prop · H20394 · 2015-04-01 00:00:00 — för dessa register och för dem gäller särskilda bestämmelser om ändamål, gallring och direkt- åtkomst. Från polisdatalagens tillämpningsområde undantas behandling i vissa register som förs av men som regleras i andra författ- ningar, nämligen lagen (1998:620) om belastningsregister, lagen (1998:621) om misstankeregister, lagen (2000:344) om Schengens in- formationssystem, lagen (2006:444) om passagerarregister och lagen (2010:362) om polisens allmänna spaningsregister. Polisdatalagen gäller inte heller när personuppgifter behandlas i polisens vapenregister eller i vapenärenden enligt vapenlagen (1996:67). 4.2Den nya polisorganisationen med ett Nationellt forensiskt centrum Forensik är ett sammanfattande begrepp för utveckling och tillämpning av metoder från olika vetenskapliga ämnesområden på frågeställningar från rättsväsendet om framför allt olika typer av fysiska spår som under- söks med anledning av misstanke om brott eller brottslig verksamhet. Med den forensiska processen avses hanteringen av forensiska fråge- ställningar i sin helhet, från insamlande av sådana spår på en brottsplats som ska undersökas forensiskt till den rättsliga prövningen av forensiska resultat och utlåtanden. I förhållande till brottsutredning, åtal och dom- stolsprövning fungerar den forensiska processen som en stödprocess. Den genomsyras av krav på opartiskhet i förhållande till brottsutred- ningen och krav på expertkunskap hos dem som utför de forensiska arbetsuppgifterna. Insamlandet av spår och annat material som ska undersökas forensiskt är en integrerad del av brottsbekämpningen, där den forensiska processen löper parallellt med de åtgärder som normalt utgör ett led i en brottsut- redning. I avsnitt 4.2.3 redogörs närmare för insamlingen och hante- ringen av spår och annat material som ska undersökas forensiskt. Foren- siska undersökningsärenden initieras oftast genom en begäran om analys eller undersökning och när ärendet har hanterats redovisas resultatet tillbaka till beställaren, vilket beskrivs närmare i avsnitt 4.2.4. Det kan dock förutses att forensiska åtgärder och analyser i ökad utsträckning kommer att kunna utföras direkt på brotts- platsen. Den nya polisorganisationen påbörjade sin verksamhet . Av intresse här är framför allt sammanslagningen av Rikspolissty- relsen, polismyndigheterna och till en myndighet, . Några frågor som rör ombildandet av Säkerhetspolisen till en fristående myndighet behandlas närmare i avsnitt 5 och 8.4. Före omorganisationen var huvuduppgiften för Statens kriminaltekni- ska laboratorium att utföra laboratorieundersökningar som föranletts av misstanke om brott eller brottslig verksamhet och att bedriva annan verk- samhet i samband därmed. Laboratoriet bedrev också kriminalteknisk forskning inom sitt verksamhetsområde och samlade, bearbetade och offentliggjorde resultat. Laboratoriets uppdragsgivare var framför allt polismyndigheterna, men uppdrag lämnades även av åklagare och allmänna domstolar. De nu nämnda undersökningarna finansierades genom laboratoriets anslag. Andra myndigheter med brottsbekämpande uppgifter, främst och , använde sig också av laboratoriet för undersök- ningar vid misstanke om brott. Undersökningar åt dessa myndigheter var dock inte anslagsfinansierade utan ingick i laboratoriets uppdragsverk- samhet. Den särskilde utredare som har till uppgift att genomföra ombildningen av och de 21 polismyndigheterna till en sammanhållen myndighet fick i uppdrag att även vidta de orga- nisatoriska och andra åtgärder som krävs för att ska kunna ingå i och där bilda en egen avdelning på nationell nivå från . Enligt direktiven ska utredaren bl.a. säkerställa att avdelningen, benämnd Nationellt forensiskt centrum, får huvudansvaret för den forensiska processen i Polismyndig- heten (dir. 2013:121). Utredarens uppdrag ska slutredovisas . I budgetpropositionen (prop. 2013/14:1, utg. omr. 4, s. 53) framhölls att den främsta garantin för opartiskhet i