prop · H30310 · 2015-11-03 00:00:00 — Ett avstämningsbolag är ett aktiebolag vars bolagsordning innehåller förbehåll om att bolagets aktier ska vara registrerade i ett avstämnings- register enligt kontoföringslagen (avstämningsförbehåll, se 1 kap. 10 § aktiebolagslagen). De aktiebolag som inte är avstämningsbolag kallas kupongbolag. För samtliga aktiebolag gäller att en aktiebok ska föras (5 kap. 1 §). Den ska innehålla uppgifter om aktier och aktieägare i syfte att ligga till grund för utövandet av aktieägares rättigheter mot bolaget och ge bolaget, aktieägare och andra underlag för att bedöma ägande- förhållandena i bolaget (5 kap. 1 §). Vem som är skyldig att föra aktie- boken och hur den ska föras varierar däremot beroende på om det rör sig om ett avstämningsbolag eller ett kupongbolag. För avstämningsbolag gäller, sedan ett avstämningsregister har upprättats, att den centrala värdepappersförvararen, efter avtal med bolaget, ansvarar för att föra och bevara aktieboken, pröva frågor om att föra in aktieägare i den m.m. (5 kap. 12 §). Som huvudregel ska den som har antecknats som aktie- ägare på ett avstämningskonto enligt kontoföringslagen genast föras in i aktieboken (5 kap. 13 §). För avstämningsbolag gäller således att inne- hållet i aktieboken ska spegla innehållet i avstämningsregistret. hållet i aktieboken skiljer sig åt mellan avstämningsbolag och kupong- bolag (5 kap. 5, 6 och 11 §§). Närmare bestämmelser om avstämningsregister finns i kontoförings- lagen (se avsnitt 7). Sådana register består av avstämningskonton som läggs upp för ägare av finansiella instrument som registreras enligt den lagen (4 kap. 1 § första stycket). Ett avstämningsregister förs för varje slag av finansiellt instrument. Aktier i ett avstämningsbolag ska vara registrerade i avstämningsregister (4 kap. 2 §). Aktier i svenska bolag som inte är avstämningsbolag får däremot inte registreras i ett sådant Med aktier jämställs vissa andra rättigheter. kontot ska bl.a. pantsättning och förekomst av annan särskild rätt avseende det finansiella instrumentet anges (4 kap. 17 § 5). av att vara registrerad som innehavare (ägare) på ett avstämningskonto är att innehavaren ska, med de begränsningar som framgår av kontot, anses ha rätt att förfoga över det finansiella instrumentet (6 kap. 1 §). föringslagen finns även bestämmelser om rättsverkan av en registrering av överlåtelse och pantsättning av finansiella instrument. Avstämningsregister består alltså av avstämningskonton för de olika ägarna av det aktuella slaget av finansiellt instrument. exempelvis ett svenskt aktiebolag som har 100 aktieägare finns det således 100 avstämningskonton. Det ska också anges på ett avstämnings- konto hur många finansiella instrument som kontot omfattar. innebär, i fråga om exemplet ovan, att även om de 100 aktieägarna äger 1 000 aktier var, finns det endast ett avstämningskonto per aktieägare i Däremot kan givetvis var och en av dessa aktieägare äga t.ex. aktier i andra aktiebolag. I sådant fall antecknas detta på ett annat avstämningskonto, nämligen aktieägarens avstämningskonto avseende just det bolaget. Med andra ord kan en och samma fysiska eller juridiska person ha ett stort antal avstämningskonton. I praktiken kan dock en sådan person få en överblick över sitt sammantagna innehav genom den kontoföringsstruktur som används av . använder sig nämligen av det s.k. VPC-systemet. innehavet på en kunds (kontohavares) samtliga avstämningskonton på ett och samma värdepapperskonto (VP-konto). samt termen avstämningsregister respektive avstämningskonton, se även figur 2 nedan. Ett särskilt slag av avstämningskonton är det som kallas förvaltar- och vissa andra juridiska personer får medges rätt att registreras som förvaltare av ett visst finansiellt instru- ment, i stället för att instrumentet registreras på ägarkonto (3 kap. 7 § Vid förvaltarregistrering framgår det således inte av avstämningsregistret för vems räkning som det finansiella instrumentet I stället