prop · H30368 · 2015-12-17 00:00:00 — Att polisen redan har hållit anhållningsförhör saknar emellertid betydelse för rätten att häva beslutet. I omedelbar anslutning till gripandet får beslutet under samma förutsättningar också hävas av den polisman som har fattat beslutet. Trots att åklagaren skyndsamt ska underrättas om ett gripande kan i de flesta fall när polisen håller anhållningsförhöret anmälan anstå till efter förhöret. Är saken tveksam eller svår kan det dock vara nödvändigt att göra en sådan anmälan redan före förhöret för att åklagaren antingen själv ska kunna höra den misstänkte eller lämna instruktioner om vad han eller hon ska höras om. Om förhöret inte kan genomföras , till exempel på grund av att en tolk måste engageras, får anmälan inte skjutas upp (prop. 1986/87:112 s. 74). Detsamma gäller om förhöret inte kan hållas genast för att den gripne vårdas på sjukhus eller är så påverkad av alkohol eller annat berusningsmedel att han eller hon inte lämpligen kan höras. Anmälan ska i dessa fall alltså göras möjligt efter gripandet. I de allra flesta fall har dock ett förhör hållits med den misstänkte innan åklagaren kontaktas (, s. 255). Åklagaren får härigenom ett bättre underlag för sin bedömning om fortsatt frihetsberövande eller frigivning. 6.2Underrättelse till åklagaren om gripande och polismans gripande i brådskande fall Regeringens bedömning: bör även i fortsättningen vara skyldig att med skyndsamhet anmäla sådana gripanden till åklagare som sker utan föregående anhållningsbeslut. Detsamma gäller för Säkerhetspolisen då den leder förundersökning eller biträder åklagare i en förundersökning. En polisman ska även fortsättningsvis endast i brådskande fall ha rätt att gripa någon utan föregående anhållningsbeslut. Beredningens för rättsväsendets utveckling förslag överensstämmer inte med regeringens bedömning. Utredningen föreslår att inte ska vara skyldig att med skyndsamhet anmäla sådana gripanden som sker utan föregående anhållningsbeslut till åklagare. Det föreslås också att det inte ska krävas att det är fråga om ett brådskande fall för att en polisman ska ha rätt att gripa någon utan föregående anhållningsbeslut. Remissinstanserna: Flera remissinstanser, däribland , , , , och , tillstyrker eller har inte något att invända mot förslagen. ombudsmän tillstyrker förslaget såvitt gäller avskaffande av kravet på brådskande fall för att en polisman ska få gripa någon utan föregående anhållningsbeslut, men avstyrker att inte ska vara skyldig att med skyndsamhet anmäla sådana gripanden till åklagare. Justitiekanslern anser att en positiv effekt av förslagen är att tiden för frihetsberövande kan komma att reduceras. ifrågasätts om inte en senarelagd skyldighet att anmäla gripanden till åklagare kan medföra att polisen i större utsträckning än kan komma att misstänkas för att gripa personer utan tillräcklig rättslig grund. och tillstyrker förslagen men framhåller vikten av att i mer komplicerade ärenden och ärenden där häktningsskälen kan förväntas finnas kvar efter de inledande utredningsåtgärderna anmäler gripandet och underrättar åklagaren redan innan förhöret. avstyrker förslagen med hänvisning till rättssäkerhetsskäl. påpekar att det är av största vikt att frihetsberövanden sker innan en närmare rättslig bedömning kan göras, och att det finns godtagbara kontrollfunktioner som kan se till att inga godtyckliga, om än korta, frihetsberövanden sker. Skälen för regeringens bedömning Underrättelse till åklagaren om gripande Enligt 24 kap. 8 § ska ett gripande skyndsamt anmälas till åklagaren. Utredningen har föreslagit att kravet på skyndsamhet tas bort i det fall gripandet sker utan föregående anhållningsbeslut. Skälet är att häktningsgrunderna enligt utredningen bortfaller efter förhöret och att i sådana fall bör kunna besluta om att gripandet ska hävas utan att åklagare kopplas in i ett tidigt skede för att ta över förundersökningsledarskapet. Härigenom undviks den effektivitetsförlust som uppkommer genom att