prop · H203138 · 2015-07-01 00:00:00 — Finns det undantagsvis likväl anledning att tro att en annan medlemsstat kommer att åberopa hinder mot verkställighet av samhällstjänst, får den statens inställning klargöras genom ett samråd och därefter beaktas inom ramen för om det kan anses lämpligt att verkställigheten förs över. Regeringens förslag: Kriminalvården ska besluta om ett avgörande ska sändas över till en annan medlemsstat för att erkännas och verkställas där. Om beslutet innebär att domen ska sändas över, ska Kriminalvården skicka domen direkt till den behöriga myndigheten i den andra staten. Utredningens förslag: Överensstämmer med regeringens förslag (se s.628 i betänkandet). Remissinstanserna: Remissinstanserna godtar eller invänder inte mot Datainspektionen erinrar om att elektronisk kommunikation bland annat omfattas av bestämmelserna i personuppgiftslagen (1998:204) och att översändande genom e-post inte alltid lever upp till de krav som kan ställas vid säker hantering av personuppgifter som innefattar brottsuppgifter. Skälen för regeringens förslag Frågan om huruvida en svensk dom på skyddstillsyn, villkorlig dom eller fängelse, sedan villkorlig frigivning har skett, bör sändas över till en annan medlemsstat för erkännande och verkställighet kan initieras på olika sätt. Frågan kommer att kunna tas upp av den myndighet som ansvarar för verkställigheten i , dvs. Kriminalvården, i fråga om en dom på villkorlig dom eller skyddstillsyn samt ett beslut om villkorlig frigivning. Även den andra staten bör kunna begära att ett förfarande påbörjas för att sända över domen. Slutligen är det naturligt att den dömde själv ska kunna initiera ett sådant ärende. Vanligast torde bli att frågan tas upp av Kriminalvården, eventuellt efter anmälan från en övervakningsnämnd. En övervakningsnämnd som finner att förutsättningar finns för framställning om verkställighet utomlands enligt lagen om internationellt samarbete rörande kriminalvård i frihet ska anmäla detta till Kriminalvården (se 7 § första stycket förordningen med vissa bestämmelser om internationellt samarbete rörande kriminalvård i frihet). En motsvarande anmälningsskyldighet bör gälla i fråga om överföring av verkställighet enligt rambeslutet. Detta kan regleras närmare i förordning. Det bör vidare införas en anmälningsskyldighet för domstol till Kriminalvården i de fall där en frivårdspåföljd har utdömts för en person som har sin hemvist i en annan medlemsstat. Även detta kan regleras närmare i förordning. I de fall där Kriminalvården bedömer att det kan finnas förutsättningar för ett överlämnande till en annan medlemsstat bör Kriminalvården underrätta den dömde om detta och om innebörden av att verkställigheten överförs. Detta gäller oavsett om det är fråga om villkorlig dom eller skyddstillsyn eller om den dömde avtjänar ett fängelsestraff och står inför villkorlig frigivning. Upplysningsskyldighet gentemot den dömde kan regleras närmare i förordning. Någon upplysning är inte behövlig för det fall den dömde redan har lämnat landet. I en sådan situation kan det däremot finnas anledning att ta kontakt med den behöriga myndigheten i den dömdes hemstat, eller en annan medlemsstat där den dömde befinner sig, för att undersöka förutsättningarna för ett överförande av verkställigheten. Att Kriminalvården lämnar en underrättelse till den dömde med information om möjligheten att överföra verkställigheten bör inte i sig innebära att ett ärende om överflyttning har påbörjats. Kriminalvården bör pröva om de förutsättningar för överförande av verkställighet som gäller enligt lagen är uppfyllda. Därefter bör myndigheten meddela beslut i frågan om huruvida domen ska sändas över till en annan medlemsstat för erkännande och verkställighet där. För Kriminalvårdens handläggning av ärendet bör förvaltningslagens (1986:223) regler gälla. Kriminalvårdens prövning och beslut kommer att innefatta ett flertal åtgärder. Det kan finnas behov av att samråda med eller inhämta information från