anges på kontot att det finansiella instrumentet i fråga förvaltas för annans räkning (3 kap. 9 § 2). Den för vars räkning de finansiella instrumenten förvaltas har i sin tur ett konto eller en depå hos Det kan exempelvis röra sig om att en privatperson som äger några aktier har en depå hos en bank. Om en aktieägare har lämnat sina aktier till någon annan för förvaring, dvs. om aktierna är förvaltar- registrerade enligt ovan, kan förvaltaren på aktieägarens uppdrag föras in i aktieboken i stället för aktieägaren under vissa förutsättningar (5 kap. 14 § aktiebolagslagen). De finansiella instrument som kontoförs specificeras till antal och slag (4 kap. 17 § 3 och 18 § första stycket 2 kontoföringslagen). Det är däre- mot inte möjligt att särskilja två instrument av samma slag från varandra. Det innebär att instrument av samma slag är fungibel egendom på samma sätt som pengar. Vanligtvis avser också handeln med finansiella instru- ment fungibel egendom, dvs. de finansiella instrumenten är inte individ- uellt bestämda i parternas avtal (prop. 1997/98:160 s. 130). Så är dock inte fallet med t.ex. premieobligationer. Den som är registrerad som ägare på ett avstämningskonto ska i regel anses ha rätt att förfoga över det finansiella instrumentet i fråga (6 kap. 1 § kontoföringslagen). En sådan registrering får även andra konsekven- ser, t.ex. att personen i fråga ska antas vara behörig att ta emot nya aktier vid s.k. fondemission, ta emot teckningsrätt i vissa fall, ta emot vinstutdelning m.m. (4 kap. 49 § aktiebolagslagen). För såväl ägarkonton som förvaltarkonton gäller att registreringsåtgärderna inte utgör bevis om ägande utan endast anger vem som ska anses (presumeras) ha rätt att förfoga över det finansiella instrumentet. Vid behov får äganderätts- frågan avgöras efter en rättslig prövning med åberopande av relevant bevisning. Avstämningsregister förs med hjälp av automatiserad behandling, dvs. elektroniskt (4 kap. 1 § första stycket kontoföringslagen). Av den anledningen är aktierna i sådana bolag dematerialiserade eller, i vissa fall, immobiliserade (se ovan). Det innebär att en aktieägare inte har rätt att få ett aktiebrev utfärdat för hans eller hennes aktier (6 kap. 1 § aktiebolagslagen). Översiktsbild av avstämningsregister enligt Översiktsbild av Euroclear Sweden AB:s VPC-system samt termerna avstämningskonto och avstämningsregister Bestämmelser om utökning av aktiekapitalet finns i 11–16 kap. aktie- bolagslagen. Aktiekapitalet kan utökas genom antingen fondemission eller emission av nya aktier (nyemission alternativt inlösen av tidigare utgivna teckningsoptioner eller konvertibler, 11 kap. 1 § samma lag). I det förra fallet omvandlas i regel reserverade medel eller fritt eget kapital i balansräkningen till bundet eget kapital i form av aktiekapital (12 kap. 1 §). Någon kapitalanskaffning på marknaden äger inte rum. Det finns därför anledning att begränsa den följande framställningen till emission av nya aktier i avstämningsbolag som ska vara registrerade i ett avstäm- ningsregister i enlighet med 4 kap. 2 § första stycket kontoföringslagen. En emission av nya aktier kan genomföras i ett steg, mot kontant betalning alternativt apportegendom (nyemission), eller i flera steg genom emission av teckningsoptioner som ger rätt att teckna nya aktier eller konvertibler (11 kap. 1 § aktiebolagslagen). Konvertibler är skuldebrev förenade med en rätt att konvertera skuldebrevet till nya aktier. Det slutliga resultatet blir i samtliga fall att aktiebolaget i fråga anskaffar nytt kapital genom emission av nya aktier. Vid nyemission av aktier har aktieägarna normalt företrädesrätt till nya aktier i proportion till det antal aktier de redan äger. Motsvarande gäller för konvertibler. 