åklagaren tar över ansvaret och häktningsgrunderna kort därefter faller bort. Enligt utredningen bortfaller nämligen då också ofta anledningen för åklagaren att vara förundersökningsledare. Anmälan till åklagaren bör enligt utredningen därför i stället ske senast efter förhöret, såvida inte beslutet har hävts av eller polismannen. bör dock alltjämt vara skyldig att skyndsamt anmäla gripanden om ärendet bedöms vara sådant att häktningsskälen kan förväntas finnas kvar efter de inledande utredningsåtgärderna. Likaså ska ansvaret överlämnas till åklagare så snart det råder tveksamhet om det finns skäl för fortsatt frihetsberövande. Förslaget har fått ett blandat mottagande hos remissinstanserna. Gripande tillhör de mest ingripande åtgärder samhället kan vidta mot enskilda. Utgångspunkten är därför att en sådan frihetsinskränkning inte ska pågå längre än vad som är nödvändigt. Som utredningen påtalar är det således angeläget att ett frisläppande inte försenas av till exempel onödiga administrativa åtgärder. Enligt regeringens uppfattning finns det emellertid vissa tveksamheter med utredningens förslag. Till exempel kan behovet av en lagändring till stor del ifrågasättas. Bestämmelsen i 24 kap. 8 § anses som nämnts innebära att i de fall polisen håller anhållningsförhör , anmälan till åklagaren om gripandet normalt kan vänta tills förhöret är klart. När åklagaren kontaktas har det i praktiken alltså i de allra flesta fall hållits ett förhör med den misstänkte. Utredningens förslag skulle inte innebära någon skillnad i dessa fall. Utredningens förslag innebär att skyldigheten att anmäla ett gripande med skyndsamhet även fortsättningsvis skulle gälla svårbedömda eller tveksamma fall. Rättssäkerhetsskäl talar för att detsamma även bör gälla i situationer när det uppstått problem med att genomföra förhöret , till exempel för att den misstänkte behöver tolk eller är berusad. Av rättsäkerhetsskäl skulle regleringen således behöva förses med vissa undantag. Till detta kommer att förslaget inte innehåller någon utvidgad möjlighet för att häva ett beslut om gripande. Rätten att häva ett sådant frihetsberövande skulle alltså även fortsättningsvis endast gälla vid uppenbart oriktiga beslut. Det är därför tveksamt om förslaget verkligen skulle medföra de effektivitetsvinster utredningen eftersträvar. Mot bakgrund av vad som anförts anser regeringen att förslaget inte bör genomföras. Polismans gripande i brådskande fall Utredningen har även föreslagit att kravet på att det ska vara fråga om brådskande fall för att en polisman ska ha rätt att gripa någon utan föregående anhållningsbeslut slopas. Förslaget ska ses mot bakgrund av tidigare gjorda lagändringar som bland annat lett till att polisen fått en generell befogenhet att hålla anhållningsförhör samt getts möjlighet att häva uppenbart oriktiga gripanden (prop. 1986/87:112 s. 45 f. och 1996/97:175 s. 54 f.). Enligt utredningen har detta lett till att gripandet 2015/16:68 alltmer kommit att framstå som ett självständigt institut där vissa utredningsåtgärder vidtas i avvaktan på åklagarens prövning oavsett om det föreligger brådskande fall eller inte. Förslaget om att slopa kravet på att det ska vara ett brådskande fall för att gripande ska få ske ligger i linje med detta. Majoriteten av remissinstanser har tillstyrkt förslaget eller lämnat det utan invändningar. systematik utgår från att enskilda polismän normalt inte har befogenhet att fatta beslut om mer ingripande tvångsmedel annat än vid fara i dröjsmål. Kravet på att det ska vara fråga om brådskande fall när beslut ska fattas av en polisman gäller till exempel förvar, beslag, husrannsakan, kroppsvisitation och kroppsbesiktning. Generellt sett är ett frihetsberövande att anse som mer ingripande än dessa tvångsmedel. Ur ett systematiskt perspektiv framstår det som inkonsekvent om enskilda polismän skulle ha befogenhet att besluta om gripande utan att det är fråga om ett brådskande fall som sådana krav gäller för flera andra tvångsmedel. Utredningen