andra svenska myndigheter eller socialnämnden. förhållande till de medlemsstater dit ett överförande av verkställighet kan Prop. 2014/15:138 bli aktuellt kan det behöva göras en kontroll avseende de förklaringar som kan ha lämnats enligt artiklarna 5.4, 10.4 och 14.3 (jfr skäl 13 till rambeslutet). Det gäller förklaringar om de förutsättningar som andra stater ställer upp för att erkänna och verkställa domar i de fall där den dömde inte har sin hemvist i den andra staten (se avsnitt 7.1.1). Det gäller även förklaringar om tillämpliga krav på dubbel straffbarhet och om vägran att överta ansvaret för vissa ingripande följdbeslut. Dessa förklaringar kan vara av betydelse för om förutsättningarna för att översända domen för erkännande och verkställighet är uppfyllda. Vidare kan Kriminalvården behöva samråda med behöriga myndigheter i andra medlemsstater. Sådant samråd får enligt artikel 15 i rambeslutet ske närhelst det är lämpligt för att underlätta en smidig och effektiv tillämpning av rambeslutet. I avsnitt 7.1 berörs vissa situationer där samråd kan eller bör komma i fråga. Regelmässigt föreligger behov av samråd i de fall där samtycke från den andra staten är behövligt för att verkställigheten ska få överföras (se avsnitt 7.1.1). Behovet av samråd i övrigt får avgöras från fall till fall, varvid får beaktas den information som kan hämtas i de nämnda förklaringar som den andra medlemsstaten kan ha lämnat. Möjligheten till samråd är tänkt att användas främst i de fall där detta bedöms tillföra ärendet information av betydelse. Om det är uppenbart att en överföring av verkställigheten inte kommer i fråga, behöver samråd inte genomföras. Närmare bestämmelser om Kriminalvårdens samråd med andra länders behöriga myndigheter regleras lämpligen i förordning Den dömdes inställning i frågan om huruvida verkställigheten bör överföras har stor betydelse för Kriminalvårdens ställningstagande. Detta gäller naturligtvis i de fall där den dömdes begäran är en förutsättning för att överförandet ska kunna ske (se avsnitt 7.1.1). Även i övrigt är den dömdes inställning av betydelse för att bedöma t.ex. den dömdes avsikt att återvända till sin hemviststat, om en överflyttning av verkställigheten underlättar den dömdes sociala återanpassning eller för att få fram andra uppgifter som är relevanta för myndighetens prövning. Några uttryckliga regler om formerna för att inhämta den dömdes inställning eller övriga uppgifter från honom eller henne finns inte i rambeslutet. Enligt regeringens mening sker denna informationsinhämtning lämpligen inom ramen för förvaltningslagens regler om partsinsyn och kommunikation. Om den dömde befinner sig i den andra staten när Kriminalvården överväger att sända över en dom, kan det av praktiska skäl vara svårt att höra honom eller henne i ärendet. Kriminalvården kan då söka hjälp av den behöriga myndigheten i den staten för att kontakta den dömde och utröna hans eller hennes inställning. Artikel 6 i rambeslutet innehåller bestämmelser om översändande av en dom eller ett övervakningsbeslut. Originalhandlingen, eller bestyrkta kopior av den, ska sändas direkt till den behöriga myndigheten i den verkställande staten. En bestämmelse om att Kriminalvården ska sända över en dom på frivårdspåföljd – innefattande även en dom på fängelse 2014/15:138 efter villkorlig frigivning – till en behörig myndighet i den verkställande staten bör tas in i lagen. Rådets generalsekretariat samlar in och offentliggör information om de myndigheter i medlemsstaterna som är behöriga enligt rambeslutet (artikel 3). Om den behöriga myndigheten i någon medlemsstat likväl inte är känd, får Kriminalvården vid behov vidta de efterforskningar som är nödvändiga för att få denna information från medlemsstaten i fråga. Sådana efterforskningar kan göras t.ex. genom det rättsliga nätverk som har etablerats inom EU med kontaktpersoner i de olika medlemsstaterna. Domen får enbart skickas för erkännande och verkställighet till en medlemsstat åt gången. Detta