prop · H20394 · 2015-04-01 00:00:00 — Om en sådan uppdragsgivare i ett enskilt fall skulle önska att Nationellt forensiskt centrum sprider informationen, t.ex. personuppgifter som är hänförliga till en ny drog som påträffats i en annan stat och som analyserats av Nationellt forensiskt centrum, får en prövning göras enligt finalitetsprin- cipen. Personuppgifter som behandlas i syfte att begära undersökningar av eller utföra undersökningar åt , att begära undersök- ningar av ett annat svenskt expertorgan, eller att begära internationella undersökningar finns det som regel inte heller något behov av att lämna ut till någon annan än uppdragsgivaren eller mottagaren av uppdraget. de fall där Nationellt forensiskt centrum inom ramen för ett eget under- sökningsärende som initierats av någon av de brottsbekämpande myn- digheterna finner anledning att anlita annans expertis på något visst om- råde, och om det då skulle behandlas personuppgifter i svaret från den anlitade aktören, ger den föreslagna regleringen av de primära ändamålen utrymme för centrumet att behandla uppgifterna och att redovisa dem till den myndighet som initierat undersökningsärendet. därför inte heller omfattas av de sekundära ändamålen. När det gäller resultat som härrör från forensisk forskning torde det normalt inte heller finnas något skäl att lämna ut personuppgifter. personuppgifter bör inte omfattas av de sekundära ändamålen, eftersom de normalt inte har intresse för någon annan än uppdragsgivaren. Vid utformningen av såväl de primära som de sekundära ändamålsbe- stämmelserna är det regeringens strävan att åstadkomma en så heltäck- ande reglering som möjligt. De sekundära ändamålen omfattar också huvuddelen av det uppgiftsutlämnande som kan komma i fråga när det gäller uppgifter som behandlas för forensiska ändamål. advokatsamfunds synpunkter i allt väsentligt anses omhänder- På samma sätt som gäller för andra sekundära ändamål i polisda- talagen anser regeringen dock att uppräkningen av sekundära ändamål för behandling av personuppgifter i forensisk verksamhet inte bör vara uttömmande, eftersom det inte går att förutse alla tänkbara situationer där ett utlämnande kan vara motiverat. Ett visst utrymme bör lämnas för att i enskilda fall tillhandahålla uppgifter för andra ändamål än de i lagen 2014/15:94 uttryckligen angivna, under förutsättning att det nya ändamålet inte kan anses vara oförenligt med insamlingsändamålet (finalitetsprincipen). Detta bör framgå av direkt av lagtexten (jfr 2 kap. 8 § och nuvarande 5 kap. 2 § polisdatalagen). Tillhandahållande av uppgifter för andra ändamål än de uppräknade kan exempelvis komma att aktualiseras i det forensiska forskningsarbetet. Ett annat exempel kan vara att i ett enskilt fall lämna uppgifter till en domstol, även när domstolen inte är upp- dragsgivare, om förutsättningarna i övrigt är uppfyllda. lyfter frågan om samarbete inom EU avseende standardiseringsarbete, forskning och utveckling på det forensiska området och uppbyggnad av referensdatabaser. Inom ramen för sådant frivilligt internationellt samarbete överförs inte några direkta personuppgifter. Det rör sig i stället framför allt om uppgifter om spår och material, t.ex. uppgifter om olika typer av narkotikabeslag, fibertyper, billack eller förfalskade sedlar. Normalt förekommer inte någon personuppgiftsbehandling vid sådan överföring. Finns det en koppling mellan uppgifterna och en viss person i Nationellt forensiskt centrums eget ärendehanteringssystem kan dock en indirekt personupp- giftsbehandling sägas bli följden. I en sådan situation bör – efter en be- dömning i det enskilda fallet – finalitetsprincipen kunna tillämpas. Mot den bakgrunden ser regeringen inte skäl att reglera denna situation sär- skilt. Behandling för historiska, statistiska och vetenskapliga ändamål anses enligt 9 § andra stycket personuppgiftslagen, som föreslås vara tillämplig vid behandling för forensiska syften, inte vara oförenlig med finalitets- principen. 