verksamheten är att det foren- siska arbetet utförs på ett kvalitetssäkert sätt, att Nationellt forensiskt centrum även fortsättningsvis ansvarar för och leder forsknings- och utvecklingsverksamhet på området och att centrumets uppgifter läggs fast i författning. Det sistnämnda tillgodoses bl.a. genom att Nationellt forensiskt centrum pekas ut i 2 b § polislagen (prop. s.397 f.). Centrumets verksamhet regleras närmare i förordningen (2014:1102) med instruktion för . Enligt 11 § ska Nationellt foren- siskt centrum utföra forensiska undersökningar som föranleds av miss- tanke om brott eller brottslig verksamhet och bedriva annan verksamhet som har samband med sådana undersökningar. Om utrustning och för- hållandena i övrigt medger det, får även andra undersökningar utföras (uppdragsverksamhet). Nationellt forensiskt centrum ska också enligt 12 § bedriva forensisk forskning och utveckling inom sitt ansvarsområde och samla, bearbeta och offentliggöra resultat inom området. Den foren- siska forskningsverksamheten ska ledas av en vetenskapligt meriterad forskningsledare, som ansvarar för att verksamheten bedrivs på en hög Enligt 13 § ska Nationellt forensiskt centrum ansvara Prop. 2014/15:94 för internationellt samarbete inom sitt verksamhetsområde. Ett huvudsyfte med att göra Nationellt forensiskt centrum till en del av är att kunna skapa en sammanhållen forensisk process inom myndigheten, från brottsplatsen till redovisningen av de forensiska resultaten. Centrumets kunskaper har stor betydelse för polisens förut- sättningar att utveckla och upprätthålla hög kvalitet i det kriminaltek- niska arbetet. I budgetpropositionen framhålls behovet av täta kontakter och nära samverkan med i övrigt (prop. 2013/14:1, utg. omr. 4, s. 53). Centrumet har huvudansvaret för en sammanhållen forensisk process i , vilket bl.a. omfattar utveckling och tillämpning av vetenskapliga metoder på frågeställningar om fysiska spår (dir. 2013:121). Nationellt forensiskt centrums roll i rättskedjan är att stödja rättsväsen- det när det gäller teknisk bevisning av olika slag och hur den ska värde- ras. Arbetsuppgifterna vid Nationellt forensiskt centrum motsvarar i huvudsak dem som tidigare ut- förde. Att centrumet har övertagit huvudansvaret för hela den forensiska processen innebär dock att viss verksamhet har tillkommit, vilket ut- vecklas närmare i det följande. bestämmer själv sin organisation. Det gäller också organisationen av Nationellt forensiskt centrum. Även den nya organi- sationen förutsätter att viss forensisk verksamhet kommer att bedrivas i polisregionerna (se prop. 2013/14:110 s. 394 angående regionerna), dvs. inte enbart vid den organisatoriska enhet som motsvarar tidigare . All forensisk verksamhet kommer således inte att centraliseras, men den kommer att styras på ett tydligare sätt. I ett första steg har Nationellt forensiskt centrum fått ansvaret för den verk- samhet som bedrivs vid laboratorierna i polisregionerna , Väst och Syd. Tanken är att centrumets ansvar ska utökas till att även avse de laboratorier som finns i övriga polisregioner. Tidplanen för detta är dock inte fastställd. 4.2.3Fältverksamhet och begäran om undersökningar Teknisk bevisning får allt större betydelse för möjligheten att få en fäl- lande dom i vissa brottmål, särskilt de som rör mycket allvarliga brott. Därför blir det också allt viktigare att arbetet med att samla in spår eller annat som ska undersökas forensiskt görs på ett systematiskt och veten- skapligt grundat sätt och att hela kedjan arbetar opartiskt. Eventuella brister när det gäller insamlingen och hanteringen av material som ska undersökas forensiskt ger utslag i möjligheterna att avge ett expertutlå- tande som håller hög rättslig kvalitet. Det är bl.a. mot den bakgrunden som man i den nya polisorganisationen strävar efter att hålla samman den forensiska processen och se till att den genomgående håller samma höga kvalitet. Den forensiska processen börjar således redan i den s.k. fältverksam- heten, där