prop · H3039 · 2015-09-23 00:00:00 — straffavgiften kan fastställas är relativt stort bör det införas en begränsningsregel som främst får betydelse för mindre specialföretag. Det finns även – i likhet med regleringen av försäkringsföretagen – anledning att i lag fastställa utgångspunkterna för bedömningen av I nuvarande 16 kap. 15 § tredje stycket FRL anges att avgiften inte får vara så stor att försäkringsföretaget efter det att avgiften har påförts inte uppfyller kraven i stabilitetsprincipen (4 kap. 1 §), dvs. kraven på soliditet och likviditet. Syftet med denna regel är att förhindra att uttag av straffavgift får till följd att tillståndet återkallas (se prop. 2003/04:109 s. 64). Någon motsvarande stabilitetsprincip gäller inte för specialföretag. specialföretag gäller i stället solvenskrav som innebär att företaget alltid ska vara fullt finansierat (se artiklarna 318, 319, 326 och 327 i kommissionens delegerade förordning [EU] 2015/35). I artikel 6.2 i kommissionens genomförandeförordning (EU) preciseras att om specialföretaget inte uppfyller kravet på full finansiering och inte heller förmår rätta till denna brist inom rimlig tid, utgör detta ett allvarligt åsidosättande av specialföretagets förpliktelser som kan föranleda återkallelse av auktorisationen. Mot denna bakgrund och för att uppfylla syftet med bestämmelsen i 16 kap. 15 § tredje stycket FRL, bör det för specialföretag införas en begränsningsregel om att avgiften inte får vara så stor att företaget efter det att straffavgiften har påförts inte uppfyller kravet på full finansiering. Regeringens förslag: Om ett specialföretag inte lämnar de upp- lysningar som har föreskrivits med stöd av lag, får besluta att företaget ska betala en förseningsavgift med högst . Avgiften tillfaller staten. Utredningen har inte något förslag i frågan om förseningsavgift. Remissinstanserna berör inte frågan. Förslaget i utkastet till lagrådsremiss överensstämmer med reger- ingens förslag. Remissinstanserna tillstyrker förslaget eller har ingen invändning mot det. Skälen för regeringens förslag: I nuvarande FRL finns bestämmelser om befogenhet för att besluta om förseningsavgift. Inspektionen bör ges samma befogenhet gentemot ett specialföretag (se ovan). Det finns därför anledning att föreslå att om ett specialföretag inte lämnar de upplysningar som har föreskrivits med stöd av lag, får Finans- inspektionen besluta att företaget ska betala en förseningsavgift med högst . Avgiften tillfaller staten. Verkställighet av beslut om straffavgift och Regeringens förslag: Straffavgiften eller förseningsavgiften ska betalas till efter det att beslutet om den har vunnit laga kraft eller inom den som anges i beslutet. beslut att ta ut straffavgift eller förse- ningsavgift får verkställas utan föregående dom eller utslag, om avgiften inte har betalats . Om straffavgiften eller förseningsavgiften inte betalas inom den tid som anges ovan, ska lämna den obetalda avgiften för indrivning. En beslutad straffavgift eller förseningsavgift faller bort i den utsträckning verkställighet inte har skett från det att beslutet vann laga kraft. Utredningen har inte något förslag i frågan om verkställighet av beslut om straffavgift och förseningsavgift. Remissinstanserna berör inte frågan. Förslaget i utkastet till lagrådsremiss överensstämmer med reger- ingens förslag. Remissinstanserna tillstyrker förslaget eller har ingen invändning mot det. Skälen för regeringens förslag: I nuvarande FRL finns bestämmelser om när straffavgiften ska betalas, att beslut om straffavgift eller förseningsavgift får verkställas utan föregående dom eller utslag, indrivning av straffavgift eller förseningsavgift eller bortfal- lande av dessa. Motsvarande bestämmelser bör gälla i fråga om special- företag. Det finns därför anledning att föreslå att straffavgiften eller försenings- avgiften ska betalas till efter det att beslutet om den har vunnit laga kraft eller inom den som anges i beslutet. beslut att ta ut straffavgift eller för- seningsavgift får verkställas utan föregående dom eller utslag, om avgif- ten inte har betalats . Om straffavgiften eller försenings- avgiften inte betalas inom den tid som anges ovan, ska Finansinspekt- ionen lämna den obetalda avgiften för indrivning. En beslutad straffav- gift eller förseningsavgift faller bort i den utsträckning verkställighet inte har skett från det att beslutet vann laga kraft. 