prop · H30368 · 2015-12-17 00:00:00 — Remissinstanserna: Majoriteten av remissinstanserna, däribland, ombudsmän, , , , och , tillstyrker eller lämnar promemorians förslag utan invändningar. avstyrker förslaget att ett brottsmisstänkt barn får hållas kvar i syfte att genomföra en beslutad kroppsvisitation men tillstyrker förslaget om medtagande till en annan plats. Skälen för regeringens förslag Kroppsvisitation och kroppsbesiktning i andra författningar Regeringens förslag i avsnitt 8.2.1 aktualiserar frågan om ändringar även i annan lagstiftning som reglerar kroppsvisitation och kroppsbesiktning. Bestämmelser om kroppsvisitation och kroppsbesiktning finns nämligen i ett stort antal författningar. Som tidigare nämnts kan det generellt finnas betänkligheter med att endast inom ett visst rättsområde reglera den typ av åtgärder som är i fråga. Behovet av reglering även i andra författningar bör därför beröras översiktligt. Förutom i 28 kap. finns bestämmelser om kroppsvisitation och kroppsbesiktning i den brottsutredande verksamheten i ett flertal andra lagar. Lagen (1976:1090) om alkoholutandningsprov och lagen (1999:216) om ögonundersökning vid misstanke om vissa brott i trafiken är exempel på lagar enligt vilka kroppsbesiktning får göras. Förutom alkoholutandningsprov respektive ögonundersökning regleras här möjligheten att ta blodprov trots att förutsättningarna i 28 kap. 12 § inte är uppfyllda. Bestämmelser om kroppsbesiktning finns även i bland annat lagen (1982:395) om medverkan vid polisiär övervakning, lagen (2000:1225) om straff för smuggling och lagen (2008:322) om och befogenheter att ingripa mot Dessa lagar innehåller även bestämmelser om kroppsvisitation i brottsutredande syfte. Kroppsvisitation och kroppsbesiktning kan även komma i fråga för andra ändamål än brottsutredande. Åtgärderna kan syfta till att till exempel förhindra att narkotika, vapen eller andra farliga eller otillåtna föremål förs in på slutna institutioner eller i andra lokaler. Möjlighet att vidta sådana åtgärder finns enligt till exempel fängelselagen (2010:610) och häkteslagen (2010:611). Andra exempel är lagen (1988:870) om vård av missbrukare i vissa fall, lagen (1990:52) med särskilda bestämmelser om vård av unga, lagen (1991:1128) om psykiatrisk tvångsvård och smittskyddslagen (2004:168). Säkerhetsskäl kan motivera att sådana åtgärder även vidtas enligt till exempel polislagen (1984:387) och lagen (2010:294) om säkerhetskontroll vid offentliga sammanträden i kommuner och landsting. Som framgår av regeringens förslag i avsnitt 9 om möjligheten att inför eller vid ett förhör kroppsvisitera en förhörsperson för att tillfälligt omhänderta dennes mobiltelefon eller annan liknande utrustning, kan ett annat syfte vara att hindra försvårandet av en brottsutredning. Ytterligare ett ändamål kan vara att kontrollera en persons identitet. Sådan möjlighet finns enligt till exempel polislagen och utlänningslagen (2005:716). Såväl syftet med åtgärderna som förutsättningarna för att vidta dessa varierar alltså i hög grad mellan olika bestämmelser om kroppsvisitation och kroppsbesiktning. Det finns inom ramen för detta lagstiftningsärende varken behov av eller möjlighet att för varje enskild författning överväga behovet av motsvarande reglering som föreslås i . Det kan dock generellt konstateras att förhållandet i ett stort antal författningar är sådant att det saknas behov av att faktiskt kunna kvarhålla den som ska kroppsvisiteras eller kroppsbesiktigas och att ta med personen till en plats där åtgärden kan verkställas. Så är fallet till exempel när personen vistas i häkte, kriminalvårdsanstalt eller annan liknande förvaringslokal eller är föremål för sluten psykiatrisk tvångsvård. Även i många andra fall kan till exempel den avskildhet som kan krävas för