2015/16:10 Om det i emissionsbeslutet anges ett visst belopp eller ett visst lägsta belopp för emissionens omfattning upphör beslutet att gälla om inte beloppet i fråga har tecknats. I ett sådant fall ska redan inbetalade belopp återbetalas. Det är en av flera anledningar till att involvera särskilda s.k. emissionsinstitut i samband med emissioner. har upprättat ett särskilt regelverk för emittenter och emissionsinstitut. Regelverket innehåller bl.a. ett krav om att emittenter ska anlita emissionsinstitut, i vart fall i samband med den initiala anslutningen av emittentens värdepapper och huvudsakligen i samband med frivilliga emissionshändelser (, Regelverk för Emittenter och , avsnitt 5.1). , t.ex. en bank eller ett värdepappersbolag, ansvarar för att tillräcklig information registreras i avstämningsregistret, med beaktande av panthavares och andra rättighetshavares särskilda rätt till värdepapperen. Av detta skäl kräver regelverket för emittenter och emissionsinstitut att emissionsinstituten ska vara antagna som konto- förande institut med rätt att utföra registreringsåtgärder på avstämnings- konton. Det framgår bl.a. av definitionen av emissionsinstitut i avsnitt 1, samma regelverk. har även en ekonomisk funktion, genom att minska risker för s.k. moturval, dvs. risken att deltagande i nyemissioner ska visa sig vara systematiskt dåliga placeringar för investerarna. Detta motverkas genom att emissionsinstituten, till skillnad från emittenterna själva, är återkommande marknadsdeltagare. Mot bakgrund av behovet att finna avsättning för emissioner som avser ett visst belopp eller ett visst lägsta belopp kan det finnas ett behov av garantier i vissa fall. En garanti att teckna belopp som motsvarar del av eller hela emissionen kan lämnas av emissionsinstitutet självt, av institu- investerare som har ett intresse i aktien eller av en kombination av dessa alternativ. Normalt samordnas garantierna av emissionsinsti- tutet. Garantier som lämnas av ett emissionsinstitut är normalt förenade med en extra kostnad för emittenten. Emission av räntebärande instrument omfattas av färre begränsningar i lag jämfört med emission av aktier. Dock ska upptagande av lån i vissa fall godkännas av bolagsstämman. Detta gäller om lånevillkoren är bero- ende av bolagets resultat eller utbetalade utdelningar. En central värde- pappersförvarare får registrera skuldförbindelser utgivna av ett avstäm- ningsbolag i ett avstämningsregister. Det regelverk som har utformat för emittenter och emissionsinstitut gäller för kontoföring av finansiella instrument, vilket inkluderar räntebärande instrument. 4.4 Olika modeller för kontoföring och olika slag av centrala värdepappersförvarare Behovet av kontoföring är en direkt följd av besluten att dematerialisera (eller immobilisera) värdepapper (se ovan). för kontoföring har därför det gemensamt att rätten till ett värdepapper framgår genom registrering på ett konto och att detta konto förs av den centrala värdepappersförvararen, på samma nivå som registrering av emissioner äger rum, dvs. på den högsta nivån. Med den högsta nivån avses den kontoföring som sker hos den centrala värdepappersförvararen, i motsats till sådana registreringar som vid förvaltarregistrering sker i en förvaltares eget system (se ovan). Det är en central uppgift för den centrala värdepappersförvararen att säkerställa en överensstämmelse mellan å ena sidan summan av krediteringar på avstämningskonton och å andra sidan emitterade volymer av samma värdepapper. Denna överens- stämmelse eller konsistens brukar benämnas emissionens integritet. Enligt den globalt sett dominerande modellen för kontoföring är kontohavarna hos den centrala värdepappersförvararen begränsade till ett antal depåbanker som för investerarnas innehav av värdepapper på egna konton (i benämnt förvaltarregistrering, se ovan). Depåbankerna är i sin tur kontohavare i den centrala värdepappersförvararen, dvs. på den högsta nivån, där samma innehav av värdepapper förs på s.k. omnibuskonton. Med sådana konton menas att ett stort antal kunders värdepapper finns registrerade på ett och samma förvaltarkonto utan att de enskilda kundernas individuella innehav separeras från varandra. Det svenska och nordiska