berör inte denna fråga i betänkandet. Förslaget har inte heller belysts ur ett rättssäkerhetsperspektiv. Sammantaget saknas det därför förutsättningar att genomföra förslaget. Beslag är ett straffprocessuellt tvångsmedel som innebär att en brottsbekämpande myndighet tillfälligt tar hand om annans egendom. Bestämmelser om beslag finns i 27 kap. . Beslag får enligt 27 kap. 1 § första stycket göras för fyra olika ändamål. För det första får föremål som skäligen kan antas ha betydelse för utredning om brott tas i beslag (bevisbeslag). Beslaget avser föremål som kan ha bevisvärde antingen för den fortsatta utredningen eller för det slutliga avgörandet av målet. Syftet med beslaget kan till exempel vara att avgöra om en gärning är brottslig eller att försöka knyta en gärningsman till brottet. Beslaget kan också syfta till att belysa gärningsmannens uppsåt eller brottets svårhet. En annan typ av beslag avser föremål som skäligen kan antas vara någon avhänt genom brott (återställandebeslag). Syftet med ett sådant beslag är att återställa det beslagtagna föremålet till den rättmätige ägaren. Ett tredje ändamål med beslag är att säkerställa ett framtida förverkande av föremål på grund av brott (förverkandebeslag). Sådana beslag tar endast sikte på sakförverkande och får användas för att till exempel säkra förverkande av sådant som har varit föremål för brott eller som använts som hjälpmedel vid brott. Slutligen får beslag göras i syfte att utreda frågan om förverkande av utbyte av brottslig verksamhet enligt 36 kap. 1 b § . Eftersom beslaget avser att säkra föremål och handlingar som behövs för att utreda en sådan förverkandefråga är detta en form av bevisbeslag. I praxis är det inte ovanligt att det finns flera grunder för ett beslag. Endast lösa föremål och skriftliga handlingar får tas i beslag. 2015/16:68 får i allmänhet ske oberoende av brottets beskaffenhet. försändelser hos ett post- eller telebefordringsföretag eller beslag för utredning om förverkande av utbyte av brottslig verksamhet förutsätter dock att brottet är av viss svårhetsgrad. Att föremål ägs av någon annan än den som har föremålet i sin besittning hindrar inte att det tas i beslag. Beslag förutsätter inte heller att det finns någon som kan misstänkas för det brott som har föranlett beslaget. Beslag kan därför riktas mot såväl misstänkta som andra. Beslag får dock endast beslutas om skälen för åtgärden uppväger det intrång eller men i övrigt som åtgärden innebär för den misstänkte eller för något annat motstående intresse. Eftersom beslagsbeslutet ska kunna verkställas förutsätter ett beslag också att godset är fysiskt tillgängligt. Regler om beslutbehörighet finns i 27 kap. 4 och 5 §§ . Den som med laga rätt griper eller anhåller en misstänkt eller verkställer häktning, husrannsakan, kroppsvisitation eller kroppsbesiktning får ta sådana föremål i beslag som påträffas vid åtgärden. Beslag får alltså även göras i samband med så kallade envarsgripanden. I andra fall får föremål inte tas i beslag utan föregående beslut av förundersökningsledaren eller åklagaren. Vid fara i dröjsmål har polisman samma behörighet, om det inte är fråga om vissa försändelser. Om någon annan än förundersökningsledaren eller åklagaren har verkställt ett beslag utan föregående beslut av förundersökningsledaren eller åklagaren, ska detta skyndsamt anmälas till den som leder förundersökningen, som ska pröva om beslaget ska bestå (27 kap. 4 § tredje stycket ). Enligt 27 kap. 5 § första stycket får även rätten förordna om beslag om föremålet företes vid rätten eller annars är tillgängligt för beslag. Regleringen i 27 kap. innehåller också bestämmelser om bland annat rättens prövning av beslag, upphävande och återställande av beslag samt om förvaring, vård och undersökning av beslagtagna föremål (27 kap. 6, 8–8 b, 10 och 12 §§ ). Om det i andra författningar finns avvikande bestämmelser om beslag gäller dessa (27 kap. 17 § ). Regeringens förslag: Samlande beteckningar ska få användas