19.5.9Ingripande mot den som saknar tillstånd Regeringens förslag: Om någon driver verksamhet som specialföre- tag utan att vara berättigad till det, ska förelägga denne att upphöra med verksamheten. Inspektionen får besluta hur avvecklingen av verksamheten ska ske. Om det är osäkert om försäkringsrörelselagen är tillämplig på viss verksamhet, får förelägga den som driver verk- samheten att lämna de upplysningar om verksamheten som inspekt- ionen behöver för att bedöma om så är fallet. Den som är revisor i ett företag är skyldig att på begäran av inspektionen lämna sådana upp- lysningar om företagets verksamhet som revisorn har fått kännedom om vid fullgörandet av sitt uppdrag. Om ett specialföretag inte följer ett föreläggande att upphöra med verksamheten, ska rätten, efter ansökan av , besluta att företaget ska gå i likvidation. Beslut om likvidation ska inte meddelas om det under ärendets handläggning vid rätten visas att verksamheten har upphört. Beslutet om likvidation gäller . Utredningen har inte något förslag i frågan om ingripande mot den som saknar tillstånd. Remissinstanserna berör inte frågan. Förslaget i utkastet till lagrådsremiss överensstämmer med reger- ingens förslag. Remissinstanserna tillstyrker förslaget eller har ingen invändning mot det. Skälen för regeringens förslag: I nuvarande FRL finns bestämmelser om befogenhet för att bl.a. ingripa mot den som saknar tillstånd. Inspektionen bör ges samma befogenhet gentemot ett specialföretag. Även i övrigt bör bestämmelserna utformas i enlighet med FRL. Det finns därför anledning att föreslå att om någon driver verksamhet som specialföretag utan att vara berättigad till det, ska Finansinspekt- ionen förelägga denne att upphöra med verksamheten. Inspektionen får besluta hur avvecklingen av verksamheten ska ske. Om det är osäkert om lagen är tillämplig på viss verksamhet, får förelägga den som driver verksamheten att lämna de upplysningar om verksam- heten som inspektionen behöver för att bedöma om så är fallet. Den som är revisor i ett företag är skyldig att på begäran av inspektionen lämna sådana upplysningar om företagets verksamhet som revisorn har fått kännedom om vid fullgörandet av sitt uppdrag. Om ett specialföretag inte följer ett föreläggande att upphöra med verksamheten, ska rätten, efter ansökan av , besluta att företaget ska gå i likvidation. Beslut om likvidation ska inte meddelas om det under ärendets handlägg- ning vid rätten visas att verksamheten har upphört. Beslutet om likvida- tion gäller . Regeringens bedömning: Bestämmelserna i om kommissionens skyldigheter och möjligheter när det gäller s.k. likvär- dighetsbedömningar av solvensordningar som tredjeland tillämpar på återförsäkringsverksamhet behöver inte tas in i lag. Bestämmelsen i Solvens II-direktivet om att återförsäkringsavtal som ingåtts med ett försäkringsföretag med huvudkontor i ett tredje land vars solvensordning av kommissionen bedömts vara likvärdig med solvensordningen i direktivet, ska behandlas på samma sätt som återförsäkringsavtal som ingåtts med företag som har fått tillstånd enligt direktivet behöver inte heller tas in i svensk lag. Utredningens bedömning sammanfaller endast delvis med regering- ens bedömning. Utredningen föreslår att det tas in en uttrycklig bestäm- melse i lag om likabehandling. Remissinstanserna tillstyrker bedömningen eller har inga invänd- ningar mot den. Bedömningen i utkastet till lagrådsremiss överensstämmer med regeringens bedömning. Remissinstanserna tillstyrker bedömningen eller har ingen invändning mot den. Skälen för regeringens bedömning: I