verkställighet ordnas i omedelbar anslutning till platsen varför det saknas behov av att på motsvarande sätt kunna kvarhålla och ta med personen till en annan plats. Åtskilliga författningar reglerar dessutom endast kroppsvisitation varför det normalt inte heller behövs tillgång till sjukvårdspersonal eller särskild utrustning vilket annars kan motivera att personen förflyttas. Särskilt om kroppsvisitation och kroppsbesiktning i brottsutredande syfte När det gäller kroppsvisitation och kroppsbesiktning som sker i brottsutredande syfte förhåller det sig dock annorlunda. Förutom att syftet bakom åtgärderna är detsamma är i ett antal fall även förutsättningarna för att vidta dessa samma som i 28 kap. . Så är fallet i till exempel lagen om medverkan vid polisiär övervakning (2 § andra stycket 3 och 7 a § första stycket), lagen om och befogenheter att ingripa mot rattfylleribrott (3 § första stycket och 8 §) och lagen om straff för smuggling (19 § första stycket och 27 § första stycket). Enligt dessa lagar har, i fråga om brott som till exempel ratt- och sjöfylleribrott, smugglingsbrott och tullbrott, och befogenhet att i egenskap av förundersökningsledare besluta om kroppsvisitation och kroppsbesiktning. Dessutom har tjänstemän vid myndigheterna samma rätt som en polisman har enligt 28 kap. 13 § första stycket att besluta om sådana tvångsmedel. övriga förutsättningar om kroppsvisitation och kroppsbesiktning som finns i 28 kap. rättgångsbalken, och som har redogjorts för i avsnitt 8.1, gäller när beslut om kroppsvisitation och kroppsbesiktning fattas enligt nu nämnda bestämmelser. Om det finns avvikande regler gäller emellertid dessa framför bestämmelserna i (28 kap. 15 § ). Enligt utredningen har tull- och kustbevakningstjänstemän, i den mån de har samma rätt som en polisman att besluta om och verkställa beslut om kroppsvisitation eller kroppsbesiktning, behov av motsvarande befogenheter som föreslås för en polisman. att dessa tjänstemän ska ges samma befogenhet som en polisman att ta med den som ska kroppsvisiteras eller kroppsbesiktigas till den plats där åtgärden kan genomföras. Förslaget tillstyrks av remissinstanserna. Regeringen gör ingen annan bedömning. Befogenheten att besluta om att kvarhålla den som ska kroppsbesiktigas tillkommer bland annat en polisman. Som framgår i avsnitt 8.2.1 föreslås en motsvarande bestämmelse beträffande kroppsvisitation. I den promemoria som har utarbetats i föreslås att samtliga befogenheter ska gälla för tjänstemän vid och i de avseenden som nu behandlas. Ingen remissinstans invänder mot förslaget. regeringen har någon annan uppfattning. Eftersom befogenheten för en tull- eller kustbevakningstjänsteman att fatta beslut om kroppsvisitation och kroppsbesiktning är särskilt reglerad bör det, när det gäller medtagande till annan plats, göras en hänvisning i respektive lag till den nya bestämmelsen i . tydlighetsskäl bör det då även göras en hänvisning till befogenheten att hålla kvar någon, även om dessa bestämmelser i är Hänvisningarna bör placeras i anslutning till den bestämmelse i respektive lag där dessa tjänstemäns befogenheter gör gällande att samma befogenheter som föreslås gälla för kroppsvisitation och kroppsbesiktning enligt 27 § första stycket lagen om straff för smuggling även bör gälla för åtgärder som vidtas enligt andra stycket i den bestämmelsen. Enligt 27 § andra stycket lagen om straff för smuggling har en tjänsteman vid eller rätt att besluta om kroppsvisitation, ytlig kroppsbesiktning eller urinprovstagning på en person som i samband med inresa till eller utresa från landet uppehåller sig i gränsområde eller motsvarande. kroppsbesiktning förstås en yttre granskning av de synliga delarna av kroppen, till exempel att en tjänsteman iakttar en persons kropp för att se om denne har narkotika