prop · H203116 · 2015-04-29 00:00:00 — Beslut om reseförbud och anmälningsskyldighet upphävs av rätten. Även åklagaren får häva beslutet, förutom i de fall det har meddelats eller fastställts av rätten och åtal har väckts (25 kap. 7 § andra stycket ). Bakgrunden till att det har införts en bestämmelse om att åklagaren, innan åtal har väckts, kan upphäva beslut om reseförbud som meddelats av rätten är, liksom vad gäller motsvarande bestämmelse i fråga om häktningsbeslut, att det anses otillfredsställande att ett tvångsmedel ska kvarstå, trots att det inte längre finns skäl för det, i avvaktan på att domstol efter anmälan från åklagaren kan häva beslutet (prop. 1999/2000:26 s. 122). I promemorian föreslås att samma regler bör gälla beträffande beslut om övervakningsåtgärder. Regeringen anser att det saknas skäl att, som förordar, införa en annan ordning för beslut om övervakningsåtgärder än den som gäller för reseförbud och anmälningsskyldighet och instämmer därför i Anser åklagaren av någon anledning att beslutet Prop. 2014/15:116 om övervakningsåtgärder inte längre bör bestå, måste åklagaren genast underrätta domstolen om detta i de fall beslutet har meddelats eller fastställts av rätten och åtal väckts. Överträdelse av ett beslut om övervakningsåtgärder Överträds reseförbud eller anmälningsskyldighet eller fullföljs inte ett med reseförbud eller anmälningsskyldighet förenat villkor, ska den misstänkte anhållas eller häktas, om det inte är uppenbart att skäl för det saknas (25 kap. 9 § ). Frihetsberövas den misstänkte, upphör beslutet om reseförbud eller anmälningsskyldighet automatiskt att gälla. Motsvarande bör gälla för ett beslut om övervakningsåtgärder. Om den svenska åklagaren får information om att den misstänkte har överträtt de förpliktelser som följer av beslutet om övervakningsåtgärder, bör huvudregeln vara att den misstänkte ska anhållas och häktas. Beslutet om övervakningsåtgärder upphör då att gälla. Något särskilt beslut om upphävande behöver därutöver inte meddelas. En närliggande situation är att den misstänkte inte hörsammar kallelser till förhör eller rättegång eller på annat sätt försvårar för åklagaren att genomföra förundersökningen utan att den misstänkte för den skull överträder beslutet om övervakningsåtgärder. Åklagaren får i en sådan situation avgöra om beslutet även fortsättningsvis får anses vara en tillräcklig åtgärd för att undanröja flyktfara, eller i undantagsfall kollusions- eller recidivfara, utifrån de allmänna förutsättningar som gäller för ett beslut om övervakningsåtgärder (se avsnitt 7.1). Om åklagaren väljer att anhålla den misstänkte som sedan häktas av domstolen, upphör beslutet att gälla. Något särskilt beslut om upphävande är inte heller här aktuellt. 8Erkännande och uppföljning i av utländska beslut om övervaknings- åtgärder 8.1Skyldighet att erkänna och följa upp ett beslut om övervakningsåtgärder Regeringens förslag: Ett utländskt beslut om övervakningsåtgärder som sänds över till från en annan medlemsstat i EU ska erkännas och följas upp här enligt de förutsättningar som gäller i den nya lagen. Promemorians förslag överensstämmer i sak med regeringens. Remissinstanserna godtar förslaget eller invänder inte mot det. Skälen för regeringens förslag: Av artikel 12 i rambeslutet följer att har en skyldighet att erkänna och följa upp ett beslut om 2014/15:116 övervakningsåtgärder som översänts hit från en annan medlemsstat. Denna grundläggande skyldighet bör framgå av den nya lagen. För att denna skyldighet ska inträda krävs dock att vissa i rambeslutet angivna förutsättningar är uppfyllda. Först och främst krävs att den andra statens beslut omfattas av rambeslutets definition av vad som avses med ett beslut om övervakningsåtgärder (se avsnitt 6.3) och att kriterierna i artikel 9 är uppfyllda, vilket bland annat innebär att den misstänkte har en viss anknytning hit (se avsnitt 8.2.1). Vidare krävs att översändandet har skett i enlighet med förfarandereglerna i artikel 