för brottsutredningen intressanta spår eller material tas om hand för att utgöra underlag för forensiska analyser eller undersökningar. Det kan exempelvis röra sig om insamlande av spår på en misstänkt 2014/15:94 brottsplats eller att material tas om hand i samband med en husrannsakan för att polisen i senare skede ska kunna säkra spår från materialet. Spår och material samlas till viss del in av polisens forensiska sektio- ner, där det finns kriminaltekniker som är specialutbildade på att säkra spår på ett kvalitativt och rättssäkert sätt. Personalen vid de forensiska sektionerna, som i huvudsak består av kriminaltekniker, tas framför allt i anspråk vid allvarligare brott. När det gäller s.k. mängdbrott, exempelvis inbrottsstöld, samlas det material som ska undersökas ofta in av den polispersonal som först kommer till brottsplatsen. undersöks dock brottsplatserna av s.k. lokala brottsplatsundersökare, som har en mer begränsad specialutbildning än kriminaltekniker. Brottsutredande perso- nal utför rutinmässig provtagning för DNA-analys, s.k. topsning. Doku- ment och datorer som undersöks härrör som regel från beslag som har verkställts antingen av brottsutredande personal eller specialiserade s.k. it-forensiker. Det kan även vara fråga om material som målsäganden ställt till polisens förfogande, exempelvis övervakningsfilmer eller mobiltelefoner. Visst undersökningsmaterial samlas in av medicinsk personal, bl.a. vid rättsmedicinska undersökningar. Det bedrivs, som nämnts, viss forensisk laboratorieverksamhet vid polisregionerna. Till stor del består verksamheten i att framkalla spår. Det kan röra sig om att framkalla fingeravtryck eller att säkra spår från material, t.ex. kläder, genom tejpning eller topsning. Material och spår som har säkrats på en brottsplats eller framkallats vid polisregionernas laboratorier skickas till Nationellt forensiskt centrum som en digital begäran om undersökning görs. Information om spår registreras i ett forensiskt ärendehanteringssystem. Det finns planer på att det systemet framöver ska kunna användas för spårsäkringsarbetet på brottsplatser. Nationellt forensiskt centrums roll såvitt avser fältverksamheten är att centrumet bl.a. ansvarar för kvalitetssäkring av det material som används i den forensiska verksamheten och samverkar med polisens kriminaltek- niker i de lokala polisområdena, i syfte att utveckla de metoder och ruti- ner som används på brottsplatser och av de forensiska sektionerna. Cent- rumet deltar också i utbildningen av personal vid de forensiska sektio- nerna. Tyngdpunkten i Nationellt forensiskt centrums verksamhet är de foren- siska undersökningar som utförs åt rättsväsendet. Begäran om forensisk undersökning kommer i första hand från andra enheter inom Polismyn- digheten och översänds i stort sett alltid digitalt. Det gäller även i de förundersökningar som leds av åklagare. I den forensiska verksamheten saknar det betydelse om det som ska undersökas har tagits i beslag eller kommit polisen till del på något annat sätt. Där ligger fokus i stället på materialet som sådant och hur det ska undersökas. Den laboratorieverksamhet som bedrivs centralt, och som tidigare be- drevs av , är indelad i fyra sek- Biologisektionen ansvarar bl.a. för DNA-analyser i brottmål och Droganalyssektionen analyserar bl.a. beslag av Prop. 2014/15:94 narkotika och dopningsmedel samt gifter. analyserar olika typer av informationsbärare, från handstil och doku- ments äkthet till datorer. Kemi- och tekniksektionen ansvarar för det som kan sägas vara traditionella kriminaltekniska undersökningar som under- sökning av bl.a. fingeravtryck, skospår, vapen, inbrottsverktyg och brandrester. När en digital begäran om undersökning tas emot, registreras den i centrumets ärendehanteringssystem. När även det fysiska materialet har kommit in och är dokumenterat i ärendehanteringssystemet, utförs de undersökningar som bedöms lämpliga med hänsyn till frågeställningarna i ärendet och tillgängliga