fasttejpad på kroppen. För att åtgärderna enligt andra stycket ska få vidtas krävs att det finns anledning att anta att personen har med sig egendom som kan tas i beslag på grund av brott enligt lagen eller sådana brott mot narkotikastrafflagen (1968:64) som avses i 12 § tredje stycket. Jämfört med 27 § första stycket skiljer sig bestämmelsen alltså när det gäller såväl brottets svårhetsgrad som vilken misstankegrad som krävs. Åtgärderna i andra stycket kan dessutom beslutas utan att det är fara i dröjsmål. Utredningen gör inte några överväganden i denna del. Rent allmänt kan konstateras att den avskildhet som krävs för den typ av åtgärd som regleras i andra stycket i stor utsträckning torde kunna ordnas i omedelbar anslutning till platsen för ingripandet. Såvitt regeringen kan bedöma torde åtgärderna normalt inte heller kräva tillgång till läkare eller särskild sjukvårdsutrustning. Till detta kommer att urinprovstagning enligt andra stycket sker på frivillig basis och att personen uttryckligen därför inte får hållas kvar mot sin vilja för att lämna ett sådant prov. Med hänsyn till det anförda föreslår regeringen därför ingen ändring i 27 § andra stycket lagen om straff för smuggling. Som nämnts inledningsvis får kroppsbesiktning i brottsutredande syfte även göras enligt lagen om alkoholutandningsprov. anser att det uttryckligen bör förtydligas att de föreslagna befogenheterna även gäller i samband med blodprovstagning enligt den lagen. Enligt myndigheten bör det dessutom tydliggöras att husrannsakan får användas för att komma åt en person på vilken ska tas sådant blodprov, till exempel om personen vägrar att medverka genom att låsa in sig i en bil eller en båt. Enligt lagen om alkoholutandningsprov får blodprov tas även om det inte finns förutsättningar för det enligt 28 kap. 12 § , det vill säga utan att det föreligger skälig misstanke om brott på vilket fängelse kan följa (3 §). Lagen ställer alltså mindre stränga krav än reglerna om kroppsbesiktning i . De bestämmelser om kroppsbesiktning som i övrigt finns i 28 kap. gäller även vid blodprovstagning enligt lagen om alkoholutandningsprov, till exempel bestämmelserna om vem som får besluta om blodprovstagning samt att blodprov endast får tas av en läkare eller legitimerad sjuksköterska (prop. 2007/08:53 s. 48 och 91). Bestämmelser om beslutsbehörigheten finns alltså i 28 kap. 13 § första stycket med däri gjorda hänvisningar. Som nämnts innehåller även lagen om medverkan vid polisiär övervakning och lagen om och befogenheter att ingripa mot rattfylleribrott sådana bestämmelser. Det innebär att beslut om blodprovstagning utan brottsmisstanke kan fattas av bland annat , , , , åklagaren eller, om det är fara i dröjsmål, av en polisman eller en tjänsteman vid eller . Beslutsbehörigheten enligt dessa lagar gäller alltså även utan att det finns någon uttrycklig hänvisning om det i lagen om alkoholutandningsprov. På motsvarande vis gäller även befogenheterna i den nya bestämmelsen i 28 kap. . Någon särskild hänvisning behövs alltså inte. På liknande sätt förhåller det sig med blodprovstagning enligt lagen om ögonundersökning vid misstanke om vissa brott i trafiken. Även enligt denna lag får blodprov tas trots att förutsättningarna i 28 kap. 12 § inte är uppfyllda (5 §). I likhet med vad som gäller för lagen om alkoholutandningsprov tillämpas i övrigt de generella bestämmelserna om kroppsbesiktning i 28 kap. (prop. 2007/08:53 s. 48 och 98). Vem som får besluta om en sådan 2015/16:68 blodprovstagning framgår således av 28 kap. 13 § första stycket , men även av lagen om och befogenheter att ingripa mot rattfylleribrott. Utan att det behöver anges särskilt gäller befogenheterna i den nya bestämmelsen i 28 kap. därmed även blodprovstagning som vidtas enligt lagen om ögonundersökning vid