bör framgå av lagen. Vid översändandet ska till domen fogas ett intyg, som ska vara utformat i enlighet med ett standardformulär som är bifogat rambeslutet (artikel 6.1 och 6.2 samt bilaga 1). Detta intyg utfärdas av Kriminalvården och ska innehålla den information som är behövlig för att den verkställande staten ska kunna ta ställning till om domen bör erkännas och verkställas där. Intyget ska vara utfärdat på eller översatt till ett språk som godtas av den verkställande staten. Närmare bestämmelser om intyget kan meddelas genom förordning. Domen ska översändas på ett sätt som lämnar en skriftlig uppteckning och möjliggör för den verkställande staten att fastställa äktheten (artikel 6.2). Även detta krav på skriftlighet kan framgå av förordning. Det närmare sättet för översändande får därefter avgöras från fall till fall med beaktande av lagstiftningen i och i den verkställande staten. Normalt torde handlingarna sändas med ordinär postgång. Det kan i enskilda fall vara möjligt att använda sig även av t.ex. telefax eller e- post. Som Datainspektionen påpekar ska dock bestämmelserna i personuppgiftslagen iakttas när personuppgifter behandlas. En dom på villkorlig dom blir verkställbar från den dag som domen får laga kraft. En dom på skyddstillsyn blir däremot verkställbar för domen. Rätten får dock förordna att övervakningen enligt domen ska anstå till dess domen har vunnit laga kraft (28 kap. 5 § första stycket ). Om det redan vid handläggningen i domstol framkommer att det finns förutsättningar för att överföra verkställigheten av skyddstillsyn till en annan medlemsstat, kan det vara angeläget att ett sådant förordnande beslutas. Därmed undviks att en övervakare måste vara förordnad i än nödvändigt eller att andra åtgärder vidtas med kostnader till följd. För det fall övervakning måste anordnas i trots en stundande överflyttning av verkställigheten till en annan medlemsstat, får övervakningen utformas med beaktande av detta förhållande. En övervakare som har förordnats i när det blir aktuellt att överföra verkställigheten till en annan medlemsstat måste entledigas, efter erkännande av domen i den andra medlemsstaten. Detta kan framgå av förordning. I fråga om villkorlig frigivning från fängelse står den dömde under övervakning från frigivningen, om det beslutas särskilt. Om en övervakare förordnas, får övervakaren entledigas enligt nämnda förordningsbestämmelse sedan domen har erkänts i den andra medlemsstaten. Regeringens förslag: Beslut beträffande påföljden som meddelas i en annan medlemsstat med anledning av verkställigheten där av en svensk dom på skyddstillsyn, villkorlig dom eller fängelse, sedan villkorlig frigivning har skett, ska gälla även i . Sedan den svenska domen på frivårdspåföljd har erkänts i den verkställande staten får åtgärder med anledning av påföljden beslutas i endast om den verkställande staten hänskjuter ett ärende om en sådan åtgärd hit. Avser domen fängelse sedan villkorlig frigivning skett eller skyddstillsyn, ska Kriminalvården överlämna ärendet till den övervakningsnämnd inom vars verksamhetsområde övervakningen bedrevs eller kunde ha bedrivits för beslutet om domens översändande till den andra medlemsstaten. Om domen avser villkorlig dom, ska Kriminalvården i stället överlämna ärendet till åklagare. Utredningens förslag: Utredningen föreslår att Kriminalvården ska överlämna samtliga hit hänskjutna ärenden om följdbeslut till övervakningsnämnd. Utredningens förslag överensstämmer i övrigt med regeringens (se s. 632 f. i betänkandet). Remissinstanserna: Remissinstanserna godtar eller invänder inte mot förslagen. Skälen för regeringens förslag Som utgångspunkt meddelar den verkställande staten följdbeslut Med anledning av en sådan dom eller ett sådant övervakningsbeslut som omfattas av rambeslutet kan det bli aktuellt att meddela beslut om olika slag av följdåtgärder. Detta benämns enligt rambeslutet följdbeslut och avser enligt artikel 14.1 i huvudsak beslut om 1.