prop · H2031380 · 2015-01-01 00:00:00 — Även den dömdes språkliga, kulturella, sociala och ekonomiska band till är relevanta omständigheter. menar att det är svårt att se när verkställighet i skulle kunna bli aktuellt i de fall den dömde inte är bosatt här. Det kan dock inte uteslutas att det finns situationer när det kan bli aktuellt, t.ex. när den dömde vill bosätta sig i med hänsyn till studier eller arbete. Ett ytterligare villkor för att Kriminalvården ska få medge att en dom sänds över bör vara att det i övrigt framstår som lämpligt. Även detta bör framgå av lagen. Denna lämplighetsprövning skiljer sig från den som ska ske när en svensk dom ska sändas över till en annan stat (avsnitt 7.1.3). Vid lämplighetsbedömningen kan det bli aktuellt att pröva om det över huvud taget finns förutsättningar att anpassa den utländska påföljden om den avviker från de påföljder som finns i . Även om Kriminalvården i detta skede inte behöver pröva om någon vägransgrund är tillämplig, bör enligt regeringens mening något medgivande inte lämnas om den utländska domen inte kommer att erkännas och verkställas med hänvisning till de vägransgrunder som föreslås. En förutsättning för att Kriminalvården ska kunna lämna sitt med- givande är att myndigheten har tillräckligt underlag för att kunna göra den prövning som krävs. Den utländska domen och intyget skickas 2014/15:138 formellt över först när ett medgivande lämnats av Kriminalvården. Inom det samrådsförfarande som beskrivs i artikel 15 i rambeslutet kan Kriminalvården dock begära in den information som myndigheten anser sig behöva för att kunna pröva om ett medgivande ska lämnas eller inte. Den andra staten torde ju också vara angelägen om att Kriminalvården får all information den behöver för att kunna ta ställning. Därutöver kan det finnas skäl att inhämta information från i den andra staten eller från andra svenska myndigheter såsom och för att utröna den dömdes anknytning till . Detta informationsinhämtande kan regleras i förordning. Enligt rambeslutet ska Kriminalvården utan dröjsmål underrätta den andra staten om sitt beslut. Någon lagreglerad tidsfrist inom vilken ett besked ska lämnas behövs dock inte. Sammanfattningsvis föreslår regeringen att det som en grundläggande förutsättning för att en annan medlemsstats dom på frivårdspåföljd ska erkännas och verkställas i ska gälla att den dömde har sin hemvist här och har återvänt eller vill återvända hit eller att Kriminalvården har medgett att domen sänds över till för erkännande och verkställighet. Kriminalvården ska lämna ett sådant medgivande endast om ett överförande av verkställigheten underlättar den dömdes sociala återanpassning och det i övrigt framstår som lämpligt. 8.2.2Övervakningsåtgärder som den utländska domen ska innefatta Regeringens förslag: En utländsk dom på frivårdspåföljd som sänts över från en medlemsstat till ska erkännas och verkställas här endast om domen innefattar en sådan övervakningsåtgärd som anges i artikel 4.1 i rambeslutet. Utredningens förslag: Överensstämmer i huvudsak med regeringens förslag. Utredningen föreslår emellertid en annan lagteknisk lösning (se s. 649 f. i betänkandet). Remissinstanserna: Remissinstanserna godtar utredningens förslag eller invänder inte mot förslaget. Skälen för regeringens förslag: Rambeslutet innebär att , i egenskap av verkställande stat, är skyldigt att erkänna en annan medlemsstats dom på frivårdspåföljd (artikel 8.1). Denna skyldighet gäller dock endast om domen innehåller åtgärder som räknas upp i artikel 4.1 i rambeslutet. Dessa innebär en skyldighet för den dömde att meddela varje byte av bostad eller arbetsplats till en angiven myndighet (punkt a), att inte besöka vissa orter, platser eller angivna områden i den utfärdande eller verkställande staten (punkt b), att iaktta begränsningar i möjligheten att lämna den verkställande statens territorium (punkt c), att följa anvisningar rörande beteende, bostad, utbildning, fritidssysselsättningar eller som innehåller begränsningar av eller bestämmelser för bedrivande av förvärvsverksamhet (punkt d), att anmäla sig hos en angiven myndighet . 