10 (se avsnitt 8.4) och att inte någon vägransgrund enligt artikel 15 kan åberopas (se avsnitt 8.3). Slutligen krävs att beslutet omfattar sådana övervakningsåtgärder som en stat enligt artikel 8 är skyldig eller har åtagit sig att följa upp (se avsnitt 8.2.2). Krav på anknytning till Regeringens förslag: Ett beslut om övervakningsåtgärder ska få erkännas och följas upp i endast om den misstänkte är stadigvarande bosatt i eller har annan stark anknytning hit. Om den misstänkte inte har sin stadigvarande bosättning i , ska det även krävas att det i övrigt framstår som lämpligt att beslutet erkänns och följs upp här. Promemorians förslag överensstämmer i huvudsak med regeringens. Promemorians förslag innehåller dock en uttrycklig hänvisning till anknytning i form av arbete eller studier i . Remissinstanserna godtar förslaget eller invänder inte mot det. Skälen för regeringens förslag: Av artikel 9.1 i rambeslutet följer att ett beslut om övervakningsåtgärder ska erkännas och följas upp i om den misstänkte är lagligen och stadigvarande bosatt här. under förutsättning att övriga förutsättningar är uppfyllda och det inte kan åberopas någon vägransgrund. Huruvida en person i det enskilda fallet är lagligen och stadigvarande bosatt i bör i normalfallet kunna avgöras utifrån om personen är folkbokförd i . folkbokföringslagen (1991:481) framgår att en person som flyttar till ska folkbokföras här om han eller hon kan antas komma att regelmässigt tillbringa sin nattvila eller motsvarande vila i landet under (3 §). En utlänning måste ha uppehållsrätt (EES-medborgare) eller uppehållstillstånd för att få vistas i och bli folkbokförd (4 §). Något uttryckligt krav på att personen ska vara lagligen bosatt i behöver därför inte uppställas. Det är tillräckligt att det av lagen framgår att den misstänkte är stadigvarande bosatt här. Vad gäller de fall när den misstänkte inte är stadigvarande bosatt i delar regeringen bedömningen i promemorian att ett beslut om övervakningsåtgärder under vissa förutsättningar ska kunna erkännas och följas upp här, vilket är i linje med vad som anges i artikel 9.2 i Av artikel 9.3 följer att det är upp till varje medlemsstat att ange vilka villkor som ska gälla. För att ett beslut om övervakningsåtgärder i dessa fall ska kunna följas upp här bör det krävas Prop. 2014/15:116 att den misstänkte har en stark anknytning till , dvs. fråga tillbringar eller kommer att tillbringa tid i på ett sätt som kan ligga till grund för folkbokföring. Anknytningen till bör vara tydlig och förväntas kvarstå . Vidare bör det krävas att det i övrigt bedöms lämpligt att beslutet erkänns och följs upp här. Det bör alltså göras en helhetsbedömning i det enskilda fallet. Dessa villkor som föreslås gälla när den misstänkte inte är lagligen och stadigvarande bosatt här ska i enlighet med artikel 9.4 i rambeslutet meddelas rådets generalsekretariat. Övervakningsåtgärder som ska kunna erkännas Regeringens förslag: Ett beslut om övervakningsåtgärder ska få erkännas och följas upp i om beslutet gäller för och övervakningsåtgärderna innebär en skyldighet för den misstänkte – att till en myndighet i anmäla byte av bosättning, inte besöka vissa ställen, orter eller fastställda områden i eller i den medlemsstat där beslutet om övervakningsåtgärder har meddelats, – att stanna kvar på anvisad ort, i tillämpliga fall under angivna tider, – att följa beslutade begränsningar av möjligheten att lämna svenskt – att anmäla sig hos en viss myndighet, eller – att undvika kontakt med vissa särskilt angivna personer som har anknytning till det påstådda brottet. Promemorians förslag överensstämmer i huvudsak med regeringens. I promemorian föreslås ingen uttrycklig bestämmelse om att beslutet ska Remissinstanserna godtar förslaget eller invänder inte mot det. hovrätt föreslår en omformulering av lagtexten för att det tydligare ska framgå att svenska myndigheter har en skyldighet att erkänna och följa upp beslutet om övervakningsåtgärder. Skälen