ändring av skyldigheter eller anvisningar i den alternativa påföljden eller övervakningsåtgärden eller ändring av prövotidens längd, 2.upphävande av uppskjutandet av verkställigheten av påföljden eller upphävande av beslutet om villkorlig frigivning, och 3.påförande av fängelse eller annan frihetsberövande åtgärd när det gäller en alternativ påföljd eller en villkorlig påföljd. Behovet av att meddela följdbeslut kan uppkomma med anledning av att villkoren för en påföljd måste justeras i något avseende, t.ex. ändringar eller upphörande av en behandling eller ändringar av en plan Vidare kan det behöva fattas följdbeslut för det fall den dömde missköter villkoren för en frivårdspåföljd eller begår nya Åtgärder som då kan komma i fråga är att t.ex. förlänga övervakningstiden, förse påföljden med nya villkor, förverka villkorligt medgiven frihet eller döma ut en frihetsberövande påföljd i stället. Sedan den behöriga myndigheten i den verkställande staten har erkänt den dom, eller i förekommande fall det övervakningsbeslut, som har översänts dit samt har underrättat den behöriga myndigheten i den utfärdande staten om erkännandet, ska enligt artikel 7.1 i rambeslutet den 2014/15:138 utfärdande staten inte längre vara behörig att meddela följdbeslut. Huvudregeln är alltså att den verkställande staten ensam har behörighet att meddela samtliga följdbeslut med anledning av den överförda påföljden, medan som utfärdande stat helt förlorar behörigheten att vidta sådana åtgärder. Det är lagstiftningen i den verkställande staten som ska tillämpas på följdbesluten och de konsekvenser som sådana beslut kan föranleda. Det inbegriper förekommande fall av t.ex. verkställighet av fängelsestraff eller annan frihetsberövande åtgärd (artikel 14.2). I vissa fall meddelar den utfärdande staten följdbeslut Från huvudregeln att den verkställande staten ensam har behörighet att meddela följdbeslut finns undantag som innebär att behörigheten stannar kvar hos eller återförs till den utfärdande staten. Varje medlemsstat har enligt rambeslutet möjlighet att lämna en förklaring om att den, i egenskap av verkställande stat, inte avser att fatta följdbeslut av mer ingripande slag (artikel 14.3). Det är upp till den medlemsstaten att själv ange vilka fall som avses, men i rambeslutet förutses att det kan vara fråga om situationer där det inte finns något fastställt fängelsestraff i domen, där det är fråga om en villkorlig påföljd eller där kravet på dubbel straffbarhet inte är uppfyllt (artikel 14.3 a–c). Flera medlemsstater har lämnat en förklaring enligt artikel 14.3 om att de vägrar överta ansvaret för att meddela följdbeslut av ingripande slag i vissa fall. När en medlemsstat i ett enskilt fall inte vill ta ansvar för att fatta vissa följdbeslut enligt artikel 14.1 ska den behöriga myndigheten i den staten återföra behörigheten till den behöriga myndigheten i den utfärdande staten (artikel 14.4). Det sagda innebär att i egenskap av utfärdande stat kan behöva meddela vissa ingripande följdbeslut även efter det att en påföljd har överförts. När det gäller svenska påföljder kan det vara fråga om beslut att förverka villkorligt medgiven frihet eller att undanröja en frivårdspåföljd och döma ut ett fängelsestraff i stället. I ett sådant fall ska den behöriga myndigheten i den verkställande staten meddela behovet av följdbeslut till den behöriga myndigheten i den utfärdande staten, dvs. för del Kriminalvården (artikel 17.1, jfr artikel 7.2 b). kan det vara en bedömningsfråga om omständigheterna är sådana att ett följdbeslut överhuvudtaget är påkallat. Det kan också vara så att flera alternativa följdbeslut är tänkbara, t.ex. i fall föranledda av den dömdes misskötsamhet. Av dessa tänkbara följdbeslut kan en åtgärd som innebär att en övervakningsåtgärd ändras falla inom den verkställande statens behörighet. Behörigheten att undanröja påföljden kan däremot kvarstå hos den utfärdande staten till följd av en sådan förklaring enligt artikel 14.3 som nämns ovan. Det är då upp till den verkställande