prop · H30368 · 2015-12-17 00:00:00 — Det bör anges att om förhörspersonen motsätter sig detta får egendomen omhändertas av en polisman. För att uppnå syftet med bestämmelsen – att undanröja kollusionsfara i samband med en förhörssituation – bör kraven som ställs på kollusion vara relativt låga. Bestämmelsen bör därför vara tillämplig redan om det kan antas att utredningen kommer att försvåras. Som nämnts i avsnitt 8.2.1 ska var och en, vars i angivna fri- och rättigheter kränkts, ha tillgång till ett effektivt rättsmedel inför en nationell myndighet (artikel 13 i konventionen). Ett tillfälligt omhändertagande av elektronisk kommunikationsutrustning är en sådan inskränkning av den enskildes rätt till egendom att åtgärden i princip därför bör kunna bli föremål för domstolsprövning. Som nämnts kommer ett omhändertagande dock att bestå , högst i . En domstol skulle i regel inte hinna ta upp frågan till prövning innan omhändertagandet upphört. En möjlighet att överklaga beslutet skulle därför sakna praktisk betydelse. Det får mot den bakgrunden anses tillräckligt att den som har drabbats av ett sådant beslut kan begära skadestånd av staten. Vem bör omfattas av regleringen? En central fråga i den nu föreslagna regleringen är mot vilka personer en sådan åtgärd ska kunna vidtas. Under en förundersökning får förhör hållas med var och en som antas kunna lämna upplysningar av betydelse för utredningen. En misstänkt kan ha intresse av att hindra utredningen genom att tala sig samman med andra inblandade innan han eller hon hörs. Även vittnen och målsägande kan dock av olika skäl, till exempel för att de har en nära relation till den misstänkte eller står i ett beroendeförhållande till denne, ha anledning att försöka försvåra utredningen genom att inför ett förhör ta olämpliga kontakter. I det initiala skedet av en utredning är det ofta oklart vem eller vilka som är att anse som misstänkt, målsägande eller vittne. Den föreslagna bestämmelsen bör därför omfatta alla förhörspersoner. Som utredningen anför kan det förekomma situationer där även andra än förhörspersoner kan tänkas försvåra utredningen i samband med en förhörssituation. Om det till exempel vid en husrannsakan hos en misstänkt, i syfte att hämta honom eller henne till förhör, endast påträffas en närstående finns det risk att han eller hon kontaktar den misstänkte och varnar för att polisen befinner sig i bostaden. Att i den situationen omhänderta den närståendes mobiltelefon framstår dock som en ganska meningslös åtgärd eftersom han eller hon då i stället kan lämna bostaden och ändå varna den misstänkte. Dessutom är det principiellt tveksamt att vidta en sådan åtgärd mot en person som inte ska höras. Bestämmelsen bör därför inte omfatta andra än förhörspersoner. En polisman har under vissa förutsättningar rätt att använda våld för att omhänderta en mobiltelefon eller annan elektronisk kommunikationsutrustning som en förhörsperson tar fram för att varna någon inblandad men vägrar att lämna ifrån sig (10 § polislagen [1984:387]). En situation som skulle kunna bli vanlig är dock att en förhörsperson håller en mobiltelefon dold i till exempel kläderna eller en väska för att i smyg kunna skicka ett sms-meddelande eller ringa upp någon. Det finns därför anledning att överväga om en polisman bör ges befogenhet att kroppsvisitera en förhörsperson i syfte att leta efter föremål som kan omhändertas. Som nämnts i avsnitt 8.1 avses med kroppsvisitation undersökning av kläder eller annat som någon bär på sig samt av väskor, paket eller andra föremål som någon har med sig. Den bestämmelse om kroppsvisitation vid utredning om brott som finns i 28 kap. 11 § ger inte stöd för att i den angivna situationen kroppsvisitera förhörspersonen. Detsamma gäller de övriga bestämmelser om kroppsvisitation som finns i andra författningar. Det krävs därför en särskild bestämmelse för att en polisman ska kunna kroppsvisitera någon i den beskrivna situationen. Enligt 2 kap. 6 § första stycket regeringsformen