för regeringens förslag: Artikel 8.1 i rambeslutet innehåller en lista med övervakningsåtgärder som medlemsstaterna är skyldiga att erkänna och följa upp. Övervakningsåtgärderna, som det alltså är obligatoriskt för medlemsstaterna att erkänna och följa upp, har stora likheter med de straffprocessuella tvångsmedel och straffsanktionerade förbud som kan meddelas enligt svensk rätt. En skyldighet att stanna kvar på anvisad ort (punkten c) och begränsningar av möjligheten att lämna den verkställande statens territorium (punkten d) kan liknas vid reseförbud, medan en skyldighet att anmäla sig hos en viss myndighet (punkten e) motsvaras av anmälningsskyldighet. Vidare kan ett villkor om att den misstänkte är skyldig att anmäla byte av bosättning (punkten a) beslutas inom ramen för ett beslut om reseförbud eller anmälningsskyldighet. Rambeslutets bestämmelse om en skyldighet att inte besöka vissa områden (punkten b) kan, när det är fråga om områden som är avsedda 2014/15:116 för idrottsutövning, liknas vid tillträdesförbud, medan bestämmelsen om att undvika kontakt med vissa personer (punkten f) kan motsvaras av kontaktförbud. Dessa sistnämnda straffsanktionerade förbud kan däremot inte tillgripas som tvångsmedel under en svensk förundersökning eller rättegång. Det saknar dock betydelse i fråga om vilka åtgärder som ska erkännas här, eftersom rambeslutet innebär en förpliktelse i detta avseende. Om det utländska beslutet omfattar en eller flera av övervakningsåtgärder enligt artikel 8.1, ska det, förutsatt att övriga villkor är uppfyllda, erkännas och följas upp i . Detta bör framgå av lag. Rambeslutet innehåller också några exempel på övervakningsåtgärder som medlemsstaterna får förklara sig villiga att erkänna och följa upp, vilka framgår av artikel 8.2. Några av dessa åtgärder har likheter med beslut som kan meddelas enligt svensk rätt, dock inte som tvångsmedel inom ramen för en svensk förundersökning eller rättegång. De omfattar en skyldighet för den misstänkte att avstå från viss verksamhet med anknytning till det påstådda brottet (punkten a), att inte framföra fordon (punkten b) och att genomgå behandling (punkten d). Ett par av åtgärderna är däremot helt främmande för svensk rätt och avser en skyldighet att deponera en viss summa pengar (punkten c) och en skyldighet att, på fri fot, undvika kontakt med vissa föremål som har samband med det påstådda brottet (punkten e). Som påpekas i promemorian skulle den omständigheten att inte godtar att följa upp en viss åtgärd som är frivillig kunna leda till att den misstänkte blir frihetsberövad i den stat där rättegången ska hållas. Med hänsyn till att dessa övervakningsåtgärder är främmande för svensk rätt, i vart fall som straffprocessuella tvångsmedel, delar dock regeringen bedömningen i promemorian att inte bör godta att sådana åtgärder erkänns och följs upp här. Sammanfattningsvis bör således endast de övervakningsåtgärder som anges i artikel 8.1 kunna erkännas och följas upp i . För att tydliggöra skyldigheten att erkänna och följa upp dessa åtgärder bör, efter påpekande av , vissa förtydliganden göras i förhållande till promemorians lagförslag. För att beslutet om övervakningsåtgärder ska kunna erkännas här bör vidare krävas att beslutet gäller . Att den utfärdande staten är skyldig att ange den tidsperiod som beslutet avser följer av artikel 10.5 a. Regeringens förslag: Ett beslut om övervakningsåtgärder ska inte erkännas och följas upp om –den gärning som avses med beslutet inte motsvarar brott enligt svensk lag och det inte är fråga om en sådan gärning som finns angiven i listan i artikel 14.1 i rambeslutet och för vilken det i den andra statens lagstiftning är föreskrivet en frihetsberövande påföljd , –det för samma gärning som beslutet avser har meddelats en dom i eller i en annan stat och, vid en fällande dom, påföljden har avtjänats, är under verkställighet eller kan verkställas enligt lagen i den stat som meddelat domen, –det skulle strida mot bestämmelser