artikel 172.1 i Solvens II- direktivet, i dess lydelse enligt omnibus II-direktivet (artikel 2.42), finns bestämmelser om att kommissionen ska anta genomförandeåtgärder som specificerar kriterierna för att bestämma om den solvensordning som ett tredje land tillämpar på återförsäkringsverksamheter som bedrivs av företag med huvudkontor i det tredje landet är likvärdig med den solvensordning som gäller enligt Solvens II-direktivet. Bestämmelsen riktar sig till kommissionen och ska därför inte tas in i svensk lag. Av artikel 172.2 (i dess lydelse enligt omnibus II-direktivet) framgår det att kommissionen får, med beaktande av de kriterier som fastställts enligt artikel 172.1, besluta om huruvida en solvensordning som tredje- land tillämpar på återförsäkringsverksamhet som bedrivs av försäkrings- företag med huvudkontor i samma tredjeland är likvärdig med den solvensordning som gäller enligt Solvens II-direktivet. Eftersom delege- rade akter som antas av kommissionen i form av EU-förordning är direkt gällande i , krävs det inga lagstiftningsåtgärder med anledning av artikel 172.2. Av artikel 172.3 framgår det att återförsäkringsavtal som ingåtts med ett försäkringsföretag med huvudkontor i ett tredje land vars solvens- ordning bedömts vara likvärdig med solvensordningen i Solvens II- direktivet ska behandlas på samma sätt som återförsäkringsavtal som ingåtts med företag som har fått tillstånd enligt Solvens II-direktivet. Artikeln får anses ha betydelse vid beräkning av solvenskapitalkravet och hur man där får beakta riskreduceringstekniker, dvs. i vilka fall t.ex. avgiven återförsäkring kan reducera kapitalkravet för att försäkrings- företagets risk är lägre. Eftersom detta regleras i kommissionens delegerade förordning (EU) 2015/35 bedöms inte heller denna artikel föranleda någon genomförandeåtgärd i lag. Genom omnibus II-direktivet (artikel 2.42) införs det även nya bestämmelser i (artikel 172.4–172.6). Enligt artikel 172.4 och 172.5 införs en möjlighet för kommissionen att besluta om ekvivalens . Enligt artikel 172.6 ska återförsäkringskontrakt som sluts med företag vars solvensordning ansetts vara ekvivalent behandlas på samma sätt som återförsäkringskontrakt som sluts med företag vars solvensordning ansetts vara ekvivalent. Även sådana återförsäkringskontrakt som har slutits med företag vars solvensordning har ansetts vara ekvivalent bör beaktas vid beräkning av solvenskapitalkravet enligt ovan. krävs också i dessa fall ett beslut om ekvivalens från kommissionen. 20.2 Förbud mot att vägra att godkänna återförsäkrings- och retrocessionsavtal Regeringens bedömning: Bestämmelserna om förbud mot att vägra godkänna återförsäkrings- och retrocessionsavtal i Solvens II- direktivet behöver inte tas in i lag. Utredningens bedömning överensstämmer med regeringens bedöm- ning. Remissinstanserna tillstyrker bedömningen eller har inga invänd- ningar mot den. Bedömningen i utkastet till lagrådsremiss överensstämmer med regeringens bedömning. Remissinstanserna tillstyrker bedömningen eller har ingen invändning mot den. Skälen för regeringens bedömning: Enligt artikel 32.1 och 32.2 i Solvens II-direktivet får ett försäkringsföretags hemland inte vägra att godkänna eller motsätta sig ett återförsäkringsavtal eller retrocessions- avtal som ingåtts med ett återförsäkringsföretag eller ett försäkrings- företag som är auktoriserat i ett annat land inom EES av skäl som direkt sammanhänger med sundheten i det återförsäkrings- eller försäkrings- företagets finanser. Bestämmelsen har sin motsvarighet i de äldre direk- tiven och är redan införd i svensk rätt genom bestämmelserna i nuva- rande 6 kap. 1 § tredje stycket FRL. Enligt artikel 32.2 får återförsäkringsföretagets hemland inte motsätta sig ett s.k. retrocessionsavtal som företaget ingått med ett återförsäk- rings- eller försäkringsföretag som är auktoriserat i ett annat land inom EES av skäl som direkt sammanhänger med sundheten i det återförsäk- rings- eller försäkringsföretagets finanser. Även