misstanke om vissa brott i trafiken. förslag om att i lagen om alkoholutandningsprov införa en reglering om husrannsakan ligger utanför detta lagstiftningsärende och genomförs inte. Särskilt om barn som misstänks för brott För barn som misstänks för brott gäller delvis andra bestämmelser om kroppsvisitation och kroppsbesiktning än vad som föreskrivs i 28 kap. . Det saknas däremot särskilda bestämmelser beträffande misstänkta som är . För dessa gäller därför samma regler som för personer . Bestämmelser om kroppsvisitation och kroppsbesiktning beträffande den som är misstänkt för att ha begått ett brott finns i 36–36 e §§ lagen (1964:167) med särskilda bestämmelser om unga lagöverträdare (LUL). Den som är misstänkt för att ha begått ett brott får kroppsvisiteras endast om det finns särskilda skäl (36 §). För att kroppsbesiktning ska få göras krävs att barnet är skäligen misstänkt för att ha begått ett brott för vilket inte är föreskrivet lindrigare straff än fängelse eller ett straffbelagt försök, en straffbelagd förberedelse eller en straffbelagd stämpling till ett sådant brott (36 a §). Dessutom krävs att åtgärden är av synnerlig vikt för att klarlägga omständigheterna kring brottet. Kroppsbesiktning genom tagande av prov från kroppen och undersökning av sådana prov får också företas mot den som är skäligen misstänkt för att olovligen ha brukat narkotika, om det kan antas vara nödvändigt för att avgöra behovet av insatser för den unge (36 b §). Det finns även särskilda bestämmelser när det gäller vem som får verkställa eller bevittna kroppsbesiktningen av barnet. En sådan åtgärd får inte verkställas eller bevittnas av någon annan än en läkare, legitimerad sjuksköterska eller av en person som är av samma kön som den unge (36 d §). Kroppsbesiktning som enbart innebär att blodprov, alkoholutandningsprov eller salivprov för dna-analys tas på barnet får dock verkställas eller bevittnas av någon av motsatt kön. Beslut om kroppsbesiktning enligt 36 a § och kroppsvisitation fattas av den som har utsett att leda utredningen om utredningen avser ett brott av enkel beskaffenhet. Övriga utredningar leds av åklagare som då även fattar beslut om tvångsmedel. Råder det fara i dröjsmål får en polisman också fatta ett sådant beslut. Eftersom det är fråga om utredning av särskilt allvarlig brottslighet är det normalt åklagare som beslutar om sådan kroppsbesiktning (prop. 2009/10:105 s. 51 f. och s. 73). Kroppsbesiktning i form av drogtest enligt 36 b § får endast beslutas av åklagare. Den som ska kroppsbesiktigas enligt 36 a eller 36 b § får hållas kvar för ändamålet eller, om det finns synnerliga skäl, (36 c §). I likhet med vad som gäller för vuxna Prop. 2015/16:68 personer saknas dock uttryckligt lagstöd för andra rörelseinskränkningar i samband med kroppsvisitation eller kroppsbesiktning. Utredningen har bedömt att det för brottsmisstänkta barn finns motsvarande behov av kvarhållande i syfte att genomföra en beslutad kroppsvisitation som finns för vuxna. Detsamma gäller behovet av att kunna ta med den som ska kroppsbesiktigas eller kroppsvisiteras till en plats där åtgärden kan genomföras. Remissinstanserna har inte haft några synpunkter såvitt gäller förslaget om medtagande till annan plats. motsätter sig däremot förslaget att kvarhålla den som ska kroppsvisiteras. De skäl som angetts i avsnitt 8.2.1 till att befogenheterna bör lagfästas i gör enligt regeringen sig gällande även beträffande barn som misstänks för brott. En person som tas med till en annan plats hålls i praktiken kvar. Det är därför inte möjligt att skilja ett kvarhållande från ett medtagande. Regleringen innebär inte heller någon saklig förändring i förhållande till vad som gäller . Det bör i fråga om brottsmisstänkta barn således införas liknande bestämmelser som föreslås i avsnitt 8.2.1. Den tid som ett brottsmisstänkt barn får kvarhållas för att en kroppsvisitation ska kunna genomföras bör dock begränsas . Regleringen bör placeras i lagen med särskilda bestämmelser om unga lagöverträdare. 