är var och en gentemot det allmänna skyddad mot kroppsvisitation, husrannsakan och annat liknande intrång. Detta skydd får dock begränsas genom lag för att tillgodose ändamål som är godtagbara i ett demokratiskt samhälle (2 kap. 20–21 §§ regeringsformen). I artikel 8.1 föreskrivs vidare att var och en har rätt till respekt för sitt privat- och familjeliv, sitt hem och sin korrespondens. Kroppsvisitation är en åtgärd som inskränker rätten till skydd för privatlivet. Sådana inskränkningar godtas endast om de har stöd i lag och om de i ett demokratiskt samhälle är nödvändiga med hänsyn till något av de i artikeln uppräknade allmänna eller enskilda intressena, däribland statens säkerhet, den allmänna säkerheten och förebyggande av oordning eller brott (artikel 8.2). För att en inskränkning av skyddet mot kroppsvisitation ska vara acceptabel krävs – utöver att åtgärden tillgodoser ett godtagbart ändamål 2015/16:68 – att det finns ett påtagligt behov av att använda just det tvångsmedlet, att en mindre ingripande åtgärd inte är tillräcklig samt att tvångsåtgärden står i rimlig proportion till vad som står att vinna med den. Som redogjorts för i det föregående har den tekniska utvecklingen och den rikliga förekomsten av mobiltelefoner medfört att det har blivit allt svårare för de brottsbekämpande myndigheterna att i olika förhörssituationer hindra kommunikation som kan försvåra en utredning. Att misstänkta, eller andra inblandade, får chans att inför sina förhör samordna sina berättelser eller på annat sätt påverka utredningen kan få till följd att möjligheten att lagföra den skyldige minskar avsevärt eller i vart fall att utredningen blir mer omfattande, komplicerad och kostsam. Utredningen riskerar dessutom att dra ut på ett sätt som kan vara till nackdel för såväl den misstänkte som målsäganden och andra inblandade. Den föreslagna regleringen syftar till att minska riskerna i dessa avseenden. För att regleringen ska bli verkningsfull krävs dock att en polisman, även när egendomen hålls dold och inte överlämnas frivilligt, ges praktiska möjligheter att omhänderta denna. Det kan därför anses rimligt att polismannen, i syfte att söka efter egendom som får omhändertas, har möjlighet att kroppsvisitera den som ska förhöras. Detta bör givetvis inte ske regelmässigt utan endast när det bedöms nödvändigt för att kunna verkställa omhändertagandet. Enligt regeringen väger de effektivitetsvinster en sådan ordning innebär för den brottsbekämpande verksamheten tyngre än behovet av skydd för den personliga integriteten. Ingen remissinstans motsätter sig förslaget. Sammantaget gör regeringen bedömningen att en polisman bör ges uttrycklig befogenhet att kroppsvisitera förhörspersoner för att söka efter egendom som kan omhändertas. Befogenheten bör dock begränsas till utredningar som avser brott för vilka är föreskrivet fängelse. Vidare bör det ställas högre krav för att få kroppsvisitera annan förhörsperson än den som är skäligen misstänkt för brottet. Enligt regeringen bör en sådan person få kroppsvisiteras endast om det finns synnerlig anledning att anta att utredningen annars kommer att försvåras. Enligt utredningens bedömning saknas det skäl att införa särskilda regler om verkställighet motsvarande bestämmelserna i 28 kap. 13 § andra och tredje stycket (se avsnitt 8.1). Anledningen är att en kroppsvisitation främst torde bli aktuell i hastigt uppkomna situationer i samband med verkställighet av hämtningsbeslut och att det då ytterst sällan kan bli fråga om att genomföra någon mer ingående förrättning. Ingen remissinstans ger uttryck för någon annan uppfattning. Inte heller regeringen gör någon annan bedömning. Återlämnande av egendom samt dokumentation Utredningen föreslår att ett omhändertagande ska få bestå i högst oavsett vem omhändertagandet sker från. Förslaget får brett stöd av remissinstanserna. Hovrätten för och anser dock att det av tydlighetsskäl bör framgå från vilken tidpunkt tiden ska räknas. I 23 kap. 9 § finns bestämmelser