2014/15:138 (punkt e), att undvika kontakt med vissa angivna personer (punkt f), att undvika att befatta sig med vissa angivna föremål som har använts eller som skulle kunna användas av den dömde för att begå brott (punkt g), att ekonomiskt kompensera för den skada som vållats genom brottet eller skyldighet att visa upp bevis för att denna skyldighet har fullgjorts (punkt h), att utföra samhällstjänst (punkt i), att samarbeta med en övervakare eller med den företrädare för som har ansvar för dömda personer (punkt j), eller att genomgå terapeutisk behandling eller avvänjningskur (punkt k). För att göra det tydligt hur långt åtagande sträcker sig bör samtliga de åtgärder som räknas upp i denna artikel även framgå av lagen. Den andra staten ska i intyget som ska bifogas domen (se närmare om förfarandet i avsnitt 8.4) ange vilken åtgärd som påföljden omfattar. I normalfallet kommer det knappast att finnas anledning att ifrågasätta den utfärdande statens bedömning av att en viss åtgärd faller in under en av punkterna i artikel 4.1. Vid eventuella tveksamheter bör samråd hållas mellan Kriminalvården och den andra statens behöriga myndighet. Utöver de övervakningsåtgärder som anges i artikel 4.1 kan en medlemsstat på frivillig basis ta på sig att övervaka även andra åtgärder, vilket i så fall ska meddelas rådets generalsekretariat enligt artikel 4.2. Denna information ska sedan finnas tillgänglig för alla medlemsstater och kommissionen. Regeringen anser i likhet med utredningen att inte bör åta sig att övervaka fler övervakningsåtgärder än de som framgår av ramsbeslutet. Listan i artikel 4.1 är relativt omfattande och flera av de övervakningsåtgärder som anges där saknar motsvarighet i svensk rätt. Att åta sig att övervaka ytterligare åtgärder som inte förekommer i svensk rätt finns det inte skäl till. 8.3Hinder mot erkännande och verkställighet Regeringens förslag: En utländsk dom på frivårdspåföljd ska inte erkännas eller verkställas i – om det återstår mindre än av den tid som den dömde ska iaktta en skyldighet, – om den gärning som påföljden avser inte motsvarar brott enligt svensk lag, såvida det inte är fråga om en sådan gärning som finns angiven i listan i artikel 10.1 i rambeslutet och för vilken det i den andra statens lagstiftning är föreskrivet en frihetsberövande påföljd den gärning som påföljden avser helt eller delvis begåtts i och inte motsvarar brott enligt svensk lag, –om en verkställighet av påföljden skulle strida mot förbudet mot dubbelbestraffning (ne bis in idem), –om den dömde för brottet inte fyllt , –om verkställighet i inte skulle vara förenlig med bestämmelser om immunitet, –om domen meddelats efter förhandling i den dömdes utevaro, såvida det inte har bekräftats i intyget att något av villkoren som rådets rambeslut /947/RIF ställer upp är uppfyllda, eller –om påföljden innefattar en medicinsk eller terapeutisk behandling som inte kan verkställas här. Regeringens bedömning: Någon uttrycklig vägransgrund hänförlig till de svenska grundlagarna eller till bör inte införas. Vidare bör det inte införas någon vägransgrund som är kopplad till svenska preskriptionsregler. Utredningens förslag: Överensstämmer i huvudsak med regeringens. Utredningen föreslår dock att kravet på att det ska återstå av påföljden ska vara fakultativt. Utredningen föreslår också att den vägransgrund som avser territorialitet ska ha ett bredare tillämpningsområde. Vidare föreslår utredningen en något annorlunda utformning av vägransgrunden avseende förbudet mot dubbelbestraffning (se s. 650 f. i betänkandet). Remissinstanserna: anför att det i vägransgrunderna bör finnas en uttrycklig hänvisning till . Övriga remissinstanser godtar utredningens förslag och bedömning eller invänder inte mot förslaget eller bedömningen. Skälen för regeringens förslag och bedömning En utgångspunkt för det straffrättsliga samarbetet inom