4.8Tillämpningen av 2 kap. polisdatalagen Regeringens förslag: Det ska uttryckligen anges vilka bestämmelser i 2 kap. polisdatalagen som ska tillämpas vid be- handling av personuppgifter för forensiska ändamål. Departementspromemorians förslag överensstämmer med regering- ens. Remissinstanserna yttrar sig inte särskilt i denna del. Skälen för regeringens förslag: Som redovisas i avsnitt 4.4 bör inte alla bestämmelser i 2 kap. polisdatalagen tillämpas vid behandling av personuppgifter för forensiska ändamål vid , antingen därför att de inte behövs eller för att de inte är ändamålsenliga. Det är då viktigt att det framgår tydligt vilka bestämmelser som gäller. Den lämp- ligaste lösningen är att reglera detta på samma sätt som för Säkerhetspo- lisen, genom att i en särskild bestämmelse i det nya kapitlet räkna upp vilka paragrafer i 2 kap. som ska tillämpas. Av de skäl som anges i avsnitt 4.4 bör följande bestämmelser i 2 kap. tillämpas vid behandling av personuppgifter för forensiska ändamål vid : §§ om förhållandet till personuppgiftslagen, 3 § om definitioner, §§ om personuppgiftsansvar, 6 § om tillsyn, 5.10 § om behandling av känsliga personuppgifter, 6.11 § om tillgången till personuppgifter, och 7.20 och 21 §§ om elektroniskt utlämnande av personuppgifter. 4.9Behandling av känsliga personuppgifter Regeringens förslag: När viss behandling av känsliga personuppgif- ter tillåts ska det även införas en regel som förbjuder användning av känsliga personuppgifter som sökbegrepp. Departementspromemorians förslag överensstämmer med regering- ens. Remissinstanserna yttrar sig inte särskilt i denna del. Skälen för regeringens förslag: Regeringen bedömer att det inte är möjligt att införa någon närmare reglering av vilka typer av personupp- gifter som får behandlas för forensiska ändamål vid . Vilka personuppgifter som kan aktualiseras i ett undersökningsärende styrs helt av vilka undersökningar som begärs. Som framgår av avsnitt 4.4 kan känsliga personuppgifter behöva behandlas för forensiska syften. Eftersom regeringen föreslår att regeln i 2 kap. 10 § polisdatalagen om behandling av känsliga personuppgifter ska tillämpas, bör dock möjlig- heten att behandla känsliga personuppgifter begränsas på det sättet att det införs ett förbud mot att använda känsliga personuppgifter som sökbe- grepp motsvarande 3 kap. 5 § polisdatalagen. En särskild regel om det bör därför införas i det nya kapitlet. Regeringens förslag: Personuppgifter som behandlas för forensiska ändamål får inte bevaras än vad som behövs för något eller några av de primära ändamålen för behandling. Nationellt forensiskt centrum får inte behandla personuppgifter för att ta fram forensiska uppslag när det har förflutit efter ut- gången av det kalenderår då ärendet där uppgifterna förekommer regi- I lagen ska det upplysas om att regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer kan meddela föreskrifter om digital arkivering. Departementspromemorians förslag överensstämmer i sak med Remissinstanserna: Flertalet remissinstanser har inte någon invänd- ning mot förslagen i denna del. Datainspektionen anför att uppgifter i den forensiska verksamheten inte bör vara åtkomliga i den eller annan verksamhet än vad som är tillåtet för behandling av mot- svarande uppgifter hos polisen eller andra brottsbekämpande myndig- anser att bestämmelsen om längsta bevarandetid vad avser forensiska uppslag bör kompletteras av ett bemyndigande att meddela föreskrifter om längre bevarandetid. Skälen för regeringens förslag Allmänt om bevarande av uppgifter som behandlas för forensiska ändamål Personuppgifter får enligt 9 § första stycket i personuppgiftslagen inte bevaras än vad som är nödvändigt med hänsyn till än- damålen med behandlingen. Bestämmelsen hindrar inte att personupp- gifter i allmänna handlingar arkiveras (8 § andra stycket). När uppgifter inte längre får behandlas kan de således avskiljas från exempelvis ett ärendehanteringssystem