prop · H203138 · 2015-07-01 00:00:00 — Rambeslutet omfattar även fängelse eller en annan frihetsberövande åtgärd, under förutsättning att villkorlig frigivning har beviljats (artikel 2.1 a och 2.6). I samtliga nämnda fall kommer de krav och anvisningar den dömde har att efterfölja framgå av domen eller ett separat övervakningsbeslut (artikel 2.5). Det bör i lagen tydligt anges vilka svenska respektive utländska domar och beslut som ska omfattas av lagens tillämpningsområde (se avsnitt 6.4). Att en svensk eller utländsk dom omfattas av rambeslutet innebär emellertid inte att samtliga domar ska eller kan sändas över till den andra staten eller till . Rambeslutet ställer även upp andra villkor för att en dom ska få sändas över. Dessa villkor bör i huvudsak framgå av den nya lagstiftningen. Gemensamt för samtliga domar och, i förekommande fall, övervakningsbeslut är att den dömde ska vara ålagd att följa vissa krav eller anvisningar, s.k. övervakningsåtgärder. I artikel 4.1 anges vilka 2014/15:138 övervakningsåtgärder som faller inom rambeslutets tillämpningsområde. Kravet på att den svenska respektive utländska domen ska innefatta någon form av dessa övervakningsåtgärder bör utgöra en allmän förutsättning för att en dom ska få sändas över till en annan medlemsstat eller till (se avsnitt 7.1.1 och 8.2.2). Det övergripande syftet med rambeslutet är att ett överförande av verkställigheten ska underlätta den dömdes sociala återanpassning genom att en person som dömts till en viss påföljd ska kunna återvända till sin hemstat och verkställa påföljden där. Detta bör också vara en utgångspunkt i den nya lagen, även om regleringen kommer skilja sig åt beroende på om det är en svensk dom som sänds över till en annan stat eller det motsatta (se avsnitt 7.1 och 8.2.1). Vidare utgår rambeslutet från att ett överförande blir aktuellt först när den dömde har en viss anknytning till en annan medlemsstat. I artikel 5.1 anges att en dom och, i förekommande fall, ett övervakningsbeslut kan sändas över till en annan medlemsstat, om den dömda personen har sin lagliga eller vanliga vistelseort där och han eller hon har återvänt eller vill återvända dit. Ett överförande kan också ske till en annan stat, om den staten medger detta utifrån de förutsättningar den staten ställt upp för ett överförande i dessa fall (artikel 5.2). Krav på anknytning bör på motsvarande sätt utgöra en förutsättning för lagens tillämpning (avsnitt 7.1.1 och 8.2.1). Rambeslutet bygger slutligen också på ett samarbete mellan medlemsstaternas behöriga myndigheter. I den nya lagen bör framgå vilken eller vilka svenska myndigheter som ska vara behöriga att vidta de åtgärder som följer av lagen (se avsnitt 6.5). Definitioner i den nya lagstiftningen Regeringens förslag: I den nya lagen ska det definieras vad som avses med en svensk respektive utländsk dom på frivårdspåföljd. Regeringens bedömning: Någon definition av respektive verkställande stat bör däremot inte föras in i den nya lagen. Utredningens förslag: Överensstämmer med regeringens förslag. Utredningen föreslår att utfärdande respektive verkställande stat ska definieras i den nya lagen (se s. 597 f. i betänkandet). Remissinstanserna: Remissinstanserna godtar eller invänder inte mot Skälen för regeringens förslag och bedömning: I rambeslutet definieras vad som avses med en dom. En dom är ett lagakraftvunnet beslut eller annat avgörande som fattats av domstol i en medlemsstat inom EU och som innebär att en person har begått ett brott och dömts till en viss påföljd. Vilka påföljder som avses framgår närmare av artikel 2.1–2.4 och 2.6. Samarbetet enligt rambeslutet innebär att den verkställande staten övervakar vissa åtgärder som följer av domen. åtgärder preciseras i artikel 4. Åtgärderna kan antingen följa direkt av eller av ett separat övervakningsbeslut (artikel tydliggöra den nya lagstiftningens tillämpningsområde bör det med Prop. utgångspunkt i nämnda bestämmelser i rambeslutet införas definitioner om vad som