i beslagsprotokoll vid omfattande beslag om det bedöms lämpligt. förslag överensstämmer i allt väsentligt med regeringens. Utredningens förslag avser dock endast omfattande beslag av skriftliga handlingar. Remissinstanserna: De remissinstanser som har yttrat sig särskilt i denna del, , , och , instämmer huvudsakligen i utredningens förslag. anser dock att möjligheten att använda samlande 2015/16:68 beteckningar också bör avse föremål. Enligt bör samlande beteckningar kunna användas generellt om det är lämpligt. betonar vikten av att samlande beteckningar inte försvårar insynen för allmänheten i materialet. Skälen för regeringens förslag Enligt 27 kap. 13 § första stycket ska protokoll föras över beslag. Av protokollet ska framgå dels ändamålet med beslaget, dels vad som förekom vid beslagsförrättningen, till exempel från vem föremålet har omhändertagits och vilka som var närvarande vid åtgärden. Ändamålet med beslaget anges normalt genom en hänvisning till grunden för åtgärden, till exempel bevisbeslag eller återställandebeslag. Enligt bestämmelsen ska det beslagtagna föremålet dessutom noga beskrivas. De uppgifter som antecknas i beslagsprotokollet har betydelse i flera avseenden. En viktig funktion är att den drabbade ska kunna identifiera vad som har tagits i beslag och kunna begära rättens prövning av det enligt 27 kap. 6 § . Protokollet utgör också grunddokumentet för den vidare hanteringen av det beslagtagna godset. Det används för registrering av godset och för dokumentation av olika beslut som rör det beslagtagna. Särskilt när det blir fråga om att delvis häva ett beslag måste förundersökningsledaren eller åklagaren, i förekommande fall även rätten, veta vad som avses i protokollet och vilka föremål eller handlingar som är att hänföra till en viss beslagspunkt. Vid successivt upphörande av beslaget är protokollet också till hjälp för den drabbade för att avgöra beträffande vilka föremål som beslaget har hävts och vad som har hänt med dessa. Dokumentationen är också till ledning för kontroll av att ett beslut om att det beslagtagna godset ska förverkas har verkställts. Protokoll över beslag ska i princip upprättas . Beträffande omfattande beslag godtas dock att en detaljerad förteckning över beslaget upprättas först sedan egendomen har förts till den verkställande myndighetens lokaler. Upprättas inte ett detaljerat protokoll krävs att man på platsen för beslaget genom anteckningar dokumenterar vad för slags egendom man för med sig och vilket antal det rör sig om (JO 2004/05 s. 72). Omfattande beslag bör kunna beskrivas med samlande beteckningar Kravet på att det beslagtagna godset ska beskrivas noga innebär sällan några större bekymmer för den drabbade eller den verkställande myndigheten. Vid omfattande beslag av skriftliga handlingar eller vissa föremål, till exempel cd-skivor, kan det dock vara mycket resurskrävande att ange varje föremål eller enskild handling i beslagsprotokollet. Det är till exempel i utredningar om ekonomisk brottslighet inte ovanligt att tusentals handlingar tas i beslag. Om handlingarna dessutom är helt eller delvis osorterade eller utspridda kan det nästintill vara ogörligt att beskriva varje enskilt dokument. Att förundersökningen fördröjs till följd av omfattande protokollering kan vara till nackdel för såväl den drabbade som de brottsbekämpande myndigheterna och andra inblandade, till exempel målsäganden eller den misstänkte. Äger protokolleringen rum Prop. 2015/16:68 på platsen för beslaget ökar dessutom intrånget för den drabbade ju Det finns mot den bakgrunden behov av att i vissa fall kunna beskriva omfattande beslag med samlande beteckningar. Mot detta står de intressen som tillgodoses genom kravet på noggrann beskrivning av det beslagtagna och som har redogjorts för i det föregående. Detta gäller i synnerhet den drabbades intresse av att med protokollets hjälp kunna påkalla rättens prövning av beslaget. Vid en avvägning mellan dessa intressen måste utgångspunkten vara att den drabbades