systemet för kontoföring skiljer sig från den globalt sett dominerande modellen genom att tillåta, alternativt före- skriva, registrering av individuella innehav direkt i den centrala värde- pappersförvararens register. Det innebär att investerare erbjuds möjlig- heten av individuellt separerade konton på den högsta nivån, vilket inne- bär att en maximalt säker förvaring av värdepapper erbjuds till låg kost- nad. Det innebär å andra sidan att antalet konton hos den centrala värde- pappersförvararen blir mycket stort. Enligt uppgift från uppgår antalet kontohavare på den högsta nivån till omkring 3,4 miljoner. uppgår antalet deltagare i avvecklingssystemet, med vilka har kontraktuella relationer, till knappt 50. Det är ett utmärkande drag för det svenska och nordiska systemet för kontoföring, som även tillämpas i vissa andra länder, t.ex. och , att den centrala värdepappersförvararen inte ensam kan ansvara för kundrelationerna med de individuella kontohavarna. Detta ansvar delas i stället med kontoförande institut, vilka utses av den centrala värdepap- persförvararen. Som kontoförande institut får enligt svensk rätt utses bl.a. värdepappersbolag och kreditinstitut som har tillstånd att driva värdepap- persrörelse. Dessa är den typ av marknadsdeltagare som redan har den nödvändiga kundkontakten till följd av direktivet om marknader för finansiella instrument och och rådets direktiv /60/EG av om åtgärder för att förhindra att det finansiella systemet används för penningtvätt och finansiering av terrorism. För skada till följd av felaktiga registreringar av ett konto- förande institut svarar den centrala värdepappersförvararen solidariskt med det kontoförande institutet. Den centrala värdepappersförvararens ansvar är i ett sådant fall begränsat till för varje skadefall (7 kap. 2 § kontoföringslagen). Kontoföring av värdepapper på konton direkt hos den centrala värde- pappersförvararen lämpar sig för, i första hand, aktier och räntebärande instrument som förs på avstämningskonton, dvs. på den högsta nivån där registrering av emissioner äger rum. En sådan central värdepappers- 2015/16:10 förvarare som registrerar emissioner kan betecknas som en värdepappers- central för emittenter. Därmed blir investerarna kontohavare på samma nivå som där registrering av emissioner äger rum. En central värdepappersförvarare kan vara kontohållare även för värdepapper som har emitterats genom en annan central värdepappers- förvarare på en annan marknad, i ett annat land. Det blir fallet om den förra centrala värdepappersförvararen upprättar en länk och blir deltagare i den senare centrala värdepappersförvararen, genom vilken en viss mängd av värdepapper förvaras av den förra centrala värdepappers- förvararen, vilken i just detta avseende kan betecknas som en värde- papperscentral för investerare. En värdepapperscentral för investerare kommer att omfattas av samma harmoniserade regelverk som värdepapperscentraler för emittenter och kommer därför att erbjuda samma grad av säkerhet, inklusive möjlig- heten till individuellt separerade konton i förekommande fall. Emellertid sker registrering av individuella innehav, eller innehav som förs på omnibuskonton, inte på samma nivå som registreringen av emissioner äger rum. Skyldigheten att säkerställa emissionens integritet gäller emellertid i båda fallen. Det kan därför ifrågasättas om det är någon skillnad ur investerarens perspektiv mellan att vara kontohavare i den ena eller andra typen av värdepapperscentral. Konkurrensförhållandena på marknaden för centrala kontoförings- tjänster kommer troligen att påverkas av ECB:s initiativ till en pan- europeisk plattform för avveckling av transaktioner med värdepapper, benämnd Target2-Securities (T2S), som togs i drift med fyra deltagande värdepapperscentraler . Plattformen innebär att deltagande centrala värdepappersförvarare (värdepapperscentraler) ska utkontraktera avvecklingsmomentet till T2S, som kontoföringen sker i egna system. Utkontrakteringen