om den tid under vilken en förhörsperson är skyldig att kvarstanna för förhör. inte är anhållen eller häktad är inte skyldig att stanna kvar för förhör Den som kan misstänkas för brottet är under vissa förutsättningar dock skyldig att kvarstanna . En förhörsperson som är är inte skyldig att stanna kvar för förhör längre än förutom i vissa fall då han eller hon kan kvarhållas . Regeln tar sikte såväl på den som är misstänkt för brott som på andra personer. Vid bedömningen av den tid under vilken de föreslagna åtgärderna ska kunna bestå bör utgångspunkten vara att egendomen ska lämnas tillbaka så snart åtgärden inte längre behövs för att tillgodose syftet med den. Detta gäller oavsett om egendomen har lämnats över efter tillsägelse eller om den har omhändertagits efter att personen har vägrat lämna ifrån sig den. Egendom som har tagits om hand för att säkerställa att ett visst förhör kan genomföras utan att förhörspersonen tar olämpliga kontakter med andra ska därför normalt återlämnas så snart förhöret är avslutat. Att tidsfristen hålls kort är väsentligt också med hänsyn till att åtgärden inte kan överprövas. Ett omhändertagande kommer att ske redan i samband med att polisen påträffar en person som ska hämtas till förhör. Om den föreslagna tidsfristen räknas från omhändertagandet skulle det kunna inträffa att egendom som har omhändertagits från en misstänkt måste lämnas tillbaka trots att förhöret inte är avslutat. För att få en ändamålsenlig reglering bör den, som föreslås i promemorian, i stället utformas så att den senaste tidpunkten för att återlämna egendomen sammanfaller med den tidpunkt då förhörspersonen är skyldig att stanna kvar för förhör. En sådan lösning innebär också den fördelen att man uppnår bättre överensstämmelse med de längsta tider som målsägande, vittnen och förhörspersoner är skyldiga att stanna kvar för förhör. Utredningen föreslår inte någon reglering av hur egendom som inte hämtas när omhändertagandet upphör ska hanteras. Majoriteten av remissinstanser har inga invändningar mot det. anser dock, även om situationen torde bli ovanlig, att det bör finnas uttryckliga bestämmelser som tar sikte på en sådan situation. Liknande reglering som den efterfrågar finns såvitt gäller egendom som tillfälligt har omhändertagits för att förhindra vissa trafikbrott (24 a–d §§ polislagen). Omhändertagande kan i angivet syfte ske av fordonsnycklar eller annat som behövs för färden eller, om så krävs, fordonet. I 24 § polislagen föreskrivs att egendom som inte hämtas ut efter det att omhändertagandet har upphört får förstöras eller säljas för statens räkning under de förutsättningar som anges i lagen (1974:1066) om förfarande med förverkad egendom och hittegods m.m. En underrättelse om att egendomen kan komma att förstöras eller säljas ska efter omhändertagandet delges den från vilken egendomen omhändertogs. Om det är känt att någon annan också berörs av omhändertagandet ska även denne delges en sådan underrättelse. Bestämmelsen syftar till att lösa de praktiska problem som kan uppstå om polisen måste förvara egendomen (prop. 2003/04:159 s. 19). Till skillnad mot när fordonsnycklar eller fordon omhändertas för att förhindra rattfylleribrott kommer den från vilken elektronisk kommunikationsutrustning har tagits om hand att vara kvar hos myndigheten för förhör åtgärden varar. 2015/16:68 slutfört ska personen, innan han eller hon lämnar förhörsplatsen, återfå egendomen. Det torde alltså inte, vilket ofta är fallet när egendom omhändertas för att förhindra trafikbrott, bli aktuellt för personen att återvända till myndigheten för att hämta egendomen. Den egendom som normalt kommer att tas om hand är inte heller så skrymmande som ett fordon. I likhet med utredningen anser regeringen att det därför inte finns något påtagligt behov av särskilda bestämmelser om hur egendom som inte hämtas ut när åtgärden upphör ska hanteras. Att egendom har tagits om hand bör av kontroll- och rättssäkerhetsskäl dokumenteras. Detsamma gäller