och arkiveras. Enligt 2 kap. 2 § polisdatalagen ska dock 9 § första stycket i personuppgiftslagen inte tillämpas. I stället har en annan lösning valts i polisdatalagen. För uppgifter i förunder- sökningar och brottsanmälningar gäller att dessa ska arkiveras, och de omfattas därför inte av polisdatalagens gallringsregler, men de får inte vara gemensamt tillgängliga mer än ett visst antal år beroende på vissa närmare angivna förutsättningar (3 kap. 10 och 11 §§ polisdatalagen). I de forensiska undersökningsärendena behandlas personuppgifter i ärendehanteringssystemet Forum. I systemet finns över 800 000 poster, bl.a. därför att det är Forum som innehåller kopplingen mellan en individ och en DNA-profil som registrerats i något av DNA- registren. Denna information måste finnas kvar i Forum så länge som DNA-profilen får finnas kvar i något av DNA-registren. Genom den arkivlösning som håller på att tas fram kommer dock de undersöknings- ärenden som inte innehåller en koppling till DNA-registren att kunna skiljas av från Forum och arkiveras. Eftersom tyngdpunkten i den forensiska verksamheten utgörs av undersökningsärendena, och då undersökningarna som regel görs inom ramen för en förundersökning, finns det anledning att välja samma lös- ning för uppgifter som behandlas för forensiska syften som i övrigt gäller i polisdatalagen för förundersökningsuppgifter. Det är därför mest ända- målsenligt att införa en generell regel om att personuppgifter som be- handlas för forensiska ändamål inte får bevaras än vad som behövs för något eller några av de primära ändamålen för behand- ling. Det gäller såväl för behandling i undersökningsärenden som för behandling i samband med forskning och statistik. Det innefattar även behandling i de forensiska databaserna, t.ex. för att verifiera resultat eller i forskning, i den mån personuppgifter förekommer där. Regeringen anser att en regel av den innebörden bör införas. De bevarandetider som gäller i den brottsbekämpande verksamheten i övrigt är en naturlig ut- gångspunkt vid överväganden om hur länge uppgifter i den forensiska verksamheten längst får bevaras. Regeringens uppfattning i denna del skiljer sig således inte från Datainspektionens. Ett av skälen till varför det behövs särskild reglering för personuppgifter som behandlas för forensiska syften är dock att tiden för bevarande måste kunna anpassas särskilt till de forensiska behoven och de ändamål för behandling av personuppgifter som gäller i sådan verksamhet. I det följande redogörs närmare för behoven av särreglering på detta område. Bevarande av uppgifter om oidentifierade spår När det gäller oidentifierade spår kan det övervägas om man bör införa en motsvarande reglering som den som finns i polisdatalagen för spårregistret och för fingeravtrycks- och signalementsregister. 2014/15:94 ringen innebär att uppgifter i dessa register får behandlas i högst 30 år räknat från registreringen. När det gäller de allra mest allvarliga brotten som saknar preskriptionstid gallras dock uppgifterna senast . Brotten i fråga är mord, dråp, folkmord, brott mot mänskligheten, grov krigsförbrytelse och terroristbrott och försök till sådana brott (se prop. 2013/14:146). Exempel på sådana oidentifierade spår som behandlas automatiserat i den forensiska verksamheten är uppgifter om kulor, verktygsspår, skospår och liknande. Det finns dock en avgörande skillnad mellan behandling av å ena sidan sådana oidentifierade spår och å andra sidan oidentifierade DNA-spår och fingeravtryck. De senare kan direkt komma att leda till en fysisk person som är tänkbar gärningsman för ett visst brott. De förstnämnda, t.ex. ett verktygsspår, behöver däremot han- teras i flera led innan en fysisk person kan knytas till en brottsmisstanke. Därmed är också behandlingen av sådana spår betydligt mindre integri- tetskänslig än behandling av uppgifter om oidentifierade DNA-spår eller fingeravtryck. Regeringen bedömer mot den bakgrunden att det inte finns