EU, som baserar sig på principen om ömsesidigt erkännande, är att den stat som ska verkställa en annan stats dom eller beslut inte ska ifrågasätta domen eller beslutet eller under vilka förutsättningar domen eller beslutet meddelats. Inte heller ska det förfarande som använts ifrågasättas. innebär principen om ömsesidigt erkännande inte att en verkställande stat i alla lägen måste erkänna och verkställa en annan stats dom eller beslut. Straffrätten har en särskild ställning inom medlemsstaterna och för att skapa en balans i samarbetet får en medlemsstat också i vissa fall vägra att erkänna och verkställa en annan stats dom eller beslut. Vägransgrunderna tar främst sikte på situationer där ett erkännande skulle stå i strid med straffrättsliga principer i den verkställande staten och som den utfärdande staten inte har kännedom om när domen eller beslutet sänds över. I artikel 11 i rambeslutet anges de grunder en verkställande stat kan åberopa som skäl för att inte erkänna och verkställa en annan stats dom. Därutöver anges i artikel 1.4 att rambeslutet inte ska påverka en medlemsstats skyldighet att iaktta de grundläggande rättigheter och de grundläggande rättsliga principer som återges i artikel 6 i Fördraget om Europeiska unionen. Vidare anges i rambeslutet att ingen bestämmelse i detta rambeslut bör tolkas som ett förbud att vägra erkännande om det finns sakliga skäl att tro att påföljden har utdömts i syfte att straffa en Prop. 2014/15:138 person på grundval av dennes kön, ras, religion, etniska ursprung, nationalitet, språk, politiska uppfattning eller sexuella läggning eller att denna persons ställning kan skadas av något av dessa skäl (skäl 5). Slutligen anges att rambeslutet inte hindrar någon medlemsstat från att tillämpa sina konstitutionella regler om prövning i laga ordning, föreningsfrihet, tryckfrihet och yttrandefrihet i andra medier eller religionsfrihet (skäl 6). Rambeslutets reglering av vägransgrunderna motsvarar den som återfinns i andra rambeslut som baserar sig på principen om ömsesidigt erkännande. En vägransgrund i rambeslutet tar sikte på att formella förutsättningar saknas för att erkänna och verkställa en dom (artikel 11.1 a). Denna vägransgrund behandlas i avsnitt 8.4. En annan vägransgrund tar sikte på att de kriterier som rambeslutet ställer upp för att få sända över en dom i fråga om hemvist m.m. inte är uppfyllda (artikel 11.1 b). Regeringen föreslår att, i stället för att införa en särskild vägransgrund, låta dessa kriterier utgöra förutsättningar för att erkänna en dom, se avsnitt 8.2.1. Om dessa förutsättningar inte är uppfyllda, blir resultatet ändå detsamma, dvs. den andra statens dom kan inte erkännas och verkställas i . Övriga vägransgrunder i artikel 11 tar särskilt sikte på att den verkställande staten kan få upprätthålla vissa grundläggande straffrättsliga principer, t.ex. förbud mot dubbelbestraffning (ne bis in idem-principen), krav på dubbel straffbarhet, preskription och straffbarhetsålder. I artikel 11.4 i rambeslutet framgår att om den verkställande staten har beslutat att åberopa en vägransgrund, kan den efter överenskommelse med den behöriga myndigheten i den utfärdande staten besluta att trots det övervaka den eller de alternativa påföljder eller övervakningsåtgärder som framgår av domen eller, i förekommande fall, övervakningsbeslutet, utan att åta sig att fatta någon form av följdbeslut enligt artikel 14.1 a–c. Utredningen föreslår inte att Kriminalvården ska kunna ingå någon sådan överenskommelse. Regeringen finner inte heller skäl till en sådan ordning utan om en vägransgrund är tillämplig, och det inte finns skäl att göra något undantag (se närmare i avsnitt 8.3.2), ska verkställighet inte ske i . En allmän utgångspunkt för regeringen är att samarbetet med andra stater på det straffrättsliga området ska utgöra en balans mellan en strävan att bistå andra stater i största möjliga utsträckning och att beakta vissa för grundläggande straffrättsliga principer som vi inte bör göra