beträffande kroppsvisitation som genomförs för att söka efter sådan egendom Åtgärderna bör gälla även om en förundersökning inte har inletts Innan en förundersökning har hunnit inledas får en polisman hålla förhör och vidta andra utredningsåtgärder som är av betydelse för utredningen (23 kap. 3 § fjärde stycket ). Den typ av utredningsåtgärder som ofta aktualiseras under en sådan primärutredning är brottsplatsundersökning och förhör med olika personer i nära anslutning till att brottet har begåtts. I det inledande skedet av en utredning är det ofta särskilt viktigt att kunna hindra olämpliga kontakter mellan inblandade personer. Utredningen föreslår därför att möjligheten att tillfälligt omhänderta elektronisk kommunikationsutrustning och att kroppsvisitera för att söka efter sådan egendom bör gälla även under en primärutredning. Ingen remissinstans invänder mot förslaget. Inte heller regeringen gör någon annan bedömning. De föreslagna befogenheterna ska därför gälla även innan en förundersökning har hunnit inledas. I likhet med övriga befogenheter i den brottsutredande verksamheten bör de föreslagna befogenheterna regleras i . Av 23 kap. 16 § framgår att möjligheterna till användande av tvångsmedel under förundersökning regleras av bestämmelser i 24–28 kap. Bestämmelser om tvångsmedel som syftar till att kunna genomföra ett förhör finns dock i 23 kap. Det är ändamålsenligt att den nya regleringen placeras i anslutning till dessa. Den bör därför införas i 23 kap. . Behovet av reglering i andra författningar Regeringens förslag: Förslaget att den som ska förhöras i vissa fall ska vara skyldig att på tillsägelse tillfälligt lämna ifrån sig elektronisk kommunikationsutrustning och att utrustningen kan omhändertas om han eller hon vägrar ska gälla i förhållande till barn som misstänks för brott. Detsamma gäller befogenheten att kroppsvisitera den som ska höras för att söka efter sådan egendom. Tjänstemän vid och ska i vissa fall ges samma befogenheter som en polisman att dels efter tillsägelse tillfälligt omhänderta elektronisk kommunikationsutrustning för att en utredning inte ska försvåras, dels kroppsvisitera den som ska höras för att söka efter sådan egendom. förslag överensstämmer i allt väsentligt med regeringens. Utredningens förslag omfattar inte barn som misstänks för brott. Remissinstanserna: Ingen remissinstans invänder mot utredningens förslag. Enligt har en tulltjänsteman i samband med genomförande av tullkontroll behov av motsvarande befogenheter. Mot utredningens bedömning invänder endast som anser att förhörsledare vid verkets brottsutredande enheter under vissa förutsättningar bör ha möjlighet att tillfälligt omhänderta elektronisk kommunikationsutrustning. Motsvarande synpunkt framförs av Promemorians förslag överensstämmer med regeringens med de skillnader som har angetts i avsnitt 9.1. Det lämnas således inget förslag om att den som ska förhöras ska vara skyldig att på tillsägelse lämna ifrån sig elektronisk kommunikationsutrustning. Remissinstanserna: Majoriteten av remissinstanserna, däribland, ombudsmän, , , , och , tillstyrker eller lämnar förslaget och bedömningen i promemorian i huvudsak utan invändningar. och vidhåller tidigare lämnade synpunkter. avstyrker förslaget såvitt gäller brottsmisstänkta barn bland annat med hänsyn till att hämtning och medtagande till förhör bör undvikas när det gäller barn. betonar när det gäller brottsmisstänkta barn vikten av att åtgärderna sker ytterst restriktivt och endast när det finns en påtaglig kollusionsfara. Skälen för regeringens förslag Tjänstemän vid andra brottsbekämpande myndigheter bör i vissa fall ges samma befogenheter som en polisman Utredningen föreslår att tjänstemän vid och ska ges motsvarande befogenheter som förslås tillkomma en polisman. Befogenheterna bör enligt utredningen däremot inte gälla för tjänstemän vid . och har relativt långtgående brottsutredande befogenheter. Som framgått i avsnitt 5.1 får myndigheterna till exempel fatta beslut om