avses med en svensk respektive utländsk dom på frivårdspåföljd enligt den nya lagen. konstruktion har använts i flertalet fall när genomfört rambeslut om det straffrättsliga samarbetet. Regeringen ser ingen anledning att vid genomförandet av nu aktuellt rambeslut frångå denna ordning. Inte heller remissinstanserna har några invändningar. En generell utgångspunkt vid införande av definitioner i syfte att avgränsa tillämpningsområdet för ny lagstiftning som genomför rambeslut om det straffrättsliga samarbetet är att rambeslutens begrepp ska användas i så stor utsträckning som möjligt, framför allt när är verkställande stat. Rambeslutet innebär i dessa fall ett åtagande för , och för att säkerställa att ett genomförande sker i enlighet med detta åtagande bör rambeslutens begrepp användas. När är utfärdande stat finns det däremot skäl för att avvika från rambeslutets terminologi och i stället anpassa definitionen till svenska förhållanden. Det måste dock säkerställas att denna definition inte går längre än vad som följer av rambeslutets definitioner. När det sedan gäller vilket begrepp som ska användas i lagen väljer utredningen en svensk respektive utländsk ”dom om frivårdspåföljd”. Remissinstanserna har inte några invändningar mot detta. Regeringen är medveten om att frivårdspåföljder i en nationell kontext har en snävare innebörd än vad som motsvarande begrepp föreslås inkludera i den nya lagen som genomför aktuellt rambeslut, men instämmer ändå i utredningens förslag med en mindre språklig justering. För att fånga in de svenska frivårdspåföljderna och beslut, som meddelas efter det att en sådan påföljd börjat verkställas och som bör omfattas av lagens tillämpningsområde, i ett och samma begrepp, bör det kunna accepteras att avsteg görs från hur samma begrepp används och uppfattas i en ren nationell kontext. Detta också för att kunna åstadkomma en lagteknisk hanterlig lösning. Att så sker är inte något nytt när det rör genomförande av rambeslut om det straffrättsliga samarbetet (se t.ex. 1 kap. 2 § lagen [2009:1427] om verkställighet av bötesstraff inom Europeiska unionen). Rambeslutets begrepp utfärdande stat och verkställande stat behöver inte definieras i den nya lagen. 6.4.2 Definition av en svensk dom på frivårdspåföljd Regeringens förslag: Med en svensk dom på frivårdspåföljd ska i lagen avses en av svensk domstol meddelad dom som avser fängelse i de fall den dömde villkorligt frigetts, villkorlig dom eller skyddstillsyn. Domen ska ha fått laga kraft. Med en svensk dom på frivårdspåföljd ska även avses beslut om villkorlig frigivning och beslut som med stöd av meddelats under pågående verkställighet och som inte innebär att en villkorlig dom eller skyddstillsyn undanröjts eller att villkorligt medgiven frihet förklarats förverkad. Regeringens bedömning: Ungdomsvård och ungdomstjänst bör inte omfattas av definitionen av en svensk dom på frivårdspåföljd. Utredningens förslag och bedömning: Utredningen föreslår att även ungdomstjänst ska omfattas av lagens tillämpningsområde. Utredningen föreslår inte att laga kraft ska ingå i definitionen utan i stället utgöra en förutsättning för att sända över en dom till en annan medlemsstat. I övrigt överensstämmer utredningens förslag och bedömning med regeringens förslag och bedömning (se s. 599 f. i betänkandet). Remissinstanserna: Remissinstanserna godtar eller invänder inte mot förslagen eller bedömningen. Skälen för regeringens förslag och bedömning En svensk dom på frivårdspåföljd – inledande överväganden Rambeslutet gör det möjligt, men skapar ingen skyldighet, att överföra verkställighet av svenska påföljder eller andra beslut som omfattas av rambeslutet till en annan medlemsstat. Det är alltså upp till att avgöra i vilken omfattning sådana påföljder och beslut ska kunna sändas över till en annan medlemsstat för att där erkännas och verkställas. Regeringens utgångspunkt i det straffrättsliga samarbetet, som baserar sig på principen om ömsesidigt erkännande, är