avkall på. Erfarenheten från tillämpningen av den lagstiftning som genomfört tidigare rambeslut visar att det är ovanligt att vägransgrunder tillämpas. Det kommer därför endast i undantagsfall bli aktuellt för Kriminalvården att tillämpa någon vägransgrund. Obligatoriska eller fakultativa vägransgrunder Enligt artikel 11 i rambeslutet är det upp till varje medlemsstat att bestämma om vägransgrunderna ska utformas som obligatoriska eller fakultativa. Utredningen föreslår att samtliga vägransgrunder ska vara obligatoriska, förutom den som avser varaktigheten av en alternativ 2014/15:138 påföljd eller övervakningsåtgärd (11.1 j). Vidare föreslår utredningen att det ska finnas en möjlighet till undantag från de obligatoriska vägransgrunderna om det finns särskilda skäl. När har genomfört motsvarande vägransgrunder i andra rambeslut om straffrättsligt samarbete har de samtliga utformats som obligatoriska, dvs. utan något utrymme för rättstillämparen att göra ett avsteg i det enskilda fallet. I lagen (2015:96) om erkännande och verkställighet av frihetsberövande påföljder inom Europeiska unionen (lagen om verkställighet av frihetsberövande påföljder), som genomför rambeslutet om verkställighet av sådana påföljder, är samtliga vägransgrunder obligatoriska men med en möjlighet till undantag om det finns särskilda skäl (se prop. 2014/15:29 s. 100). Motiven till undantagsregeln är rambeslutets övergripande syfte att underlätta den dömdes sociala återanpassning. Det torde kunna uppstå situationer när det kan konstateras att ett erkännande skulle underlätta den dömdes sociala återanpassning men där en vägransgrund skulle hindra Kriminalvården från att erkänna och verkställa domen. Regeringen anser att samma utgångspunkt bör gälla även vid genomförandet av nu aktuellt rambeslut. För att också uppnå en enhetlig reglering bedömer regeringen att samma utformning bör användas här, dvs. de vägransgrunder som föreslås tas in i den nya lagstiftningen bör utformas som obligatoriska men med en möjlighet till undantag om det finns särskilda skäl. Undantagsregeln behandlas närmare i avsnitt 8.3.2. I det följande behandlas respektive vägransgrund. Innehållet i vägransgrunderna är i huvudsak desamma som i rambeslutet om verkställighet av frihetsberövande påföljder. I princip samma överväganden gör sig gällande här när det gäller vilka vägransgrunder som bör finnas i denna lag (se prop. 2014/15:29 s. 98–109). Den tid den dömde har att iaktta en skyldighet är kortare än Enligt artikel 11.1 j i rambeslutet får erkännande och verkställighet vägras om den alternativa påföljden eller övervakningsåtgärden har kortare varaktighet än . Vidare anges i skäl 18 i rambeslutet att om domen inbegriper samhällstjänst, bör den verkställande staten ha rätt att vägra erkänna domen och, i tillämpliga fall, övervakningsbeslutet, om samhällstjänsten normalt sett är fullgjord på mindre än . Av det intyg (ruta j) som ska bifogas domen ska den andra staten ange övervakningstid för varje alternativ påföljd och övervakningsåtgärd samt den totala tiden om det rör sig om flera. Även prövotiden ska anges om den avviker från övervakningstiden. Utredningen föreslår att denna vägransgrund bör införas i lagen men utformas som fakultativ med hänsyn till att varaktigheten kan vara svår att fastställa. Regeringen anser dock enligt vad som angetts ovan att samtliga vägransgrunder bör vara obligatoriska. De skyldigheter i artikel 4 som är skyldigt att verkställa kommer att variera väsentligt. Detsamma gäller den dömde ska iaktta en skyldighet. Av intyget kommer det framgå den dömde ska iaktta de skyldigheter som följer av domen. Det är den tid som återstår att verkställa när en begäran översänds till som är avgörande, har verkställigheten påbörjats i den andra medlemsstaten, måste det alltså återstå av den tid den Prop. 2014/15:138 dömde ska iaktta en skyldighet för att domen ska få verkställas i . Kriminalvården kan samråda med den andra statens behöriga myndighet för att vid tveksamheter