att inleda förundersökning om vissa brott. Tjänstemän vid myndigheterna har också befogenhet att företa utredningsåtgärder under en primärutredning, att medta någon till förhör och att använda vissa tvångsmedel. Genom regeringens förslag i avsnitt 8.2.2 förtydligas vissa av befogenheterna att använda tvångsmedel. Att tilldela tjänstemän vid och motsvarande befogenheter som föreslås tillkomma en polisman framstår som ändamålsenligt. Även remissutfallet talar för detta. Utredningens förslag bör således genomföras. Regleringen bör genom en hänvisning till bestämmelsen i införas i lagen (1980:424) om åtgärder mot förorening från fartyg, lagen (1982:395) om medverkan vid polisiär övervakning, lagen (2000:1225) om straff för smuggling och lagen (2008:322) om 2015/16:68 och befogenheter att ingripa mot rattfylleribrott. anser att motsvarande befogenhet även bör tillkomma en tulltjänsteman i samband med tullkontroll enligt tullagen (2000:1281) eller lagen (1996:701) om befogenheter vid gräns mot ett annat land inom Europeiska unionen. Detta tar dock sikte på annan typ av verksamhet än förundersökning. Synpunkten föranleder därför ingen ändring. Brottsutredande verksamhet bedrivs även vid . befogenheter är betydligt mer begränsade än och . Befogenheterna omfattar huvudsakligen att på begäran av åklagare biträda denne vid utredning av till exempel brott enligt skattebrottslagen (1971:69) och lagen (1986:436) om näringsförbud. har inte rätt att på egen hand inleda förundersökning och får, utöver två särskilt reglerade fall, inte verkställa beslut om tvångsmedel (3–4 §§ lagen [1997:1024] om medverkan i brottsutredningar). En central arbetsuppgift vid brottsbekämpande enheter är att genomföra förhör med olika personer. För att undvika att en brottsutredning försvåras i samband med en förhörssituation anser att även förhörsledare vid skattebrottsenheterna bör ha befogenhet att tillfälligt omhänderta elektronisk kommunikationsutrustning i den mån våld mot person inte behöver användas. Förslaget i avsnitt 9.1 innebär att även civilanställd personal vid och kan anmoda en förhörsperson att lämna ifrån sig sin mobiltelefon eller annan liknande egendom. Förslaget ligger i linje med de ändringar som har gjorts beträffande civilanställdas befogenheter vid dessa myndigheter. Skyldigheten att lämna ifrån sig elektronisk kommunikationsutrustning är nära sammankopplad med den efterföljande befogenheten för en polisman att – med tvång om det behövs – omhänderta egendomen. En möjlighet för anställda vid att uppmana någon att lämna ifrån sig sin egendom skulle enligt regeringens bedömning därför behövts anges i lagen om medverkan i brottsutredningar. Befogenheterna för anställda vid har emellertid inte ändrats på motsvarande vis som för civilanställda vid och . Regeringen gör mot den bakgrunden inte någon annan bedömning än den utredningen har gjort vad gäller behovet för tjänstemän vid att ta om hand sådan utrustning från en förhörsperson. Särskilt om barn som misstänks för brott Regeringens förslag i avsnitt 9.1 innehåller ingen begränsning av vem som omfattas av regleringen. Det innebär att den även gäller i förhållande till förhörspersoner som är underåriga. Varken utredningen eller remissinstanserna berör frågan om regleringen även bör gälla barn som misstänks för brott. För sådana barn finns särskilda bestämmelser i lagen (1964:167) med särskilda bestämmelser om unga lagöverträdare (LUL). Frågan har därför behandlats närmare i den promemoria som har utarbetats inom . I vilka fall en utredning om brott ska inledas när någon kan misstänkas för att ha begått brott framgår av 31 § LUL. Som huvudregel ska en utredning alltid inledas om det för brottet inte är föreskrivet lindrigare straff än fängelse . Även försök, förberedelse och stämpling till sådana brott omfattas av huvudregeln om dessa är belagda med straff. Förutom intresset av att klargöra om det finns behov av insatser från sida finns det vid så allvarlig brottslighet regelmässigt ett starkt