metoder. En slutlig värdering av undersökning- arna görs och resultatet redovisas digitalt till den som begärt undersök- ningen, ibland kompletterat med en redovisning i pappersform. I de digitala uppdragen från olika enheter kan per- sonuppgifter förekomma, exempelvis namn på misstänkta, målsägande och vittnen. I ett ärende där salivprov tagits från en person i syfte att få fram en DNA-profil, s.k. topsning, lagras fullständigt namn och person- nummer på den som lämnat provet. Om man söker på en persons namn eller personnummer får man fram de undersökningsärenden och andra ärenden som personen förekommer i. Man kan också använda andra sökbegrepp i ärendehanteringssystemet, bl.a. sådana som är hänförliga till laboratoriets handläggning, som namn på ärendeansvarig eller hand- läggare. görs ingen gallring eller avskiljning av ärenden i de forensiska ärendehanteringssystemen. En arkivlösning håller dock på att tas fram. Den kommer att innebära att en stor del av de nuvarande ären- dena kan skiljas av. När arkivlösningen är på plats kommer undersök- ningsärendena som huvudregel att kunna skiljas av från sys- temet. Det nuvarande ärendehanteringssystemet, Forum, innehåller dock kopplingen mellan en DNA-profil och identiteten på den person som DNA-profilen tillhör. Det innebär att ärenden som är hänförliga till DNA-profilen måste vara aktiva i Forum så länge en DNA-profil finns kvar i eller utredningsregistret. Enligt 4 kap. 1 § polisdatalagen (2010:361) får föra tre register över DNA-profiler. De tre DNA-registren har olika funktion. innehåller DNA-profiler som har tagits fram under utred- ning av brott och som inte har kunnat hänföras till en identifierbar per- son. innehåller DNA-profiler från prov som har tagits med stöd av 28 kap. på personer som är skäligen miss- tänkta för brott på vilket fängelse kan följa. innehåller DNA-profiler från personer som har dömts till annan påföljd än böter eller som godkänt ett strafföreläggande som avser villkorlig dom. får enligt 4 kap. 11 § polisdatalagen också föra fingeravtrycks- och signalementsregister. I sådana register får uppgifter behandlas om en person som är misstänkt eller dömd för brott och som har varit föremål för åtgärd enligt 28 kap. 14 § , eller har 2014/15:94 lämnat fingeravtryck enligt 19 § lagen (1991:572) om särskild utlän- ningskontroll. Uppgifter om fingeravtryck som inte kan hänföras till en identifierbar person får behandlas om uppgiften kommit fram i en utred- ning om brott, dvs. spår från fingeravtryck. DNA-registren och fingeravtrycksregistren förs vid Nationellt foren- siskt centrum. I undersökningsärenden har vederbörande tjänsteman vid Nationellt forensiskt centrum tillgång till uppgifter i DNA-register och fingeravtrycksregister. Som framgått i avsnitt 4.2.4 innehåller Forum kopplingen mellan en DNA-profil och identiteten på den person som DNA-profilen tillhör. Vid Nationellt forensiskt centrum förs omkring 40 s.k. forensiska data- baser. De innehåller information om antingen föremål, material eller andra spår. Föremål kan vara vapen och olika slag av förfalskade hand- lingar eller sedlar. Material kan vara t.ex. narkotika, explosivämnen, fibrer och glas. Registren över spår innehåller bl.a. skospår, spår efter inbrottsverktyg och spår på avskjutna kulor. Ett syfte med de forensiska databaserna är att öka personalens kompe- tens, både i upplärningssituationer och i det dagliga arbetet. Ett annat syfte är att ge statistisk information som gör att resultatvärdet av infor- mationen i ett enskilt spår kan fastställas. Jämförelser mellan undersökta material, föremål eller spår kan också visa på likheter som kan ge s.k. forensiska uppslag i den brottsutredande verksamheten. I princip registreras inte direkta personuppgifter i de forensiska data- baserna, eftersom det huvudsakliga ändamålet med dem är att bevara information om det undersökta materialet, föremålet eller spåret och hur undersökningen utfördes. Hälften av registren innehåller dock direkta