att använda sig av de möjligheter som rambesluten erbjuder. kan konstateras att det samarbete som det nu aktuella rambeslutet reglerar är i stort sett nytt för medlemsstaterna. Av den anledningen finns det skäl att i viss utsträckning begränsa vilka påföljder som ska kunna verkställas i en annan medlemsstat. Det viktigaste är att få till ett fungerande samarbete där behovet är som störst. Av artikel 2.1 i rambeslutet följer att en dom ska ha meddelats av en domstol och ska innebära att en person döms för ett brott. Av samma artikel framgår också att domen ska ha fått laga kraft. Att en person döms för ett brott följer av att en person dömts till en påföljd och behöver inte särskilt framgå av definitionen av en svensk dom på frivårdspåföljd. Av definitionen bör det emellertid framgå att domen ska ha meddelats av domstol, eftersom villkorlig dom i vissa fall får föreläggas av åklagare genom ett strafföreläggande (48 kap. 4 § andra stycket ). Nedan redogörs för de påföljder som omfattas av rambeslutet och vilka som regeringen anser bör omfattas av definitionen av en svensk dom på frivårdspåföljd. Fängelse efter det att den dömde har frigetts villkorligt Verkställighet av ett svenskt fängelsestraff innebär, som huvudregel, att den dömde friges villkorligt efter att ha avtjänat två tredjedelar av straffet. Vid synnerliga skäl får frigivningen skjutas upp. Vid villkorlig frigivning ställs ett allmänt skötsamhetskrav upp. Den frigivne kan också ställas under övervakning eller åläggas föreskrifter eller anvisningar om vad han eller hon har att iaktta . De förutsättningar som gäller för en dömd person i de fall han eller hon villkorligt frigetts faller enligt regeringens mening inom rambeslutets definitioner i artikel 2.1 och 2.6. Även om den villkorliga frigivningen endast omfattar ett allmänt skötsamhetskrav, får den villkorliga frigivningen anses omfattas av artikel 4.1 d. Detsamma gäller om den Prop. 2014/15:138 frigivne ställs under övervakning med eller utan särskilda föreskrifter eller anvisningar (artikel 4.1 j). Regeringen ser med fördel att en övervakning som beslutats eller föreskrifter som meddelats en villkorligt frigiven person följs upp i en annan medlemsstat om han eller hon har en starkare anknytning dit. En sådan möjlighet kan underlätta den dömdes sociala återanpassning och därmed förhindra återfall i brott. När den villkorliga frigivningen endast omfattar ett allmänt skötsamhetskrav kan det ifrågasättas om ett sådant krav bör bli föremål för erkännande och verkställighet i en annan medlemsstat. En möjlighet att kunna överföra en villkorlig frigivning utan någon övervakning eller föreskrift skulle inte nämnvärt underlätta den dömdes sociala återanpassning. Något egentligt behov av att överföra en sådan påföljd torde därför inte finnas. Utredningen anser dock inte att det finns anledning att begränsa lagens tillämpningsområde till vissa former av villkorlig frigivning. Regeringen delar denna bedömning. En sådan lösning skulle innebära mindre flexibilitet; det går inte att utesluta att villkorlig frigivning, utan någon beslutad övervakning eller meddelad föreskrift, i något enstaka fall kan bli föremål för erkännande och verkställighet i en annan medlemsstat. Innan en dom sänds över ska det i varje enskilt fall bl.a. prövas om ett överförande underlättar den dömdes sociala återanpassning (se avsnitt 7.1.2). Vid denna prövning får således ställning tas till om domen ska sändas över. Regeringen anser därför i likhet med utredningen att lagens tillämpningsområde bör omfatta villkorlig frigivning utan några undantag. Villkorlig dom innebär för den dömde ett krav på allmän skötsamhet eller en skyldighet att följa meddelad föreskrift om samhällstjänst, att fullgöra skadeståndsskyldighet eller att biträda den skadelidande med visst arbete för att avhjälpa eller begränsa skadan. I samtliga fall anser regeringen att en villkorlig dom omfattas av rambeslutet (artikel 2.1). Visserligen kan det, på samma sätt som ovan