bringa klarhet i frågan. Det kan ifrågasättas om det är lämpligt att erkänna och verkställa en utländsk dom som innebär att det återstår mindre än av den tid den dömde ska iaktta en viss skyldighet. En än torde ofta vara för kort för att ett överförande av verkställigheten ska underlätta den dömdes sociala återanpassning. Ett erkännande innebär också vissa kostnader för Kriminalvården, eftersom myndigheten ska vidta olika åtgärder för att kunna verkställa påföljden. Enligt regeringen bör det därför sättas upp en gräns kring varaktigheten beträffande den skyldighet som ska övervakas. Den tid som bör återstå av verkställigheten bör vara . Sammanfattningsvis bör den utländska domen inte erkännas och verkställas i om det återstår mindre än av den tid den dömde ska iaktta en skyldighet. Om det trots kortare varaktighet finns skäl att ändå överta verkställigheten, får den situationen omhändertas inom ramen för prövningen av om det bör göras ett undantag från vägransgrunden (se avsnitt 8.3.2). Krav på dubbel straffbarhet Utgångspunkten i rambeslutet är att något krav på dubbel straffbarhet inte får ställas upp avseende de brott som räknas upp i artikel 10.1. Den verkställande staten kan alltså inte vägra att erkänna en dom och verkställa påföljden om gärningen, enligt den utfärdande statens bedömning, motsvarar något av de brott som räknas upp och brottet kan leda till fängelse eller en annan frihetsberövande åtgärd . Medlemsstaterna har dock enligt artikel 10.4 möjlighet att, genom en förklaring, ställa krav på dubbel straffbarhet även för gärningar som upptas på den s.k. listan, helt eller delvis. För de brott som inte räknas upp i listan får den verkställande staten enligt artikel 10.3, och i likhet med tidigare rambeslut, alltid ställa upp ett krav på dubbel straffbarhet. I artikel 11.1 d finns en korresponderande vägrangrund vad gäller kravet på dubbel straffbarhet. Ett avskaffande av kravet på dubbel straffbarhet möjliggör ett samarbete mellan medlemsstater med olika rättssystem utan att den materiella strafflagstiftningen behöver harmoniseras. Medlemsstaterna har därför kommit överens om en lista av brott som ska kunna accepteras och som återfinns i samtliga rättsakter som rör det straffrättsliga samarbetet. De brott som finns på listan är typiskt sett sådana att de är kriminaliserade i medlemsstaterna. Även om en gärning kan hänföras till listan, kan övriga vägransgrunder användas fullt ut. Rambeslutet hindrar inte heller en medlemsstat från att tillämpa sina konstitutionella regler om föreningsfrihet, tryckfrihet och yttrandefrihet i andra medier. Mot denna bakgrund anser regeringen att inte bör utnyttja möjligheten att införa ett generellt krav på dubbel straffbarhet. Motsvarande bedömning gjordes när den nya lagen om verkställighet av frihetsberövande påföljder infördes (se prop. 2014/15:29 s. 101 f.). begränsning som följer av artikel 10.1 beträffande möjligheteten att ställa upp ett krav på dubbel straffbarhet bör framgå av lagen. När det gäller gärningar som inte omfattas av de brott som räknas upp i artikel 10.1 är det upp till varje stat att avgöra om ett krav på dubbel straffbarhet ska ställas upp eller inte. Några principiella hinder mot att ta bort kravet på dubbel straffbarhet finns inte, men regeringen instämmer i utredningens bedömning att det för dessa gärningar bör finnas ett krav på dubbel straffbarhet. Det kan vara stötande att en person verkställer en frivårdspåföljd i för något som inte är kriminaliserat här. Detta gör sig särskilt gällande om det är fråga om en gärning vars kriminalisering är helt främmande för det svenska rättssamhället. En skillnad gentemot erkännande och verkställighet av bötesstraff och beslut om förverkande, i vilket samarbete något krav på dubbel straffbarhet inte ställs upp, är att även om vägrar att verkställa frivårdspåföljden kommer den dömde ofta ändå att verkställa den, fast i den andra staten. Regeringen anser således, i likhet med utredningen, att för de gärningar som inte