDEUD2014:181) mot Begäran från Eparchiako Dikastirio , Den nationella domstolens frågor: 1. Ska det förhållandet att tillämpningsområdet för artikel 13.1 b i och rådets förordning (EG) nr 883/2004 av om samordning av de sociala trygghetssystemen och artikel 14.5 b i och rådets förordning (EG) nr 987/2009 av om tillämpningsbestämmelser till förordning (EG) nr 883/2004 omfattar en person som normalt arbetar som anställd i två eller flera medlemsstater tolkas så, att det även omfattar en situation där en person har ingått ett anställningsavtal med en enda arbetsgivare etablerad i en medlemsstat i Europeiska unionen i syfte att arbeta i två andra medlemsstater, även om a) den andra medlemsstat i vilken personen ska arbeta ännu inte har bestämts och heller inte kunde förutses för ansökan om utfärdande av en blankett A1 på grund av arbetets specifika karaktär, nämligen tillfällig anställning för kortare perioder i olika medlemsstater i unionen? eller b) anställningsperioden i den första och/eller andra medlemsstaten ännu inte kan bestämmas eller inte kan förutses på grund av arbetets specifika karaktär, nämligen tillfällig anställning för kortare perioder i olika medlemsstater i unionen? För det fall fråga 1 ska besvaras jakande: Kan artikel 14.5 b i förordning nr 987/2009 tolkas så, att hänvisningen till en person som normalt arbetar som anställd i två eller flera medlemsstater vid tillämpningen av artikel 13.1 b i förordning nr 883/2004, även omfattar en situation där perioder av arbetslöshet uppkommer mellan två arbeten som utförs i olika medlemsstater, under vilka arbetstagaren fortfarande omfattas av samma anställningsavtal? För det fall fråga 1 ska besvaras jakande: Innebär det förhållandet att den behöriga medlemsstaten inte utfärdar en blankett A1 hinder för en tillämpning av artikel 13.1 b i förordning nr 883/2004? Är medlemsstaten enligt artikel 16.5 och/eller artikel 20.1, eller någon annan bestämmelse i förordning nr 987/2009, skyldig att, på grundval av ett i bosättningsmedlemsstaten meddelat preliminärt beslut angående tillämplig lagstiftning, på eget initiativ utfärda en A1-blankett, utan att den berörda arbetsgivaren behöver inge en ansökan till den behöriga medlemsstaten? har anfört följande. En arbetstagare ska som huvudregel omfattas av socialförsäkringslagstiftningen i det land där han eller hon arbetar. De regler som möjliggör undantag från huvudregeln är tänkta att tillämpas i sådana fall som rör antingen utsända arbetstagare eller i sådana fall då arbetstagaren arbetar i flera medlemsstater och då alltså flera medlemsstaters lagstiftning annars skulle vara tillämpliga. För att dessa undantagsregler ska ges en korrekt innebörd och för att deras tillämpning inte ska få oönskade effekter är det nödvändigt att beakta ändamålet med dessa regler och de särskilda situationer som det var och en avser att reglera. En sådan tolkning som domstolen i det aktuella målet frågar om riskerar att leda till oönskade effekter till nackdel för den enskilde och kan därför inte anses vara en ändamålsenlig tolkning av de aktuella bestämmelserna. Den första frågan ska således besvaras nekande. Den tredje och fjärde frågan rör verkan i en medlemsstat av beslut fattade i en annan medlemsstat. Det är, under i målet rådande omständigheter, institutionen i bosättningslandet som fattar beslut om vilket lands lagstiftning som är tillämplig. Det kan då inte vara en förutsättning för sådana beslut att en medlemsstat inte redan utfärdat en blankett A1, en motsatt tolkning skulle nämligen frånta bosättningslandets institutioner denna beslutanderätt. Den tredje frågan måste därför besvaras