om immunitet och privilegier, eller –den gärning som beslutet om övervakningsåtgärder avser har ägt rum innan den misstänkte fyllt . Beslutet ska dock få erkännas och följas upp även i de angivna situationerna om det med hänsyn till den dömdes personliga förhållanden och omständigheterna i övrigt finns särskilda skäl för det. Regeringens bedömning: Preskription bör inte utgöra skäl för att vägra erkänna ett beslut. En uttrycklig vägransgrund hänförlig till eller grundlagen behöver inte heller införas i lagen. Promemorians förslag och bedömning överensstämmer delvis med regeringens. Promemorian föreslår färre vägransgrunder och inte någon undantagsregel. Remissinstanserna: En majoritet av remissinstanserna godtar förslaget och bedömningen eller invänder inte mot dem. påtalar att det, eftersom rambeslutet tillåter att ett beslut om övervakningsåtgärder kan användas för alla nivåer av brottslighet och saknar en hänvisning till proportionalitetsprincipen, finns risk att vissa medlemsstater kommer att besluta om övervakningsåtgärder för brottslighet som inte skulle vara motiverat utifrån ett svenskt perspektiv. Myndigheten anför vidare att det bör uppställas krav på dubbel straffbarhet om det inte är fråga om s.k. listbrott. Även anser att det bör övervägas att införa ett krav på dubbel straffbarhet avseende vissa gärningar eller, i vart fall, en erinran om att ett beslut om övervakningsåtgärder inte får erkännas om det skulle stå i strid med svenska grundläggande straffrättsliga principer. vid anför att det bör vara möjligt, trots förekomsten av en vägransgrund, att erkänna ett beslut om övervakningsåtgärder om det framstår som angeläget i ett enskilt fall. ifrågasätter också den allmänna hållningen att i lagstiftning som bygger på principen om ömsesidigt erkännande inte införa bestämmelser som gör det möjligt att vägra verkställighet om verkställigheten skulle strida mot om skydd för de mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna (Europa- konventionen). Skälen för regeringens förslag och bedömning En grundläggande utgångspunkt i det straffrättsliga samarbetet som baserar sig på principen om ömsesidigt erkännande, är att den stat som ska verkställa en annan stats dom eller beslut inte ska ifrågasätta domen eller beslutet i sig eller under vilka förutsättningar domen eller beslutet meddelats. Denna utgångspunkt återspeglas i artikel 12.1 i rambeslutet. Principen om ömsesidigt erkännande innebär dock inte att en verkställande stat i alla lägen måste erkänna och verkställa en annan stats dom eller beslut. Straffrätten har en särställning i medlemsstaterna och för att skapa en balans mellan olika intressen i samarbetet får en medlemsstat i vissa fall vägra att erkänna och verkställa en annan stats dom eller beslut. Vägransgrunderna tar främst sikte på situationer där ett erkännande skulle stå i strid med straffrättsliga principer i den verkställande staten och som den utfärdande staten inte har kännedom om när domen eller beslutet sänds över. Huvudparten av vägransgrunderna i rambeslutet är sådana som återfinns i andra rambeslut som reglerar det straffrättsliga samarbetet. I artikel 15.1 i rambeslutet återfinns en katalog av sedvanliga vägransgrunder, t.ex. att ett erkännande kommer i konflikt med principen om ne bis in idem (förbud mot dubbelbestraffning), att aktuell gärning inte är straffbar eller har preskriberats eller att den misstänkte inte uppnått straffbarhetsåldern. En medlemsstat är vidare alltid skyldig att respektera de grundläggande rättigheter och rättsprinciper som återges i artikel 6 i Fördraget om Europeiska Unionen () och kan också vägra verkställa ett beslut med beaktande av vissa i skäl 16 angivna grundläggande rättsprinciper. Vidare är medlemsstaterna enligt skäl 17 inte förhindrade att tillämpa vissa av sina konstitutionella regler, t.ex. de om tryck- och yttrandefrihet. Regeringen återkommer till dessa vägransgrunder nedan. Vägransgrunden som tar sikte på formella brister (artikel 15.1 a) behandlas i avsnitt 8.4. De krav på anknytning som rambeslutet ställer upp i artikel 9 för att få sända över ett beslut föreslås inte utgöra en särskild vägrangrund (med stöd av artikel 15.1 b), utan i stället en förutsättning för att ett beslut ska få erkännas, se avsnitt 8.2.1. Om denna förutsättning inte är uppfylld blir resultatet ändå detsamma, dvs. den andra statens beslut kan inte erkännas och följas upp i . framför att det inger farhågor att rambeslutet inte innehåller en hänvisning till proportionalitetsprincipen när ett beslut om övervakningsåtgärder ska meddelas. Enligt myndigheten finns det risk att utländska beslut om övervakningsåtgärder avseende brottslighet som inte hade motiverat ett motsvarande beslut i kommer att översändas hit för erkännande och uppföljning. Regeringen delar inte detta synsätt. Principen om ömsesidigt erkännande förutsätter att medlemsstaterna har en acceptans för varandras rättssystem och därmed i viss utsträckning godtar beslut som kanske inte skulle ha fattats av den egna statens myndigheter i en motsvarande situation. En tillämpning av principen innebär således att medlemsstaterna inte kan utgå från sitt eget system som måttstock. Obligatoriska eller fakultativa vägransgrunder? En allmän utgångspunkt för regeringen i det straffrättsliga samarbetet är att uppnå en balans mellan en strävan att bistå andra stater i största möjliga utsträckning och ett beaktande av vissa för grundläggande straffrättsliga principer som vi inte bör eller kan göra avkall på. I detta avseende är rättsakternas syfte av stor betydelse. De rambeslut som genomfört har genomgående syftat till att effektivisera samarbetet mellan svenska och utländska myndigheter. Det gäller inte bara rambeslutet om en europeisk arresteringsorder utan även rambesluten om verkställighet av bötesstraff, beslut om frysning och förverkande. Detta har också återspeglats i övervägandena om vilka vägransgrunder som förts in i den lagstiftning som genomfört rambesluten. Vägransgrunderna har då tydligt syftat till att skapa ett skydd för den enskilde, t.ex. att ett beslut om förverkande inte erkänns om det kommer i konflikt med principen om ne bis in idem eller att en misstänkt person inte överlämnas om han eller hon var för brottet. Vissa skillnader finns dock beroende på typen av samarbete. pågår ett arbete med att genomföra ett flertal rättsakter vars syfte inte enbart är att utveckla samarbetet mellan myndigheterna utan i lika stor utsträckning syftar till att stärka skyddet för den enskilde eller att skapa möjligheter för en dömd person att verkställa en påföljd i en miljö som gynnar hans eller hennes sociala återanpassning. Rambesluten om verkställighet av frihetsberövande påföljder respektive frivårdspåföljder samt direktivet om en europeisk skyddsorder har ett tydligt sådant syfte. Detsamma måste även anses gälla det rambeslut som är aktuellt att genomföra. Vid bedömningen av vilka vägransgrunder som ska gälla vid genomförandet av nu aktuellt rambeslut och hur de ska utformas bör därför syftet med rambeslutet ha en stor betydelse, dvs. att främja alternativ till frihetsberövande. En tillämpning av en vägransgrund torde för den enskilde i ett konkret fall kunna vara till nackdel för den enskilde. I stället för att vara föremål för övervakningsåtgärder i förblir han eller hon frihetsberövad i den andra staten. I promemorian begränsas antalet vägransgrunder med hänsyn till rambeslutets syfte. Det föreslås t.ex. inget krav på dubbel straffbarhet och endast en begränsad bestämmelse utifrån principen om ne bis in idem. Regeringen ser skälen för att begränsa antalet vägransgrunder, men är ändå i viss mån tveksam till den lösning som föreslås. Promemorians förslag innebär t.ex. att uppföljning kan ske i även om gärningen inte är straffbar, men att uppföljning däremot inte kan ske om den misstänkte var för det misstänkta brottet, trots att den underåriga vill återvända till . En dom meddelad i avseende samma gärning leder enligt förslaget i promemorian till ett avslag, vilket kan få till följd att den misstänkte förblir frihetsberövad i den andra staten. Om domen däremot meddelats i en annan stat än kan beslutet erkännas och följas upp i . En sådan lösning kan i viss mån upplevas – i vart fall för den enskilde – som svårförståelig. 