sådana integritetsrisker med behandlingen av uppgifter om oidentifierade spår, som skulle motivera att det införs en särskild regel om längsta tid för bevarande av uppgifter om andra spår än DNA-spår och fingerav- tryck. Någon sådan regel bör därför inte införas. Särskilt om behandlingen av uppgifter för forensiska uppslag De forensiska databaserna gallras i princip inte på grund av den funktion de har i verksamheten. Databaserna kommer dock alltmer att användas även i brottsbekämpande syfte genom de forensiska uppslagen. Eftersom huvudregeln som nämnts bör vara att uppgifter får bevaras för något eller några av de primära ändamålen, däribland för att ta fram uppslag, skulle det kunna öppna möjlighet att i den forensiska verksamheten behandla personuppgifter som är gallrade, eller i vart fall är tillgängliga, i övriga verksamhet. Hur länge personuppgifter kan behandlas för att ta fram forensiska uppslag som kan leda fram till en brottsutredning och i slutändan en fällande dom skulle då ytterst begränsas av reglerna om åtalspreskription. Konsekven- sen skulle kunna bli att man i den forensiska verksamheten skulle ha större möjligheter att behandla vissa personuppgifter än vad som gäller i den övriga verksamheten i myndigheten. Det sagda talar enligt rege- ringens mening för att det bör införas en begränsning av hur länge upp- gifter får behandlas för att ta fram forensiska uppslag. En rimlig avvägning av de olika intressen som bör beaktas är att Natio- nellt forensiskt centrum bör få behandla personuppgifter i sitt arbete med att ta fram forensiska uppslag efter det kalenderår då ärendet i vilket uppgifterna förekommer registrerades. Det motsvarar i princip vad som enligt 3 kap. 11 § polisdatalagen gäller för hur länge gemensamt tillgängliga uppgifter som rör en förundersökning får behandlas i poli- sens brottsbekämpande verksamhet. Genom en sådan lösning tillgodoses också Datainspektionens synpunkt att uppgifter i den forensiska verk- samheten inte bör vara åtkomliga i den eller annan verksamhet än vad som är tillåtet för behandling av motsvarande uppgifter 2014/15:94 hos i övrigt eller hos andra brottsbekämpande myn- digheter. Frågan är då om det behövs någon ytterligare integritetsskyddande be- stämmelse för de forensiska uppslagen. Enligt 3 kap. 13 § polisdatalagen får en person inte vara sökbar som misstänkt om en förundersökning eller ett åtal mot denne har lagts ned eller en frikännande dom har meddelats. Det kapitlet föreslås inte vara tillämpligt för personuppgifter som be- handlas för forensiska ändamål (se avsnitt 4.4 och 4.11). Forensiska undersökningsärenden hanteras, som tidigare framgått, oberoende av brottsutredningen i övrigt. Det centrala i ett sådant ärende är att besvara delfrågor, exempelvis om en blodfläck härrör från en viss person eller inte. Däremot är det inte aktuellt att söka efter kategorierna misstänkta eller inte misstänkta i sådana ärenden eller att hantera ärendena på olika sätt beroende på om en person är misstänkt eller inte. Mot den bakgrun- den gör regeringen bedömningen att det inte krävs någon bestämmelse som motsvarar 3 kap. 13 § i det nya kapitlet. Inte heller i övrigt har det framkommit något behov av särskilda bestämmelser på området. förordar att regeringen i förordning ska kunna utöka den tid för bevarande som anges i lagen, i likhet med vad som gäller enligt 3 kap. polisdatalagen. När det gäller den regleringen har det ansetts att det kan finnas verksamhetsskäl som talar för att polisen ska kunna ha fortsatt tillgång till vissa uppgifter ur förundersökningar även efter det att förflutit. Av hänsyn till enskildas integritet har det efter femårs- fristen inte ansetts finnas några skäl att tillåta fortsatt behandling av hela förundersökningen i den brottsbekämpande verksamheten, utan bara till vissa utpekade uppgifter. Tillgången begränsas till vissa kategorier av uppgifter (se prop. 2009/10:85 s. 227). Beträffande personuppgifter som behandlas för