nekande. Eftersom förordningarna i fråga saknar uttryckliga bestämmelser om att en institution är skyldig att ex officio utfärda en blankett A1 föreslås att även den fjärde frågan besvaras nekande. C-198/14 (UDEUD2014/192) mot Häradsåklagare och staten/Tullstyrelsen Begäran om förhandsavgörande från hovrätt, Den nationella domstolens frågor: De första fyra frågorna handlar om skatterättsliga aspekter och återges inte här. Frågorna 5–8 handlar i allt väsentligt om den finländska alkohollagstiftningens förenlighet med unionsrätten och har följande lydelse. Kan kravet, att den som använder alkoholdrycker i kommersiellt syfte eller annars för bedrivande av näringsverksamhet ska ha ett särskilt detaljhandelstillstånd för import av alkoholdrycker när en finländsk köpare köpt alkoholdrycker via internet eller annars genom distansförsäljning från en säljare som bedriver verksamhet i en annan medlemsstat, vilka drycker säljaren transporterar till , anses avse förekomsten av ett monopol eller utgöra en del av ett monopols funktionssätt, varför bestämmelserna i artikel 34 EUF- fördraget inte utgör hinder mot ett sådant krav, som därmed ska bedömas utifrån artikel 37 EUF-fördraget? Om fråga 5 besvaras jakande, är då kravet på tillstånd i så fall förenligt med de villkor för statliga handelsmonopol som anges i artikel 37 EUF-fördraget? Om fråga 5 besvaras nekande, och artikel 34 EUF-fördraget ska tillämpas på förevarande fall, utgör då den finländska lagstiftningen, enligt vilken import av drycker för eget bruk vid beställning av alkoholdrycker från utlandet via internet eller annars genom distansförsäljning enbart är tillåten om beställaren själv eller en tredje part som är oberoende av säljaren har importerat alkoholdryckerna, och enligt vilken det i annat fall enligt alkohollagen krävs ett tillstånd för importen, en kvantitativ restriktion eller åtgärd med motsvarande verkan som strider mot artikel 34 EUF-fördraget? Om fråga 7 besvaras jakande, kan då lagstiftningen då anses rättfärdigad och proportionell för att skydda människors liv och hälsa? har endast svarat på frågorna 5–8 och vad gäller dessa anfört i huvudsak följande: Enligt regeringen utgör nu aktuella bestämmelser i den finländska alkohollagstiftningen bestämmelser om monopolet och dess funktionssätt varför de ska prövas mot artikel 37 EUF-fördraget. Bestämmelserna är också förenliga med artikel 37 EUF-fördraget. Om domstolen, till skillnad från regeringen, skulle anse att bestämmelserna omfattas av tillämpningsområdet för artikel 34 EUF-fördraget anser regeringen att den nationella lagstiftningen är motiverad med hänsyn till skyddet av folkhälsan. Kravet på detaljhandelstillstånd för införsel är vidare ändamålsenligt och går inte utöver vad som är nödvändigt för att uppnå målen med åtgärden. C-241/14 (UDEUD2014:217) Roman mot Finanzamt Lörrach Begäran från Finanzgericht Baden-Würtemberg, Den nationella domstolens fråga: Ska bestämmelserna i avtalet om fri rörlighet för personer – särskilt ingressen, artiklarna 1, 2, 21 samt artiklarna 7 och 9 i bilaga I till detta avtal – tolkas så, att det inte är tillåtet att påföra en arbetstagare, som har flyttat från till , som inte är schweizisk medborgare och som sedan flytten till är så kallad omvänd gränsarbetare i den mening som avses i artikel 15a.1 i det tysk-schweiziska dubbelbeskattningsavtalet, tysk skatt enligt artikel 4.4, jämförd med artikel 15a.1 fjärde meningen i nämnda avtal? har anfört följande. Frågan i målet är om det tysk-schweiziska dubbelbeskattningsavtalet – och andra dubbelbeskattningsavtal mellan och medlemsstaterna – ska tolkas i enlighet med avtalet om fri rörlighet