möjlighet att kunna identifiera vad som har tagits i beslag överväger. För att inte dokumentationen ska ta oskäliga resurser i anspråk eller fördröja utredningsarbetet på ett orimligt sätt bör det dock, om det bedöms lämpligt, vara möjligt att vid omfattande beslag använda samlande beteckningar i beslagsprotokollet. Även remissutfallet talar för att en sådan möjlighet införs. Som och anför bör såväl skriftliga handlingar som föremål omfattas av möjligheten att använda samlande beteckningar. Det saknas däremot bärande skäl för att, som föreslår, använda samlande beteckningar för annat än omfattande beslag. En bestämmelse med den angivna innebörden bör införas i 27 kap. 13 § . Vad som krävs för att det ska anses lämpligt att använda samlande beteckningar är inte möjligt att ange generellt i författning. Bedömningen får i stället göras utifrån omständigheterna i det enskilda fallet. Utgångspunkten vid en sådan bedömning ska dock alltid vara att godset måste preciseras i sådan utsträckning att den drabbade kan ta till vara sina rättigheter. De närmare förutsättningarna för när det kan anses lämpligt att använda sig av samlande beteckningar får vid behov utvecklas på myndighetsnivå. 7.3Rättens prövning av beslag i samband med dom Regeringens förslag: Bevisbeslag ska – oavsett utgången i målet – som huvudregel bestå till dess att domen fått laga kraft. Regeringens bedömning: Bevisbeslag bör inte kunna bestå efter att en dom fått laga kraft eller en förundersökning lagts ned. överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: Ingen remissinstans motsätter sig utredningens förslag och bedömning. föreslår att en förundersökning avseende ett mycket grovt brott bör kunna förklaras vilande och att det inom den ramen bör vara möjligt att besluta om beslag. 2015/16:68 Skälen för regeringens förslag och bedömning Allmänt om upphävande av beslag Bestämmelser om upphävande av beslag finns i 27 kap. 8 § . Ett beslag ska hävas så snart det inte längre finns skäl för det. Förundersökningsledaren måste under förundersökningen därför fortlöpande pröva om beslaget ska bestå. Det är inte ovanligt att beslag hävs successivt under förundersökningens gång. Om förundersökningen läggs ned ska återstående beslag alltid upphävas. Detsamma gäller om åklagaren beslutar att inte väcka åtal eller om ett väckt åtal läggs ned. Endast rätten har befogenhet att häva ett beslag om beslaget har meddelats eller fastställts av rätten. Detsamma gäller i de fall den som har drabbats av beslaget har begärt rättens prövning av ett beslut enligt 27 kap. 4 a § om att beslaget ska lämnas ut till annan än den hos vilken beslaget har gjorts. I andra fall är även åklagaren eller annan förundersökningsledare behörig att besluta om upphävande av beslag. Att åtal har väckts hindrar inte att åklagaren häver de beslag som ställts under rättens prövning genom åtalet. Det är endast om rätten har beslutat eller fastställt beslaget som åklagaren inte har denna möjlighet. En polisman har aldrig rätt att häva ett beslag. När ett mål avgörs i domstol måste rätten pröva alla i målet bestående tvångsmedel. Oavsett om målet avgörs genom dom eller beslut har alltså rätten att ta slutlig ställning till om de beslag som finns ska bestå eller hävas. Denna skyldighet är inte begränsad till beslag som har fastställts eller beslutats av rätten eller som framgår av åklagarens stämningsansökan. Rätten anses dock inte ha någon mer omfattande undersökningsplikt avseende beslag som inte åklagaren har redogjort för i målet. En sådan utredningsplikt gäller däremot beslag som omfattas av åklagarens framställning eller egendom som har förevisats domstolen, även om åklagaren inte har framställt något yrkande beträffande egendomen. Försummar rätten att uttala sig om beslag när målet avgörs upphör förordnandet om beslag automatiskt. Fortsatt bevisbeslag i avvaktan på att domen får laga kraft Om domstolen bifaller ett åtal finns det ofta skäl att låta beslag bestå till dess domen får laga kraft. Ogillas