forensiska ändamål kan regeringen inte se något motsva- rande behov av att låta vissa särskilt utpekade personuppgifter bevaras för syftet att ta fram forensiska uppslag. Att det införs en bestämmelse om att personuppgifter som behandlas för forensiska ändamål inte får bevaras än vad som behövs för något eller några av de primära ändamålen för behandling hindrar naturligtvis inte att uppgifterna därefter arkiveras enligt arkivlagstift- ningen. Det bör också, på samma sätt som när det gäller den brottsbe- kämpande verksamheten i övrigt vid , införas en be- stämmelse som möjliggör digital arkivering. Regeln bör upplysa om att regeringen, eller den myndighet som regeringen bestämmer, kan meddela föreskrifter om digital arkivering. Den bör utformas enligt de riktlinjer för upplysningsbestämmelser som ska tillämpas (se Ds 2014:1 s.90 f.). Det finns redan bestämmelser i 2 kap. 12 § och nuvarande 5 kap. 6 § som upplyser om att regeringen kan meddela föreskrifter om digital arki- vering. För att uppnå enhetlighet i regleringen i polisdatalagen bör det enligt regeringens mening i de paragraferna göras ett motsvarande tillägg som upplyser om att föreskrifter kan meddelas – förutom av regeringen – också av den myndighet som regeringen bestämmer. Utöver de upplysningsbestämmelser som behandlas i departements- Prop. 2014/15:94 promemorian finns det i polisdatalagen ett relativt stort antal bestämmel- ser som upplyser om möjligheten för regeringen, eller den myndighet som regeringen bestämmer, att meddela föreskrifter. Lagrådet väcker frågan om inte upplysningsbestämmelserna i lagen bör ges en enhetlig utformning. De upplysningsbestämmelser som behandlas i det här lag- stiftningsärendet är utformade enligt nya anvisningar. En modernisering av även övriga upplysningsbestämmelser i lagen får göras efter hand, i linje med det synsätt som brukar användas vid språklig modernisering. Regeringens bedömning: Det finns inte behov av några särskilda regler om behandling av personuppgifter för forensiska ändamål som gjorts gemensamt tillgängliga. Departementspromemorians bedömning överensstämmer i sak med Remissinstanserna yttrar sig inte särskilt i denna fråga. Skälen för regeringens bedömning: Som framgått finns det i 3 kap. polisdatalagen särskilda och mer begränsande regler för uppgifter som gjorts gemensamt tillgängliga. Med gemensamt tillgängliga uppgifter avses sådana uppgifter som fler än ett fåtal personer har tillgång till, oavsett vilken teknik som ger dem tillgång till uppgifterna (prop. 2009/10:85 s. 334 f.). Reglerna i 3 kap. polisdatalagen gäller inte för de register som regleras särskilt i 4 kap. polisdatalagen. I en tidigare depar- tementspromemoria bedömdes reglerna i 3 kap. polisdatalagen kunna orsaka tillämpningsproblem om de skulle gälla i den forensiska verksam- heten, bl.a. på grund av att bestämmelserna om i vilka situationer upp- gifter får göras gemensamt tillgängliga inte är anpassade till de foren- Där är inte sådana faktorer som vilken typ av brottslighet som uppgifterna har samband med relevanta. I stället är det värdet för den forensiska verksamheten som är avgörande för behovet av att kunna ge fler än bara ett fåtal tillgång till uppgifterna. Reglerna i 3 kap. polis- datalagen har därför inte ansetts vara ändamålsenliga för den forensiska verksamheten (Ds 2013:22 s. 91 f.). Verksamhetens särdrag talar alltså för att de begränsningar som gäller enligt 3 kap. polisdatalagen inte bör gälla för personuppgiftsbehandling för forensiska ändamål vid Nationellt forensiskt centrum. den bedömningen fortfarande står sig, när ratorium nu har införlivats i . är de organisatoriska förändringarna ännu inte fastlagda i detalj, men Nationellt forensiskt centrum kommer stegvis att överta ansvaret för laboratorierna i polisregionerna. Det kan därmed bli aktuellt att fler personer än tidigare ges behörighet till forensiska ärendehanteringssys- tem eller databaser. Den verksamhet som bedrivs vid polisregionernas laboratorier innebär främst att spår säkras, t.ex. framkall- ning av fingeravtryck eller tejpning av kläder, och att uppgifter om spå- ren förs in i de forensiska it-systemen för vidare hantering av undersök- ningsärendena vid centrumets centrala enheter. 