för personer, och därmed unionsrätten, eller inte. Genom artikel 21.1 i avtalet om fri rörlighet för personer ska dubbelbeskattningsavtal mellan och unionens medlemsstater inte påverkas av avtalet om fri rörlighet för personer. Den bestämmelse som är föremål för prövning är en del av det tysk-schweiziska dubbelbeskattningsavtalet och dess tillämpning ska därmed inte påverkas av de övriga bestämmelserna i avtalet om fri rörlighet för personer. Den nationella domstolens fråga ska därför besvaras nekande. C-252/14 (UDEUD2014:221) Pensioensfonds Metaal en Technie mot Den nationella domstolens fråga: Utgör artikel 63 EUF-fördraget hinder för nationell lagstiftning enligt vilken utdelning från ett inhemskt bolag beskattas med källskatt om aktieägaren har hemvist i en annan stat medan utdelningen – om den tillfaller en inhemsk aktieägare – omfattas av en schablonmässigt bestämd skatt beräknad på en fiktiv avkastning, som sett är avsedd att motsvara den ordinarie beskattningen av all kapitalavkastning? har anfört följande. Frågan i målet är om de svenska bestämmelserna diskriminerar utländska pensionsfonder och därmed utgör ett hinder för den fria rörligheten för kapital. anser inte att någon sådan diskriminering föreligger eftersom svenska pensionsstiftelser och utländska pensionsfonder inte befinner sig i en jämförbar situation med avseende på beskattningen av kapitaltillgångar, däribland aktieutdelningar. Beskattningen av svenska pensionsstiftelser och utländska motsvarigheter, som från fast driftställe i meddelar avtal om tjänstepension med villkor som innebär att de kan jämställas med en pensionsstiftelse, utgörs av en schablonbeskattning som beräknas på värdet av stiftelsens förmögenhet. Denna schablonbeskattning har som ändamål att jämna ut beskattningen och mellan olika tillgångsslag samt att eliminera skillnader mellan direkt och indirekt sparande. Beskattningen förutsätter därmed en förmögenhet som är spridd på skilda tillgångsslag – således inte enbart aktier – och som förvaltas över . En utländsk pensionsfond utan fast driftställe i – som därmed saknar pensionsåtaganden i och vars förmögenhet saknar möjlighet att beakta vid beskattningen – befinner sig inte i en situation som är jämförbar och som möjliggör en Svenska pensionsstiftelser och dess utländska motsvarigheter som bedriver rörelse från fast driftställe i respektive pensionsfonder i beskattas med samma Skillnaden i beskattningen består i att skatten för de svenska pensionsstiftelserna beräknas på en schablon av förmögenhetsvärdet medan skatten för de utländska pensionsfonderna beräknas på den faktiska inkomsten. Den skillnaden medför inte Enligt vad som framkommit i målet finns det inte heller något stöd för att klaganden i det nationella förfarandet, PMT, faktiskt skulle ha drabbats av någon nackdel till följd av denna skillnad i beskattningstekniken. har vidare anfört att de svenska beskattningsreglerna under alla förhållanden är nödvändiga för att upprätthålla en väl avvägd fördelning av beskattningsrätten mellan och , vilket innebär att reglerna är berättigade av tvingande skäl av allmänintresse. C-264/14 mot från , Den nationella domstolens frågor: Ska artikel 2.1 i mervärdesskattedirektivet tolkas så att transaktioner i form av vad som har betecknats som växling av virtuell valuta till traditionell valuta och omvänt, som sker mot vederlag som tillhandahållaren räknar in när växlingskurserna bestäms utgör tillhandahållande av en tjänst mot ersättning.? Om svaret på den frågan är ja, ska artikel 135.1 tolkas så att växlingstransaktioner enligt ovan är undantagna från skatteplikt. har inte yttrat sig i målet.