denna bestämmelse har sin motsvarighet i de äldre direktiven, och är införd i svensk rätt genom bestämmelserna i nuvarande 6 kap. 1 § tredje stycket FRL. Bestämmelserna i 6 kap. 1 § tredje stycket FRL har inte någon relevans i Solvens . Dessa regler slopas därför. Bestämmelserna i artikel 32 får emellertid anses ha betydelse vid beräkning av solvens- kapitalkravet och hur man där får beakta riskreduceringstekniker, dvs. i vilka fall avgiven återförsäkring kan reducera kapitalkravet för att försäk- ringsföretagets risk är lägre. Eftersom detta regleras i kommissionens delegerade förordning (EU) 2015/35 bedöms emellertid denna artikel inte föranleda någon genomförandeåtgärd i lag. Förbud mot pantsättning av tillgångar Regeringens bedömning: Bestämmelserna i om förbud mot system med bruttoreserver som kräver att tillgångar pant- sätts för att täcka ej intjänade och oreglerade skador i de fall då återförsäkraren är ett försäkringsföretag i tredjeland vars solvens- ordning bedömts vara likvärdig med solvensordningen i Solvens II- direktivet, kräver ingen lagstiftningsåtgärd. Utredningens bedömning överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna tillstyrker bedömningen eller har inga invänd- ningar mot den. Bedömningen i utkastet till lagrådsremiss överensstämmer med regeringens bedömning. Remissinstanserna tillstyrker bedömningen eller har ingen invändning mot den. Skälen för regeringens bedömning: I artikel 173 i Solvens II- direktivet finns bestämmelser om förbud mot system med bruttoreserver som kräver att tillgångar pantsätts för att täcka ej intjänade och oreglerade skador i de fall då återförsäkraren är ett försäkringsföretag i tredjeland vars solvensordning bedömts vara likvärdig med solvens- ordningen i Solvens II-direktivet. När motsvarande direktivbestämmelse för återförsäkringsgivare från ett annat EES-land genomfördes i svensk rätt i samband med genom- förandet av återförsäkringsdirektivet gjordes bedömningen att det i inte fanns något sådant system med bruttoreserver som avses i bestämmelsen och att bestämmelsen därför inte krävde någon lagstiftningsåtgärd (se prop. 2007/08:40 s. 84). LUFT finns bestämmelser om att en försäkringsgivare från tredje land ska, som säkerhet för sin försäkringsrörelse i , depo- nera värdehandlingar i en bank eller ett kreditmarknadsföretag på det sätt och under de villkor som bestämmer. Bestämmel- serna ändrades senast i samband med genomförandet av återförsäkrings- direktivet, genom vilket det klargjordes att depositionsbestämmelserna för direkt försäkringsrörelse även skulle gälla vid återförsäkringsrörelse. Att depositionsbestämmelserna alltjämt i grunden ska gälla för all försäk- ringsrörelse som bedrivs genom filial till en försäkrings- eller återförsäk- ringsgivare från tredje land följer av artikel 162.2 i Solvens II-direktivet. Frågan är nu om bestämmelsen i artikel 173 ska anses förbjuda depositionskrav i de fall försäkrings- eller återförsäkringsgivaren har sitt huvudkontor i ett tredje land vars solvensordning bedömts vara likvärdig med solvensordningen i Solvens II-direktivet. Om bestämmelsen vore avsedd att innebära krav på ett sådant förbud, torde emellertid sistnämnd direktivbestämmelse ha formulerats på ett sådant sätt att den hänvisade till bestämmelserna om deposition i samma direktiv. Eftersom en sådan hänvisning saknas bör bestämmelsen tolkas enligt dess ordalydelse, dvs. som ett förbud mot en viss form av system med bruttoreserver. I enlighet med tidigare bedömningar finns det inget sådant system i , och bestämmelsen i artikel 173 kräver därför inga lagstiftningsåtgärder. Regeringens bedömning: Bestämmelserna i om krav på särskild riskhantering i samband med finansiell återförsäkring kräver ingen särskild reglering i lag Utredningens bedömning överensstämmer med regeringens bedöm- ning. Remissinstanserna tillstyrker bedömningen eller har inga invänd- ningar mot den. Bedömningen i utkastet till lagrådsremiss överensstämmer med regeringens bedömning. Remissinstanserna