anförts beträffande villkorlig frigivning, ifrågasättas om en villkorlig dom med endast ett allmänt skötsamhetskrav omfattas av rambeslutet. Regeringen delar dock utredningens bedömning att det allmänna skötsamhetskrav som föreskrivs för den som döms till villkorlig dom bör kunna anses motsvara en föreskrift enligt artikel 4.1 d om beteende (se även prop. s.38 f.). Beträffande vilka former av villkorlig dom som bör omfattas av den nya lagens tillämpningsområde anser regeringen, i likhet med utredningen, att det finns goda skäl att låta villkorlig dom med föreskrift om samhällstjänst omfattas av lagen. Detta möjliggör för domstolen att döma ut en villkorlig dom med en sådan föreskrift även för den som är bosatt i en annan medlemsstat när ett kortare fängelsestraff som regel annars hade dömts ut. En sådan möjlighet skulle kunna underlätta den dömdes sociala återanpassning. Regeringen anser också att även när den villkorliga domen förenats med en föreskrift om att den dömde ska fullgöra skadeståndsskyldighet eller om att biträda den skadelidande med 2014/15:138 visst arbete för att avhjälpa eller begränsa skadan kan det finnas fördelar med att verkställigheten kan ske i hemlandet. En möjlighet att kunna överföra villkorlig dom utan någon föreskrift skulle, på samma sätt som en ”ren” villkorlig frigivning, däremot inte nämnvärt underlätta den dömdes sociala återanpassning. Något egentligt behov av att överföra en sådan påföljd finns i huvudsak inte. Utredningen anser emellertid även här att det inte finns anledning att begränsa lagens tillämpningsområde till de former av villkorlig dom som kan bli aktuella att överföra. Regeringen delar även här utredningens bedömning. Även i dessa fall får det prövas, innan en villkorlig dom sänds över till en annan medlemsstat, om ett överförande underlättar den dömdes sociala återanpassning (avsnitt 7.1.2). Den som döms till en skyddstillsyn är bl.a. skyldig att ha kontakt med en övervakare . Därutöver kan skyddstillsynen förenas med ytterligare föreskrifter, såsom samhällstjänst, vård eller behandling eller anvisningar rörande vistelseort eller bostad, arbetsanställning, annan förvärvsverksamhet eller utbildning. Det står helt klart att skyddstillsyn och de åtgärder som kan bli aktuella vid en skyddstillsyn omfattas av rambeslutet (se t.ex. artikel 4.1 i och j). Beträffande vilka former av skyddstillsyn som bör omfattas av den nya lagens tillämpningsområde delar regeringen utredningens bedömning att samtliga former bör omfattas av definitionen av en svensk dom på frivårdspåföljd. Härigenom skapas bättre förutsättningar att meddela en sådan påföljd för personer med hemvist i en annan medlemsstat. Regeringen inser dock att det med hänsyn till den nuvarande ordningen i praktiken kan vara mycket svårt att överföra en skyddstillsyn som förenats med en föreskrift om särskild behandlingsplan (s.k. kontraktsvård) som innebär att den dömde ska genomgå en specifik behandling på en särskilt utpekad institution. Däremot kan det tänkas att samarbetet mellan medlemsstaterna kommer att utvecklas med tiden och att en sådan dom kan sändas över till en annan medlemsstat. En skyddstillsyn som förenats med en föreskrift om kontraktsvård bör därför inte undantas från lagens tillämpningsområde även om det är svårt att se att det kan bli aktuellt att överföra denna typ av påföljd. Här bör den lämplighetsprövning som föreslås resultera i att en sådan skyddstillsyn inte sänds över (avsnitt 7.1.3). Med denna lösning undviks även svåra lagtekniska gränsdragningar om vilka former av skyddstillsyn som ska omfattas av lagens tillämpningsområde. Påföljder för unga lagöverträdare Enligt 32 kap. kan unga lagöverträdare bli föremål för ungdomsvård, eventuellt i förening med ungdomstjänst. Ungdomstjänst kan också dömas ut som en självständig påföljd. Dessa påföljder får anses omfattas av rambeslutets definition av dom. Ett syfte med ungdomsvård som påföljd är att barn och unga som begår brott i första hand ska bli