2014/15:94 Redan de regler som föreslås gälla generellt för personuppgiftsbehand- lingen för forensiska ändamål, oavsett om uppgifterna är gemensamt tillgängliga eller inte, ger ett gott integritetsskydd. Regeln om att varje anställd bara ska ges tillgång till de personuppgifter som han eller hon behöver för att utföra sina arbetsuppgifter kommer som framgått att till- lämpas. Nationellt forensiskt centrum har till huvuduppgift att genomföra enskilda undersökningar med anledning av misstanke om brott. Under- sökningsärendena hanteras som regel av några få personer. Det är i prin- cip bara personuppgifter som förekommer i DNA-registren och i finger- avtrycks- och signalementsregister samt uppgifter i de forensiska databa- serna som det finns behov av att kunna ge fler än de som arbetar med ett enskilt ärende tillgång till. Som framhållits tidigare innehåller de foren- siska databaserna sällan annat än harmlösa personuppgifter, men de ger genom kopplingar till ärendehanteringssystemet indirekt tillgång till andra personuppgifter. De uppgifter i den forensiska verksamheten som kan behöva vara tillgängliga för en vidare krets är – förutom uppgifter i DNA-register och fingeravtrycksregister – framför allt uppgifter om oidentifierade spår och uppgifter om undersökningsmetoder och deras resultat. Däremot är det, som framgått, normalt av underordnad betydelse vem resultatet rör och om han eller hon är misstänkt eller inte. Regeln om behörighetsbegränsningar ger då i praktiken ett integritetsskydd när det gäller personuppgiftsbehandling för forensiska ändamål. Det införs också specialanpassade bestämmelser om tillåtna ändamål för behandling och bestämmelser om sökbegränsning för känsliga personuppgifter och om längsta bevarandetid. I den forensiska verksamheten framgår det vidare direkt genom ett undersökningsärende som sådant och genom resultatet av en undersökning för vilket ändamål behandlingen sker. Regeringen gör därför även med beaktande av omorganisationen den bedömningen att det inte finns något behov av att skapa en särskild regle- ring för personuppgifter som behandlas för forensiska ändamål och som har gjorts gemensamt tillgängliga. Sekretessgenombrott för vissa uppgifter? Regeringens förslag: Säkerhetspolisen, , Åkla- garmyndigheten, , och har, trots sekretess enligt 21 kap. 3 § första stycket och 35 kap. 1 § offent- lighets- och sekretesslagen, rätt att ta del av personuppgifter som behandlas i den forensiska verksamhet som syftar till att ta fram foren- siska uppslag, om den mottagande myndigheten behöver uppgifterna i sin brottsbekämpande verksamhet. I lagen bör det upplysas om att regeringen kan meddela föreskrifter om att personuppgifter får lämnas ut i andra fall. Regeringens bedömning: Det finns inte behov av någon ny sekre- tessbrytande bestämmelse för internationella förhållanden. Departementspromemorians bedömning överensstämmer med rege- Promemorian innehåller bedömningar som motsvarar regering- ens förslag, men inte något förslag i denna del. Remissinstanserna yttrar sig inte särskilt i denna fråga. Skälen för regeringens förslag och bedömning Sekretessgenombrott i förhållande till andra brottsbekämpande myndigheter För personuppgifter som behandlas i forensisk verksamhet kan det gälla sekretess. Sekretess till skydd för det allmännas intresse av att förebygga och beivra brott regleras i 18 kap. offentlighets- och sekretesslagen (2009:400). Sekretess gäller, i större eller mindre utsträckning, för upp- gifter som hänför sig till förundersökning i brottmål eller Polismyndig- hetens verksamhet i övrigt för att förebygga, uppdaga, utreda eller beivra brott (18 kap. 1 §) och som regel för underrättelseuppgifter (18 kap. 2 §).