tillstyrker bedömningen eller har ingen invändning mot den. Skälen för regeringens bedömning: Begreppet finansiell återförsäk- ring förklaras i artikel 210.3 i Solvens II-direktivet på följande sätt; en återförsäkring där den explicita maximala potentiella förlusten som kan uppstå överstiger premien för avtalets livslängd, som det i avtalet antingen tas hänsyn till pengars tidsvärde eller finns mekanismer för att utjämna skillnaden i ekonomiskt åtagande mellan parterna. Risken för förlust ska uppstå genom överföring av en teckningsrisk och en tidsrisk, som båda är betydande. Den potentiella förlusten ska överstiga premien med ett ”begränsat men betydande belopp”. Finansiell återförsäkring i olika former har funnits sedan i vart fall . Den började användas i ökad utsträckning till följd av de katastrofskador som drabbade den internationella återför- säkringsmarknaden och . Medan traditionell återförsäkring syftar till att överföra en del av försäkrings- risken från en försäkringsgivare till en återförsäkrare så syftar finansiell återförsäkring i sin ursprungliga form till att skydda ett försäkringsbolags balansräkning och framtida rörelseresultat mot sådana risker som räntefluktuationer, felaktig valutamatchning, felaktiga investeringar etc. Finansiell återförsäkring kan också vara fokuserad på transaktioner som syftar till att lösa sådana problem hos försäkringsgivare som svaga reserver, otillräckligt kapital och stora fluktuationer i riskrörelsen. Den är en av de tekniker som ibland brukar kallas alternativa riskreduceringstek- niker. Det tycks inte finnas någon tydlig gräns mellan traditionell återför- säkring och finansiell återförsäkring. Enligt artikel 210.1 i Solvens II-direktivet ska medlemsstaterna säker- ställa att försäkringsföretag som ingår avtal om finansiell återförsäkring, eller bedriver verksamhet med sådan återförsäkring, på ett tillfredsstäl- lande sätt kan identifiera, mäta, övervaka, hantera, kontrollera och rapportera risker som uppstår genom sådana avtal eller verksamheter. Enligt artikel 210.2, i dess lydelse enligt omnibus II-direktivet (artikel 2.45), får kommissionen, i syfte att säkerställa en harmoniserad behand- ling av finansiell återförsäkringsverksamhet, anta delegerade akter för att närmare specificera bestämmelserna i 210.1 i fråga om övervakning, hantering och kontroll av risker till följd av finansiell återförsäkrings- verksamhet. Eftersom bestämmelsen i artikel 210.2 inte är riktad till medlems- staterna behöver bestämmelsen inte genomföras i svensk rätt. När det gäller bestämmelserna i artikel 210.1 och 210.3 görs följande Prop. 2015/16:9 bedömning. I samband med det svenska genomförandet av återförsäkrings-direk- tivet – som innehöll en option som gjorde det möjligt att tillämpa bestämmelserna i det direktivet på finansiell återförsäkring – gjordes bedömningen att det inte då borde införas några särbestämmelser för finansiell återförsäkring eller någon definition av finansiell återförsäkring (se prop. 2007/08:40 s. 120–122). Ställningstagandet grundades bl.a. på att begreppet försäkringsrörelse inte är definierat i FRL och att det därför inte var lämpligt att införa en detaljbestämmelse om att just finansiell återförsäkring skulle anses vara försäkringsrörelse. Dessa bedömningar äger fortfarande giltighet. Bestämmelsen i artikel 210.1 skulle visserligen – till skillnad från bestämmelserna i återförsäkringsdirektivet – kunna tolkas som en skyl- dighet för alla medlemsländer att nu införa uttryckliga bestämmelser om finansiell återförsäkring. Med en uttrycklig definition skulle det t.ex. bli helt klart att i vart fall den form av finansiell återförsäkring som ryms inom den definition som finns i direktivet får bedrivas av försäk- ringsföretag. Bestämmelsen bör emellertid inte tolkas som en sådan skyl- dighet, eftersom den handlar om en skyldighet för försäkrings- företag att beakta de särskilda risker som kan finnas vid denna typ av verksamhet. I avsnitt 16 föreslås omfattande