föremål för vårdinsatser och andra insatser Den unge som döms till ungdomsvård ska följa ett av socialnämnden upprättat ungdomskontrakt eller en av socialnämnden upprättad vårdplan med ett specifikt innehåll. Det torde vara mycket ovanligt att denna påföljd över huvud taget aktualiseras och därefter döms ut för en ung person som är bosatt i ett annat land eller i vart fall har en svag anknytning till . Dessutom torde det i praktiken vara omöjligt för myndigheter i andra medlemsstater att genomföra innehållet i kontraktet eller planen som bifogas domen. Påföljden ungdomsvård bör därför inte omfattas av lagens tillämpningsområde. En skyldighet att utföra ungdomstjänst torde på motsvarande sätt som samhällstjänst anses vara en sådan övervakningsåtgärd som omfattas av rambeslutet enligt artikel 4.1 i. Behovet av att överföra ungdomstjänst kan emellertid antas vara mycket begränsat. Ungdomstjänst är som huvudregel till för ungdomar och dessa rör sig i mindre utsträckning över nationsgränserna. Med tanke på att hittillsvarande lagar om internationellt samarbete om frivårdspåföljder använts mycket sparsamt, kan man tänka sig att detta än mer skulle gälla i fråga om en liknande reglering rörande ungdomstjänst. Att låta ungdomstjänst omfattas av lagens tillämpningsområde skulle också medföra en invecklad reglering som enligt regeringens bedömning inte står i paritet med behovet. Skulle behovet av att inkludera ungdomstjänst uppkomma framöver, finns det inget hinder att då ändra lagen. Beslut om föreskrifter eller anvisningar Rambeslutets tillämpningsområde omfattar inte bara en dom på frivårdspåföljd utan också övervakningsbeslut som meddelats av behörig myndighet med en sådan dom som grund (artikel 2.5). Ett övervakningsbeslut innebär enligt rambeslutet ett beslut om beviljande av villkorlig frigivning eller påförande av övervakningsåtgärder. Bakgrunden till att dessa övervakningsbeslut omfattas av rambeslutets tillämpningsområde är att det enligt många medlemsstaters regelverk meddelas beslut efter det att en dom på frivårdspåföljd fått laga kraft, samt att det ofta är andra myndigheter än domstolar som beslutar i dessa frågor. Ett exempel är att en verkställande myndighet efter det att påföljden börjat verkställas beslutar om olika övervakningsåtgärder den dömde har att följa. Enligt vissa bestämmelser i kan främst Kriminalvården och övervakningsnämnden, men även domstol, fatta vissa beslut efter det att verkställigheten påbörjats som torde omfattas av artikel 2.5 i rambeslutet. Eftersom regeringen inte ser några skäl till att dessa beslut inte ska omfattas av den nya lagens tillämpningsområde bör definitionen av en svensk dom på frivårdspåföljd även omfatta vissa beslut som fattas efter det att verkställigheten av en påföljd påbörjats. I normalfallet kommer den som ådömts ett fängelsestraff att villkorligt friges efter det att två tredjedelar av straffet har avtjänats (26 kap. 6 § första stycket ). Kriminalvården fattar ett s.k. strafftidsbeslut enligt lagen (1974:202) om beräkning av strafftid m.m. Dessa beslut ska inte anses vara sådana beslut som omfattas av artikel 2.5 utan faller in under artikel 2.1 a i rambeslutet. Däremot kan det bli aktuellt för Kriminalvården att besluta om att skjuta upp tidpunkten för villkorlig frigivning vid allvarlig misskötsamhet (26 kap. 6 § andra stycket ). I dessa fall sätts en ny tidpunkt ut (26 kap. 7 §). 