intresse av att få närmare kännedom om hur brottet har utförts. Även rättssäkerhetsskäl kan tala för att en utredning genomförs, till exempel för att kunna avskriva misstankar mot felaktigt utpekade barn. Det kan också finnas ett tydligt målsägandeintresse av att omständigheterna vid denna typ av brott blir utredda (prop. s.23 f.). Vid sidan av presumtionen för utredning av allvarlig brottslighet får en utredning inledas i en rad andra fall, till exempel om socialnämnden bedömer att utredningen är av betydelse för att avgöra insatser för den unge. En utredning får också inledas om det behövs för att klarlägga om någon som har fyllt har deltagit i brottet eller om det av andra skäl är av särskild betydelse med hänsyn till ett allmänt eller enskilt intresse. Det sistnämnda fallet avser främst sådana situationer där målsäganden har utsatts för brott som inneburit en särskilt allvarlig kränkning av integriteten eller brott som orsakat så allvarliga skador att det är särskilt motiverat att klarlägga målsägandens möjligheter till skadestånd eller brottsskadeersättning. En utredning med hänsyn till ett allmänt intresse kan inledas till exempel för att tillgodose behov i polisens brottspreventiva verksamhet för att klarlägga lokala grupperingar, brottsmönster och liknande (prop. 2009/10:105 s. 66 f.). Slutligen får en utredning enligt 31 § LUL också inledas om det behövs för att efterforska gods som har åtkommits genom brottet eller som kan bli föremål för förverkande. Vid en utredning enligt 31 § LUL gäller i tillämpliga delar vissa bestämmelser i om förundersökning (32 § LUL). Bland annat tillämpas bestämmelserna i 23 kap. 7–9 §§ om hämtning och medtagande till förhör samt kvarhållande för förhör. Hämtning och medtagande bör dock ske med stor restriktivitet (prop. 1983/84:187 s. 22). Att hämtning och medtagande till förhör i stor utsträckning bör undvikas när det gäller brottsmisstänkta barn kan, som påpekar, tala för att det inte finns något större praktiskt behov av att tillämpa regleringen på sådana barn. Det kan dock även inom ramen för en utredning enligt 31 § LUL finnas situationer där det är angeläget att ta om hand elektronisk kommunikationsutrustning för att utredningen inte ska försvåras, till exempel i en utredning om särskilt allvarlig brottslighet. Mot den bakgrunden och då de föreslagna åtgärderna inte är särskilt ingripande bör regleringen i denna del även gälla barn som misstänks för brott. För att få en effektiv och ändamålsenlig utredningsverksamhet bör det också vara möjligt att kroppsvisitera ett sådant barn i syfte att söka efter egendom som kan omhändertas. Kroppsvisitation mot ett brottsmisstänkt barn 2015/16:68 får endast företas om det finns särskilda skäl (36 § LUL). Enligt regeringen är det rimligt att motsvarande restriktivitet ska gälla för kroppsvisitation enligt den nya regleringen. Regleringen bör placeras i lagen med särskilda bestämmelser om unga lagöverträdare. Några redaktionella fel ska rättas 2013/14:110 infördes ett nytt tredje stycke i 23 kap. 3 § . Av förbiseende ändrades inte hänvisningen i ett antal lagar till det förutvarande tredje stycket. Detta redaktionella fel bör rättas till så att hänvisningen gäller 23 kap. 3 § fjärde stycket . Ändringen behöver göras i lagen om åtgärder mot förorening från fartyg, lagen om medverkan vid polisiär övervakning, lagen om straff för smuggling, lagen om och befogenheter att ingripa mot rattfylleribrott, yrkestrafiklagen (2012:210) och taxitrafiklagen (2012:211). Genom samma proposition flyttades av förbiseende andra stycket i lagen (2005:225) om rättsintyg i anledning av brott ihop med första stycket. Även detta redaktionella fel bör rättas till så att paragrafen återfår den lydelse den hade före ändringen i SFS 2014:651. 10 Genomförande och konsekvenser Regeringens förslag: Lagändringarna ska träda i kraft . Regeringens bedömning: Det finns inte behov av några övergångsbestämmelser. överensstämmer med regeringens när det gäller övergångsbestämmelser.