kan förväntas medföra en kostnadspress för deltagande system genom tillkomsten av en ytterligare aktör som också är avgiftsfinansierad. är det ett uttalat mål för regleringen av värdepappersmarknaden, bl.a. när det gäller förordningen om värdepap- perscentraler, att undanröja nationella hinder för gränsöverskridande konkurrens. De samlade konsekvenserna för de huvudsakligen nationella centrala värdepappersförvararna är svåra att bedöma. Handel med finansiella instrument, clearing och Övergripande EU-regler om handel med finansiella instrument finns i Direktivet är en omarbetning av direktiv /39/EG om marknader för finansiella instrument (MiFID I). upphävs med verkan fr.o.m. . MiFID II innehåller bl.a. regler avseende värdepappersföretag och reglerade marknader. reglerad marknad avses i korthet ett multilateralt system som drivs eller leds av en marknadsoperatör, vilket sammanför eller underlättar sammanförandet av flera tredjeparters köp- och säljintressen i finansiella instrument m.m. så att det leder till ett kontrakt i fråga om finansiella instrument upptagna till handel enligt dess regler och/eller system (artikel 4.1.21 i MiFID II). I finns tre reglerade marknader – , (Nordic Growth Market, avseende aktier och andra delägarrätter) och NDX (Nordic Growth Market, avseende övriga finansiella instru- ment). Den förstnämnda reglerade marknaden drivs av och de båda övriga av (). Uttrycket handelsplats används i MiFID II och i förordningen om värdepapperscentraler som ett samlingsuttryck för reglerade marknader, MTF-plattformar (multilaterala handelsplattformar) och OTF-plattformar (organiserade handelsplattformar) (artikel 4.1.24 i direktivet och artikel 2.1.42 i förordningen). Vissa av de upphävda reglerna i MiFID I ersätts av regler i MiFIR. MiFID I har genomförts i svensk rätt i huvudsak genom lagen om värdepappersmarknaden. Den lagen innehåller bl.a. bestämmelser om värdepappersrörelse, börsverksamhet och clearingverksamhet. Regeringen gav en särskild utredare i uppdrag att bl.a. lämna förslag till hur MiFID II ska genomföras i svensk rätt (dir. 2013:55). Utredningen, som tog namnet värdepappersmarknadsutredning, redovisade sitt uppdrag i betänkandet Värdepappersmarknaden MiFID II och MiFIR (SOU 2015:2). Utredningens förslag innebär att det införs kompletterande bestämmelser i lagen om värdepappersmarknaden, som bestämmelser som överlappar MiFIR upphävs (bl.a. gällande krav på transparens före och efter handel). De kompletterande bestämmelserna avser bl.a. tillståndskrav för datarapporteringstjänster, detaljerade bestämmelser för handeln på reglerade marknader, skärpta regler som syftar till ett förbättrat investerarskydd, inklusive regler om ersättningar till oberoende rådgivare från tredje part, och utvidgade befogenheter för den behöriga myndigheten (i Finansinspek- tionen). De kompletterande bestämmelserna ska med något undantag börja tillämpas fr.o.m. . blir bestämmelserna i tillämpliga med vissa undantag. Inom EU regleras frågor om clearing och avveckling i huvudsak dels i och rådets förordning om OTC-derivat, centrala motparter och transaktionsregister (se avsnitt 4.5.2), dels i det s.k. finality-direktivet (se vidare avsnitt 4.5.3). Vissa bestämmelser om clearing finns även i MiFID II och MiFIR. Nya regler om avveckling finns dessutom i förordningen om värdepapperscentraler (se avsnitt 5). Den förordningen gäller även kontoföring av finansiella instrument. Det s.k. säkerhetsdirektivet, dvs. och rådets direktiv /47/EG om ställande av finansiell säkerhet, reglerar frågor om avtal om finansiellt säkerställande och finansiella säkerheter som berör vissa parter. Det har en särskild betydelse beträffande säkerheter som ställs bl.a. vid penningpolitiska operationer, repor (återköpsavtal) och derivatexponeringar (se vidare prop. 2013/14:111 s. 24–27). 