staten att bedöma vilket av dessa följdbeslut som är mest adekvat och därmed också vilken stat som ska fatta följdbeslut med anledning av misskötsamheten. Den utfärdande staten får meddela följdbeslut enbart om frågan hänskjuts dit av den verkställande staten. Enligt artikel 11.4 i rambeslutet kan en medlemsstat som åberopar en grund för att vägra att överta verkställigheten av en dom från ett annat land likväl komma överens med den utfärdande statens behöriga myndighet om att övervaka efterlevnaden av domen. Den verkställande Prop. 2014/15:138 staten tar i ett sådant fall inte över ansvaret för att meddela några som Följdbeslut i den verkställande staten Om den verkställande staten inte har lämnat någon förklaring enligt artikel 14.3 i rambeslutet, ska den staten meddela samtliga följdbeslut med anledning av den överförda domen. Det bör framgå av lagen att samtliga följdbeslut av den andra staten ska gälla även i . Den behöriga myndigheten i den verkställande staten ska skriftligen och utan dröjsmål underrätta Kriminalvården i egenskap av behörig myndighet i om de följdbeslut som den staten har meddelat med anledning av en svensk frivårdspåföljd (artikel 16.1). Kriminalvården ska, när är utfärdande stat, underrätta den behöriga myndigheten i den andra staten om förhållanden som kan föranleda följdbeslut (artikel 16.3). Denna skyldighet kan tas in i förordning. Ett sådant förhållande som i och för sig kan föranleda följdbeslut är att den dömde har begått nya brott i . Som framgår av avsnitt 7.5 föreslår regeringen att sådan ny brottslighet också ska kunna föranleda en begäran om att verkställigheten återförs till . I dessa fall måste alltså Kriminalvården göra en bedömning av vilken av dessa åtgärder – underrättelse till den andra staten om behovet av följdbeslut respektive begäran om återförande av verkställigheten – som framstår som lämpligast. Det framgår av 9 § 2 förordningen (1999:1134) om belastningsregister att en uppgift från en utländsk myndighet om ett beslut av en myndighet i den staten om verkställighet av en påföljd som har dömts ut i ska finnas i belastningsregistret. Det står därmed klart att sådana uppgifter från den behöriga myndigheten i den verkställande staten som avser beslut om att erkänna och verkställa en svensk dom på skyddstillsyn, villkorlig dom eller fängelse, sedan villkorlig frigivning har skett, ska ingå i belastningsregistret. Detsamma gäller följdbeslut som meddelas av den staten. Något behov av kompletterande föreskrifter i fråga om belastningsregistret finns därför inte. Som framgår ovan får i egenskap av utfärdande stat i vissa fall meddela följdbeslut i fråga om påföljder som har överförts för verkställighet till en annan medlemsstat. Det handlar om fall där den verkställande staten har lämnat en förklaring enligt artikel 14.3 om att den staten inte övertar ansvaret för de mer ingripande följdbesluten och med stöd av denna förklaring återfört behörigheten att fatta dessa följdbeslut (artikel 14.4). Typiskt sett blir det fråga om fall där det är fråga om att undanröja en villkorlig dom eller skyddstillsyn för att i stället bestämma en frihetsberövande påföljd. Det kan också vara fråga om fall där det är aktuellt att förverka villkorligt medgiven frihet. Närmast uteslutande torde dessa följdbeslut, som är av det mer ingripande slaget, bli påkallade med anledning av den dömdes misskötsamhet i något avseende. De svenska påföljder som är i fråga är sådana att det enligt rambeslutet kan komma i fråga för medlemsstater att välja att inte ta ansvar för mer ingripande följdbeslut (artikel 14.3). Det kan antas att många medlemsstater såvitt avser svenska domar kommer att återföra behörigheten att meddela de mer ingripande följdbesluten till , när behov av att meddela ett sådant beslut föreligger. Om behörigheten att meddela följdbeslut i någon utsträckning ligger kvar hos som utfärdande stat, är det upp till den verkställande staten att genast meddela behovet av att meddela följdbeslut. meddelande