omfattas av artikel 10.1 i rambeslutet bör det ställas upp ett krav på dubbel straffbarhet. Enligt artikel 11.1 e får vägran ske om verkställighet av påföljden har preskriberats enligt lagstiftningen i den verkställande staten och verkställigheten rör en gärning som den verkställande staten i enlighet med det landets lagstiftning är behörig att beivra. Vid genomföranden av tidigare rambeslut har regeringen valt att inte använda sig av denna vägransgrund utan haft som utgångspunkt att det bör vara den andra statens bestämmelser om preskription som bör avgöra om en påföljd kan verkställas eller inte (se t.ex. prop. 2003/04:7 s. 89). Regeringen gör ingen annan bedömning . Någon generell vägransgrund om preskription bör därför inte införas i denna lag. Gärningen har helt eller delvis begåtts på svenskt territorium I flera medlemsstater, inklusive , finns det möjligheter att döma för gärningar som begåtts utanför det egna landets territorium. I rambeslutet återfinns också en vägransgrund som hanterar denna fråga. Enligt artikel 11.1 k kan erkännande och verkställighet vägras om domen avser straffbara gärningar som enligt den verkställande statens lagstiftning anses ha begåtts helt eller till stor eller väsentlig del på dess territorium eller på en plats som kan likställas med dess territorium. Av artikel 11.2 framgår emellertid att vägransgrunden ska tillämpas endast i undantagsfall. Även denna vägransgrund återfinns i tidigare rambeslut om det straffrättsliga samarbetet. Regeringens utgångspunkt är densamma som tidigare – en vägransgrund av detta slag är alltför långtgående med tanke på syftet med ett samarbete som baserar sig på principen om ömsesidigt erkännande (se t.ex. prop. 2010/11:43 s. 81). Regeringen delar därför utredningens bedömning att det inte bör införas en generell vägransgrund avseende territorialitet. I likhet med utredningen anser regeringen emellertid att det inte är rimligt att erkänna en dom och verkställa en påföljd om gärningen begåtts på svenskt territorium och den inte är straffbar enligt svensk lag. 2014/15:138 Om en annan medlemsstat tar sig domsrätt över en gärning som begåtts på svenskt territorium, får den staten acceptera att ställer upp ett generellt krav på dubbel straffbarhet. Utredningen föreslår att reglerna i 35 kap. 8–9 och 11 §§ om bortfallande av påföljd ska tillämpas och att verkställighet ska kunna vägras om gärningen begåtts på svenskt territorium och påföljden bortfallit med stöd av dessa bestämmelser. Regeringen anser dock, till skillnad från utredningen, att reglerna om påföljdspreskription inte ska tillämpas i detta sammanhang. Inledningsvis kan konstateras att svensk rätt saknar bestämmelser om preskription av skyddstillsyn och villkorlig dom. Det finns däremot bestämmelser om bortfallande av fängelse (35 kap. 8 §) och ungdomstjänst (35 kap. 11 §) som i och för sig skulle kunna tillämpas i detta sammanhang. När det gäller preskription av ådömt fängelse ser regeringen inga skäl att tillämpa den bestämmelsen, eftersom fängelsestraffet har verkställts beträffande den frihetsberövande delen när det blir aktuellt att överta verkställigheten sedan villkorlig frigivning skett. Inte heller bör erkännande och verkställighet vägras med tillämpning av preskriptionsbestämmelsen för ungdomstjänst, eftersom det i så fall förutsätter att Kriminalvården ska behöva ta ställning till vilken påföljd enligt det svenska regelverket som den utländska frivårdspåföljden motsvarar (jfr avsnitt 8.7 om verkställighet i ). Slutligen anser regeringen att 35 kap. 9 § saknar betydelse i detta sammanhang och inte heller bör tillämpas. Sammanfattningsvis bör av lagen framgå att Kriminalvården kan vägra att erkänna och verkställa en annan stats dom om gärningen begåtts på svenskt territorium och den inte motsvarar brott enligt svensk lag. Förbud mot dubbelbestraffning (ne bis in idem) En grundläggande rättighet för en enskild är förbudet mot dubbelbestraffning eller ne bis in idem (icke två gånger för samma sak), dvs.