2015/16:10 4.5.2 Förordningen om OTC-derivat, centrala Genom förordningen om OTC-derivat, centrala motparter och transaktionsregister infördes regler för handeln med OTC-derivat. Sådana derivat är, som berörs i avsnitt 4.2.1, derivatkontrakt som handlas bilateralt mellan köpare och säljare vid sidan av reglerade marknader eller andra handelsplatser. Det innebär att information om deras villkor och innehåll i övrigt vanligtvis endast är tillgänglig för avtalsparterna. Bristande insyn i handeln med OTC-derivat och förekomsten av stora motpartsrisker som inte hade åtgärdats genom tillräckliga säkerheter, i kombination med en påtaglig koncentration av risker, anses ha bidragit till att förstärka finanskrisen och dess förlopp (se prop. 2012/13:72 s. 15). Kommissionen inledde därför ett arbete för att åtgärda de identifierade bristerna, vilket ledde till ett förslag till förordning om OTC-derivat, centrala motparter och transaktionsregister som lades fram . kom och rådet överens om ett kompromissförslag. Förordningen om OTC-derivat, centrala motparter och transaktions- register utfärdades och trädde i kraft . I dagligt tal benämns förordningen ofta , vilket är en förkortning av den engelska benämningen European market infrastructure regulation. Förordningen om OTC-derivat, centrala motparter och transaktions- register syftar till minskade motpartsrisker och förbättrad genomlysning vid handel med derivatkontrakt. Förordningen innehåller bl.a. regler om obligatorisk clearing via central motpart av OTC-derivat som förklarats lämpliga för clearing, krav på säkerställande och vissa andra riskbegräns- ande tekniker i övriga fall, krav på rapportering av derivatkontrakt till transaktionsregister samt auktorisation av centrala motparter och registrering av transaktionsregister. Vilken funktion som centrala motparter fyller framgår av avsnitt 4.2.2. Vidare ger förordningen de nationella behöriga myndigheterna och Europeiska värdepappers- och marknadsmyndigheten () vissa befogenheter att vidta åtgärder. Med stöd av förordningen har kommissionen antagit flera delegerade förordningar och genomförandeförordningar som kompletterar den. Med tanke på att förordningen innebär en skyldighet till central motpartsclearing i vissa fall, är det naturligt att den också reglerar centrala motparter i fråga om auktorisation, verksamhetsregler och tillsyn. Det gäller inte minst de centrala motparternas möjligheter att hantera riskerna i verksamheten, såsom kreditrisker, motpartsrisker, marknadsrisker, operativa risker, rättsliga risker och affärsrisker. I dessa avseenden är kapitalkraven av betydelse för de centrala motparternas motståndskraft för att täcka risker som inte motsvaras av specifika finansiella resurser (skäl 48). De centrala motparterna övertar risker som andra parter annars skulle utsättas för. De utsätter sig för risk i förhållande till clearingmedlemmarna. Även om clearingskyldigheten enligt förordningen är begränsad till OTC-derivat, gäller förordningens regler om centrala motparter generellt, oavsett om det är fråga om vissa typer av derivatkontrakt eller andra slags finansiella instrument (a. prop. s. 39 f.). Det är också viktigt att spridningsriskerna av en obeståndssituation Prop. 2015/16:10 minimeras (skäl 65). Därför innehåller förordningen krav på clearing- medlemmarna (artikel 37). Av samma skäl finns också krav på åtgärder från den centrala motpartens sida, som kan tjäna som en buffert vid obestånd hos en clearingmedlem. Det gäller krav på marginalsäkerheter, obeståndsfond och andra finansiella resurser (artiklarna 41–43). Sammantaget ska dessa resurser säkerställa att en central motpart kan motstå fallissemang för de två clearingmedlemmar mot vilka den centrala motparten har störst exponering (artikel 43.2). Om en clearingmedlem blir insolvent, ska den centrala motparten agera snabbt för att begränsa förluster och likviditetspåfrestningar (artikel 48.2). För att bli clearingmedlem, och därigenom få en direkt avtalsrelation till den centrala motparten, krävs att företaget i fråga uppfyller tillträdeskrav som fastställs av den centrala motparten (artikel 37.1).