ny reglering om företagsstyrning. I det sammanhanget föreslås en bestämmelse om att ett försäkringsföretag ska ha ett system för riskhantering som ska innehålla de strategier, processer och rapporteringsrutiner som behövs för att säkerställa att företaget fortlöpande kan identifiera, värdera, övervaka, hantera och rapportera risker samt beroenden mellan risker (se 10 kap. 6 § FRL). Enligt reger- ingens bedömning innefattar den föreslagna bestämmelse även en skyl- dighet att ta hänsyn till sådana risker som uppstår vid finansiell återför- säkring, även om detta inte framgår uttryckligen av den föreslagna lagbe- stämmelsen. Mot denna bakgrund anser regeringen att den övergripande bestämmel- sen i artikel 210.1 om krav på särskild riskhantering i samband med finansiell återförsäkring inte behöver tas in särskilt i svensk lag. I linje med detta ställningstagande saknas det också anledning att i den svenska lagen ta in den definition av finansiell återförsäkring som finns i artikel 210.3, eftersom finansiell återförsäkring såsom den definieras i Solvens II-direktivet får anses vara sådan verksamhet som får bedrivas av svenska försäkringsföretag utan att detta behöver anges uttryckligen i lagen. Regeringens bedömning: Bestämmelserna i om koassuransverksamhet inom gemenskapen kräver ingen ytterligare lagstiftningsåtgärd. Utredningens bedömning överensstämmer med regeringens bedöm- ningar mot den. Bedömningen i utkastet till lagrådsremiss överensstämmer med Remissinstanserna tillstyrker bedömningen eller har ingen invändning Skälen för regeringens bedömning: I artiklarna 190–196 i Solvens II-direktivet finns bestämmelser om koassuransverksamhet inom gemenskapen (numera Europeiska unionen). försäkringsverksamhet då två eller flera försäkringsgivare genom ett enda avtal, med en samlad premie och för samma termin, försäkrar en Var och en av försäkringsgivarna svarar för sin del. försäkringsgivarna ska vara den ledande försäkringsgivaren och ska behandlas som den som täcker hela risken. försäkringsgivaren tar hand om den löpande förvaltningen och ska bl.a. fastställa försäkringsvillkor och tariffer. ibland för samförsäkring. Bestämmelserna har sin huvudsakliga motsvarighet i äldre direktiv (artiklarna 1–4 koassuransdirektivet, 78/473/EEG). justeringar i artiklarna 190 och 192, i övrigt konsolideras de redan i svensk rätt genomförda bestämmelserna i koassuransdirektivet. Enligt gällande rätt krävs inte tillstånd från för Det försäkringsföretag som deltar i samförsäkring av risker belägna i eller för åtaganden som ska fullgöras i ett annat EES- land – när detta ska ske utan förmedling av en sekundäretablering i det landet – ska dock underrätta om gränsöverskridande verksamhet (se 3 kap. 15 § FRL). Vissa undantag finns i 3 kap. 16 § FRL för försäkringsföretag som deltar i samförsäkring i annan egenskap än inom gemenskapen bedöms inte kräva någon ytterligare lagstiftnings- åtgärd. 21 Försäkringsgivare från tredjeland Regeringens förslag: Försäkringsgivare från tredjeland ska tillämpa de nya bestämmelserna om försäkringstekniska avsättningar, kapital- bas, kapitalkrav och företagsstyrning som införs till följd av Solvens II-direktivet. Vissa följdändringar görs i lagen om utländska försäkringsgivares och tjänstepensionsinstituts verksamhet i med anledning av att begreppet solvensmarginal ersätts med krav kopplade till begreppet solvenskapitalkrav. Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer får meddela föreskrifter om vad ett register som en företrädare för en försäkringsgivare från tredje land är skyldig att föra, ska innehålla. Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer får även meddela föreskrifter om kapitalbas, solvenskapitalkrav och mini- mikapitalkrav samt interna modeller som avser den försäkringsrörelse som en försäkringsgivare från tredjeland bedriver i Utredningens förslag överensstämmer i allt väsentligt med reger- ingens förslag. Remissinstanserna tillstyrker förslaget eller har inga invändningar mot det.