åtalet är den rådande rättsuppfattningen däremot att beslag, oavsett grund, alltid ska hävas. Frågan om beslag ska bestå eller hävas vid frikännande dom har diskuterats i flera sammanhang (se bland annat JO 1978/79 s. 29 f., JO 2001/02 s. 45 f., JO 2007/08 s. 66, SOU 1984:54 s. 244 f., SOU 1995:47 s. 436 f.). Det huvudsakliga argumentet för att beslag ska hävas i samband med ogillat åtal har varit att rätten, i konsekvens med utgången i målet, inte ska hålla skuld- eller förverkandefrågan öppen genom att förordna om fortsatt beslag. Det har dock ifrågasatts om det inte finns anledning att skilja på olika typer av beslag. I dessa sammanhang har särskilt uppmärksammats risken att rättegångens genomförande i högre instans försvåras om bevismedel inte länge finns i behåll efter att ett bevisbeslag har hävts, till exempel om beviset undanskaffas eller förstörs efter återlämnandet. Utgångspunkten beträffande tvångsmedelsanvändning är att sådan användning ska upphöra om de förutsättningar som har legat till grund för tvångsmedelsanvändningen bortfaller. Det är mot den bakgrunden rimligt att ett beslag som har beslutats för att ett föremål skäligen kan antas vara avhänt någon genom brott (återställandebeslag) eller förverkat på grund av brott (förverkandebeslag) inte kan bestå på samma grund efter ett ogillat åtal. Detsamma gäller om rätten visserligen finner att brott har begåtts men ogillar yrkandet om förverkande eller återställande av det beslagtagna godset. Beträffande beslag av föremål som skäligen kan antas ha betydelse för utredning om brott (bevisbeslag) kan det, som framförts i den tidigare debatten, dock finnas anledning att nyansera den rådande ståndpunkten om beslag när åklagarens ansvarsyrkande ogillas. Den drabbade har oavsett grunden för beslaget givetvis intresse av att snabbt återfå sin egendom. Bevisbeslag kan därför generellt inte anses mindre ingripande för den drabbade jämfört med andra former av beslag. Till skillnad mot övriga beslagstyper gör emellertid det allmänna intresset av en effektiv rättegångsordning sig starkt gällande beträffande beslag som sker i bevissyfte. Enligt regeringens bedömning väger intresset av en effektiv process tyngre än den drabbades intresse av att få tillbaka sin egendom. Föremål som skäligen kan antas ha betydelse för utredning om brott bör vid frikännande dom därför kunna bestå till dess domen fått laga kraft. Remissinstanserna är också positiva till en sådan ordning. Såvitt gäller den lagtekniska lösningen anser regeringen, i likhet med utredningen, att hänsyn bör tas till den motsättning som kan ligga i att som åtalet ogillas värdera det beslagtagna föremålets betydelse som bevis för den eventuellt fortsatta processen. Även proportionalitetsprincipen kräver att föremålets betydelse för den fortsatta utredningen beaktas. För att inte hamna i konflikt med bedömningen i ansvarsfrågan anser regeringen, i likhet med utredningen och samtliga remissinstanser, att det bör finnas en presumtion för att föremålet skäligen kan antas ha sådan betydelse. Huvudregeln bör därför vara att bevisbeslag i samband med frikännande dom ska bestå till dess domen fått laga kraft. Om det finns särskilda skäl för det bör beslaget dock kunna hävas. Utredningen föreslår, utan att beröra saken närmare, att presumtionen för fortsatt beslag även bör gälla vid fällande dom. Vid fällande dom finns inte den motsättning mellan bedömningen i ansvarsfrågan och bedömningen av beslagets fortsatta bestånd som finns vid frikännande dom. Att ett bevisbeslag hävs i samband med fällande dom torde vara mycket ovanligt. Remissinstanserna har inte några invändningar mot förslagets utformning i denna del. Regeringen instämmer i att presumtionen för fortsatt bevisbeslag bör gälla oavsett utgången i målet. En bestämmelse med den innebörden bör införas i . I likhet med utredningen finner regeringen däremot att det saknas skäl att låta bevisbeslag bestå efter att domen fått laga kraft eller en förundersökning lagts ned.