ska lämnas till Kriminalvården i egenskap av svensk behörig Det är naturligtvis viktigt att meddelandet snabbt kommer till Kriminalvårdens kännedom, eftersom följdbeslut kan behöva meddelas Den utländska behöriga myndigheten ska informera Kriminalvården om varje omständighet som kan föranleda att ett beslut om villkorlig frigivning upphävs (artikel 17.1 a) eller att fängelse eller annan frihetsberövande påföljd döms ut i stället för frivårdspåföljden (artikel 17.1 b) samt samtliga andra uppgifter och omständigheter av betydelse som Kriminalvården begär att få ta del av och som är av avgörande betydelse för möjligheten att meddela följdbeslut (artikel 17.1 c). Meddelanden i nu nämnda avseenden till Kriminalvården ska lämnas med användning av ett standardformulär som är fogat till rambeslutet (artikel 17.3 samt bilaga II). Denna blankett är utformad för att lämna meddelanden om den dömdes misskötsamhet men lämnar även utrymme för att lämna andra uppgifter av betydelse för de följdbeslut som kan bli aktuella i . Av den nya lagen bör framgå att en åtgärd med anledning av den utdömda påföljden får beslutas i enbart för det fall den behöriga myndigheten i den verkställande staten hänskjuter frågan hit. Kriminalvården är behörig myndighet att ta emot det hänskjutna ärendet. Om den svenska domen rör skyddstillsyn eller det är fråga om ett beslut om villkorlig frigivning från fängelse, bör Kriminalvården därefter överlämna ärendet till den övervakningsnämnd där övervakningen bedrevs eller, om övervakning inte påbörjades i , hade kunnat bedrivas för domens överförande till den verkställande Detta motsvarar den befogenhet att meddela följdbeslut som övervakningsnämnden har enligt de lagar som i övrigt reglerar samarbete med andra stater i fråga om verkställighet av frivårdspåföljder m.m.: den nordiska verkställighetslagen (15 §) och lagen om internationellt samarbete rörande kriminalvård i frihet (24 §). Frågan är därefter i vilken utsträckning som övervakningsnämnden ska ha behörighet att fatta följdbeslut, sedan den andra staten har hänskjutit Hänskjutandet är resultatet av att den verkställande staten har bedömt att ett följdbeslut av mer ingripande slag är påkallat (se artiklarna 14.4 och 17.1). Enligt inledningen av artikel 7.2, jämförd med artikel 7.1, synes dock den utfärdande staten efter det att behörigheten återgått till den staten även ha möjlighet att fatta mindre ingripande följdbeslut, som i stället kan anses påkallade (artikel 14.1 a), och inte endast de mest ingripande besluten (artikel 14.1 b och c). regeringens bedömning är det rimligen detta rättsläge som eftersträvas En motsatt tolkning skulle kunna leda till att den verkställande staten inte fattar ett beslut med stöd av artikel 14.1 a, eftersom den staten anser att en mer ingripande åtgärd är nödvändig, som den utfärdande staten enligt sitt regelverk inte anser att en mer ingripande åtgärd, motsvarande de som anges i artikel 14.1 b och c, är möjlig. Regeringen anser därför att i egenskap av utfärdande stat har handlingsfriheten att fatta det följdbeslut – av mer eller mindre ingripande slag – som utifrån omständigheterna framstår som lämpligast. Sedan ärendet har hänskjutits till övervakningsnämnden bör alltså nämnden, utan begränsning till enbart mer ingripande åtgärder, pröva vilka åtgärder som bör vidtas med anledning av den dömdes misskötsamhet. Det bör ske med tillämpning av gängse regler i när det gäller de påföljder som är i fråga. måste beaktas de förändringar som påföljden kan ha genomgått i den verkställande staten. Sådana förändringar kan ha skett genom anpassning av påföljden till lagstiftningen i den staten samt genom de följdbeslut i olika avseenden som kan ha meddelats där. Även om den andra staten har reserverat sig mot att meddela de mer ingripande följdbesluten, kvarstår ju möjligheten för den staten att meddela följdbeslut t.ex. i fråga om ändring på visst sätt av den påföljd eller övervakningsåtgärd som har överförts (artikel 14.1 a).