2014/15:116 Genom lagen om verkställighet av frihetsberövande påföljder genomförs rambeslutet om verkställighet av frihetsberövande påföljder. I nämnda lag återfinns flertalet av de vägransgrunder som anges i det rambeslutet. Därutöver innehåller lagen en generell undantagsregel som innebär att en utländsk dom, trots förekomsten av en vägransgrund, får erkännas och verkställas i om det med hänsyn till den dömdes personliga förhållanden och omständigheterna i övrigt finns särskilda skäl. vid anser regeringen att denna modell även bör användas för genomförande av nu aktuellt rambeslut. Modellen innebär att flertalet av de vägransgrunder som återfinns i artikel 15 bör utgöra hinder mot erkännande och uppföljning, men att det införs en möjlighet att göra undantag. En sådan ordning är förenlig med artikel 15, i vilken det anges att ett beslut om övervakningsåtgärder får vägras. Med en sådan reglering blir tillämpningen av vägransgrunderna mer konsekvent, men mer flexibel på så sätt att åklagaren i det enskilda fallet kan ta hänsyn till samtliga omständigheter som är relevanta för bedömningen. En invändning mot denna modell är att undantagsregeln kan tendera att bli huvudregeln, t.ex. när den misstänkte är . Om alternativet i det enskilda fallet är att den misstänkte kommer att vara frihetsberövad ser regeringen emellertid inte några principiella hinder mot en sådan tendens, eftersom den föreslagna modellen i större utsträckning tar hänsyn till det primära syftet med rambeslutet, dvs. att samarbetet ska utgöra ett – reellt – alternativ till en frihetsberövande tvångsåtgärd. Ett beslut om övervakningsåtgärder är en tillfällig åtgärd och skyldigheten för att överlämna den misstänkte, som inte vill återvända, med stöd av en europeisk arresteringsorder utgör ett reellt påtryckningsmedel mot honom eller henne att följa vad som beslutats i fråga om övervakningsåtgärder. En undantagsregel kan innebära att en misstänkt undviker ett överlämnande eftersom samma omständighet kan utgöra en vägransgrund för överlämnade enligt lagen om överlämnande från enligt en europeisk arresteringsorder. Den misstänkte skulle således med stöd av undantagsregeln kunna undandra sig lagföring, vilket förstås inte är förenligt med rambeslutets övergripande syfte. är detta ett scenario som rambeslutet förutsett. Av artikel 15.3 följer att en utfärdande stat, efter att ha blivit informerad av den verkställande staten om att det kan finnas hinder mot att överlämna en misstänkt person enligt en europeisk arresteringsorder, om det skulle bli aktuellt, ändå kan acceptera att beslutet om övervakningsåtgärder erkänns och följs upp. Bestämmelsen innebär att den utfärdande staten själv får avgöra om intyget ska återkallas eller om beslutet ändå ska följas upp trots den risk som finns att överlämnande kan komma att vägras. Sammanfattningsvis föreslår regeringen att de vägransgrunder som återfinns i artikel 15.1 i huvudsak införs i den nya lagen. Om en vägransgrund är tillämplig, ska den andra statens beslut inte erkännas och följas upp i . Vidare föreslås det att det införs en undantagsregel som innebär att den misstänktes personliga förhållanden och omständigheterna i övrigt kan föranleda att ett utländskt beslut, trots hinder, får erkännas och följas upp i . Nedan redogörs närmare Prop. 2014/15:116 för hur vägransgrunderna och undantagsregeln bör utformas. Enligt artikel 14.1 i rambeslutet får dubbel straffbarhet inte krävas om brottet, som det definieras i den utfärdande statens lagstiftning, motsvarar något av de brott som räknas upp i bestämmelsen (de s.k. listbrotten) och kan leda till fängelse eller annan frihetsberövande åtgärd .