personuppgifter som avser laboratoriets handläggare eller andra personal- noteringar, dvs. uppgifter som i sammanhanget är harmlösa. För att kunna få mer utförlig information om undersökningen i ett visst ärende behöver informationen i databaserna kopplas ihop med laboratoriets ärendenummer i Forum. I det systemet kan det som nämnts finnas direkta personuppgifter i form av namn och personnummer på personer som förekommer i brottsutredningen. har synen vidgats när det gäller hur forensisk informa- tion kan bidra till att utreda och lösa brott. Vid Nationellt forensiskt cent- rum pågår arbete med frågan hur centrumet kan bredda sin verksamhet så att man ur information i de befintliga databaserna kan ge polisen under- rättelse- och spaningsuppslag. Det är vad som brukar kallas forensiska uppslag. Exempel på sådana uppslag är jämförelser av olika narkotika- partiers kemiska sammansättning, vilket kan indikera att partierna härrör från samma tillverkningstillfälle eller samma tillverkare. pel är jämförelser av spår på avskjutna kulor eller hylsor, som kan visa på att samma vapen använts vid olika brott. Sättet att anlägga brand eller Prop. 2014/15:94 att använda ett visst verktyg kan göra att frågan om samband mellan olika brott kan aktualiseras. En tanke är att skapa en ämnesöverskridande databas, där ärenden kan kopplas samman med hjälp av information från olika typer av undersökningar. En annan del av arbetet med de forensiska uppslagen avser de uppslag som spåren i ett enskilt ärende kan ge upphov till, exempelvis ytterligare analysmöjligheter när det gäller DNA. Om det t.ex. vid en jämförelse med en DNA-profil i spårregistret inte finns en tillräcklig överensstäm- melse, men jämförelsen indikerar att det kan finnas nära släktskap mellan den som DNA-profilen härrör från och den faktiske gärningsmannen, kan det vara en viktig upplysning för det fortsatta utredningsarbetet. Det förekommer också att det underlag som finns i ett enskilt ärende inte är tillräckligt för att laboratoriet ska kunna avge ett utlåtande, men att det ändå går att dra vissa slutsatser som kan få betydelse för hur spa- ningarna efter gärningsmannen bör inriktas. Det kan t.ex. vara fråga om att DNA-spåret inte ger tillräcklig information för att det ska kunna kny- tas till en viss utpekad person, men att det ändå finns en viss sannolikhet för att den misstänkte kan vara gärningsman. Det kan också vara fråga om att den som har avsatt ett visst spår är av ett annat kön än vad brotts- utredarna utgår från. 4.2.8Uppdrag utanför den brottsbekämpande verksamheten Enligt 11 § tredje stycket förordningen (2014:1102) med instruktion för får Nationellt forensiskt centrum – om dess utrustning och förhållandena i övrigt medger det – även utföra andra undersök- ningar än de som ingår i de primära uppgifterna (uppdragsverksamhet). Verksamheten, som är avgiftsfinansierad, utgör en mycket liten del av centrumets verksamhet. Uppdragsgivare är bl.a. försäkringsbolag och privatpersoner. Offentliga försvarare vänder sig ibland för sina klienters räkning till centrumet med uppdrag. Även undersökningar som utförs åt , och räknas med hänsyn till formen för finansiering av sådana undersökningsärenden till uppdrags- verksamhet, trots att det är undersökningar som utförs med anledning av misstanke om brott. Det förekommer också att myndigheter som inte bedriver brottsbekämpande verksamhet vänder sig till centrumet för olika typer av undersökningar, t.ex. , Migrationsver- ket och Försvarsmakten. Centrumet utför regelbundet handstilsundersök- ningar åt det isländska rättsväsendet. Även uppdrag från dessa aktörer och handlingar som kommer in till myndigheten i nu nämnda ärenden registreras i Forum. De markeras dock med särskilda koder i systemet, vilket gör att ärendena kan skiljas ut. 4.3Behovet av en ny reglering I den verksamhet som före omorganisationen bedrevs av Statens krimi- naltekniska laboratorium behandlades personuppgifter huvudsakligen med stöd av personuppgiftslagen (1998:204). Laboratoriet omnämndes dock i vissa bestämmelser i polisdatalagen i dess lydelse före . Skälet till det var att laboratoriet skulle kunna få tillgång till uppgifter i DNA-register och fingeravtrycksregister, mot bakgrund av att en stor del av myndighetens personuppgiftsbehandling utfördes i dessa register. DNA-registren fördes av , men det var laboratoriet som i egenskap av personuppgiftsbiträde åt Rikspolisstyrel- sen administrerade och hanterade registren. Laboratoriet tog fram DNA- profiler ur insänt material eller DNA-prover och registrerade profilerna i spårregistret, utredningsregistret eller . Statens kriminal- tekniska laboratorium hade också tillgång till de fingeravtrycksregister som förs med stöd av 4 kap. polisdatalagen. Samtliga register förs nu- mera av . När det gäller övriga delar av polisdatalagen uttalades i förarbetena till lagen att det vid bedömningen av om laboratoriet skulle omfattas av polisdatalagen borde beaktas dels att dess verksamhet inte var brottsbe- kämpande i vedertagen mening, dels att myndighetens personal inte var polismän utan specialister inom sina respektive verksamhetsområden och att de inte hade traditionella polisiära uppgifter eller befogenheter utan arbetade som ett sorts sakkunnigt biträde och expertorgan åt polismyn- digheterna. Med hänsyn till detta och till att personuppgiftsbehandlingen vid laboratoriet var relativt begränsad och åtkomsten till behandlade uppgifter i huvudsak förbehållen dess egen personal ansågs det att polis- datalagen inte skulle gälla för laboratoriet (prop. 2009/10:85 s. 71 f.). 4.3.2Nya förutsättningar efter omorganisationen Som redovisas närmare i propositionen En ny organisation för polisen (prop. 2013/14:110) behöver reglerna om polisens behandling av person- uppgifter ändras med anledning av att polisen har omorganiserats. Det förhållandet att nu har införlivats i , där avdelningen Nationellt forensiskt centrum har bildats, innebär att man på nytt måste överväga vilka regler som ska gälla för behandlingen av personuppgifter i den forensiska verksamheten. I propositionen framhålls också att – efter polisdatalagens tillkomst – börjat utveckla en verksamhet med forensiska uppslag. Att laboratoriet bistår polisen med underrättelse- och spaningsinformation får, enligt vad som sägs där, anses vara ett led i brottsbekämpande verksamhet (prop. 2013/14:110 s. 478 f.). I den lagrådsremiss som föregick propositionen bedömdes det att en särskild reglering var nödvändig, eftersom verksamheten vid Nationellt forensiskt centrum skiljer sig från övriga verksamhet. Det föreslogs att vissa bestämmelser i polisdatalagen skulle göras till- lämpliga vid Nationellt forensiskt centrum, medan man i övrigt skulle tillämpa personuppgiftslagen. Vid sin granskning av den föreslagna regleringen framhöll Lagrådet att regleringen var synnerligen komplice- rad och ifrågasatte om inte fler bestämmelser i polisdatalagen borde tillämpas. Lagrådet underströk att regleringen måste förtydligas och förordade att personuppgiftsbehandlingen vid centrumet skulle regleras i en särskild lag. I propositionen En ny organisation för polisen konstaterades att det inte fanns tillräckligt beredningsunderlag för att välja den lösning som Lagrå- det förordat och att regeringen därför avsåg att återkomma i frågan (prop. 2013/14:110 s. 479). I avvaktan på det tillämpar Nationellt forensiskt centrum polisdatalagen endast då man behandlar personupp- gifter i de register som regleras i 4 kap. polisdatalagen, dvs. DNA-regist- ren och fingeravtrycksregister (1 kap. 2 § polisdatalagen). I övrigt tilläm- pas personuppgiftslagen. Som framgått är den forensiska processen under utveckling. Det foren- siska arbetet förväntas framöver i ökad utsträckning bidra till att brott upp, inte minst genom att forensiska uppslag används, som kraven på kvalitet i den forensiska processen stärks bl.a. genom utveckling av de metoder och rutiner som används på brottsplatser och av de forensiska sektionerna.