2014/15:138 beslut får anses vara exempel på sådana övervakningsbeslut som rambeslutet åsyftar och definitionen av en svensk dom på frivårdspåföljd bör därför omfatta dessa beslut. I samband med villkorlig frigivning kan Kriminalvården eller övervakningsnämnden fatta vissa beslut. Det kan exempelvis röra sig om beslut om övervakning (26 kap. 11 § ) eller beslut om en särskild föreskrift om vad den villkorligt frigivne ska iaktta (26 kap. 15 §). Dessa beslut är sådana övervakningsbeslut som rambeslutet tar sikte på och bör därför också omfattas av definitionen av en svensk dom på frivårdspåföljd. Även om det är tänkt att verkställigheten av en skyddstillsyn eller villkorlig dom ska överföras till en annan medlemsstat, kan det bli aktuellt för Kriminalvården eller övervakningsnämnden, och även domstol, att fatta vissa beslut. Detta eftersom verkställigheten formellt påbörjas i och pågår här fram till dess domen har erkänts av den andra staten. Det kan exempelvis vara fråga om föreskrifter som meddelas av övervakningsnämnden med stöd av 26 kap. 15 § eller av domstol enligt 27 kap. 6 § samma balk. Även dessa typer av beslut bör omfattas av definitionen av en svensk dom på frivårdspåföljd. Av artikel 2.1 och 2.5 i rambeslutet framgår att domen eller övervakningsbeslutet ska ha fått laga kraft. När det gäller detta krav föreslår utredningen att en svensk dom på frivårdspåföljd endast ska få sändas över till en annan medlemsstat om den fått laga kraft och inte som en del av definitionen av en svensk dom på frivårdspåföljd. För villkorlig dom och skyddstillsyn gäller vanliga regler om när en dom på sådan påföljd får laga kraft, vilket i normalfallet är när tiden för överklagande gått ut. Beträffande villkorlig dom kan den dömde även avge en nöjdförklaring med innebörd att domen får laga kraft mot honom eller henne. Beträffande de fall när den dömde villkorligt friges från ett fängelsestraff har domen på fängelse redan fått laga kraft. Kravet på laga kraft bör i dessa fall enligt regeringens mening vara en del av definitionen av en svensk dom på frivårdspåföljd och inte som en allmän förutsättning för att sända över en sådan dom, jfr t.ex. 1 kap. 4 § lagen om verkställighet av frihetsberövande påföljder. Definitionen av en svensk dom på frivårdspåföljd föreslås, som framgått, även omfatta andra beslut som meddelas under pågående verkställighet, t.ex. beslut om att skjuta upp tidpunkten för villkorlig frigivning eller att den villkorligt frigivne ska ställas under övervakning. Föreskrifter som meddelas med stöd av t.ex. 26 kap. 15 § ska också omfattas. Även andra beslut avses. I huvudsak kan dessa beslut bli föremål för en prövning i högre instans. Kriminalvårdens beslut kan som regel prövas av övervakningsnämnden, medan nämndens beslut överklagas till tingsrätt. Beträffande beslut om att skjuta upp tidpunkt för villkorlig frigivning överklagas det beslutet till allmän förvaltnings- domstol. Vid villkorlig dom är det allmän domstol som beslutar om föreskrifter, vilka beslut kan överklagas. Däremot får dessa beslut inte laga kraft, med något undantag, i den Prop. 2014/15:138 mening som avses, eftersom flertalet beslut kan tas upp på nytt under pågående verkställighet med hänsyn till förändrade förhållanden. Exempelvis kan övervakning upphöra om den inte anses påkallad och en föreskrift som meddelats med stöd av 26 kap. 15 § kan alltid ändras eller upphävas (26 kap. 16 § andra stycket). Någon begränsning i tiden finns inte. Regeringen anser därför att för beslut av nu aktuellt slag ska det inte krävas att beslutet ska ha fått laga kraft, oaktat vad som anges i artikel 2.5. Bestämmelsen i rambeslutet bör inte tolkas strikt utan det viktiga är att den dömde har att rätta sig efter beslutet. I författningskommentaren återkommer regeringen till hur detta krav ska hanteras. Sammanfattningsvis anser regeringen att definitionen av en svensk dom på frivårdspåföljd ska omfatta en av svensk domstol meddelad dom som avser fängelse i de fall den dömde har villkorligt frigetts, villkorlig dom eller skyddstillsyn. Enligt regeringens mening uppfyller de nämnda påföljderna kriterierna för såväl en villkorlig påföljd som en alternativ påföljd i rambeslutets mening (artikel 2.3 respektive 2.4). Det saknas emellertid skäl att i lag närmare reglera respektive påföljds tillhörighet i detta avseende. I stället får detta i varje enskilt fall bli föremål för ett ställningstagande av Kriminalvården när en svensk dom översänds för erkännande och verkställighet utomlands (se avsnitt 7, jfr bilaga I till rambeslutet, ruta i).