9Tillfälligt omhändertagande av elektronisk kommunikationsutrustning 9.1Behovet av reglering i Regeringens förslag: Om det kan antas att utredningen annars försvåras, ska den som ska förhöras vara skyldig att på tillsägelse tillfälligt lämna ifrån sig elektronisk kommunikationsutrustning som han eller hon bär med sig eller har på sig. Om han eller hon vägrar ska en polisman tillfälligt få omhänderta utrustningen. För att söka efter sådan egendom ska en polisman under vissa förutsättningar få kroppsvisitera den som ska höras. Omhändertagen egendom ska lämnas tillbaka så snart det inte längre finns skäl för åtgärden och senast då den som ska höras är skyldig att stanna kvar för förhör enligt 23 kap. 9 § . Protokoll ska föras över omhändertagandet och kroppsvisitationen. De föreslagna befogenheterna ska även gälla innan en förundersökning har hunnit inledas. förslag överensstämmer i huvudsak med regeringens. Enligt utredningen ska en polisman tillfälligt få omhänderta elektronisk kommunikationsutrustning från den som ska höras, om det kan antas att utredningen annars försvåras. 2015/16:68 inte att förhörspersonen ska vara skyldig att på tillsägelse lämna ifrån sig sådan utrustning. Såvitt gäller tidpunkten för återlämnande av omhändertagen egendom föreslår utredningen att egendom ska återlämnas så snart det inte länge finns skäl för åtgärden och senast . Remissinstanserna: Förslaget att en polisman tillfälligt ska få omhänderta elektronisk kommunikationsutrustning från en förhörsperson för att en brottsutredning inte ska försvåras tillstyrks eller lämnas utan invändningar av majoriteten av remissinstanser, däribland ombudsmän (), , Hovrätten över och , , Justitiekanslern, , Säkerhetspolisen, vid och . Detsamma gäller förslaget att omhändertagen egendom ska återlämnas så snart det inte länge finns skäl för åtgärden och senast . Enligt bör även en vanlig bandspelare omfattas av regleringen. En utredning kan nämligen försvåras om ett inspelat förhör i efterhand spelas upp för andra tilltänkta förhörspersoner. vid anser att man även bör reglera vad polisen har rätt att göra med den omhändertagna egendomen. tillstyrker förslagen men anser att befogenheten att omhänderta elektronisk kommunikationsutrustning under vissa förutsättningar bör tillkomma förhörsledare vid myndigheten, inte bara polismän. Även tillstyrker förslagen men föreslår att det införs bestämmelser om vad som bör ske om egendomen inte hämtas när omhändertagandet upphör. Ingen remissinstans invänder mot utredningens förslag om kroppsvisitation. Detsamma gäller förslaget att befogenheterna även ska gälla innan en förundersökning har inletts samt att åtgärderna ska protokolleras. Några remissinstanser framför lagtekniska synpunkter på utredningens förslag. Promemorians förslag överensstämmer i huvudsak med regeringens. I likhet med utredningens förslag föreslås i promemorian att en polisman tillfälligt ska få omhänderta elektronisk kommunikationsutrustning från den som ska höras, om det kan antas att utredningen annars försvåras. Det föreslås inte att förhörspersonen ska vara skyldig att på tillsägelse lämna ifrån sig sådan utrustning. Remissinstanserna: Majoriteten av remissinstanserna, däribland, ombudsmän, , , , och , tillstyrker eller lämnar promemorians förslag i huvudsak utan invändningar. och betonar att ett omhändertagande inte innefattar någon rätt att undersöka eller vidta andra åtgärder med egendomen. tillstyrker förslagen men anser att det bör övervägas i vilken utsträckning civilanställda utredare vid bör ges samma befogenheter som en polisman. Enligt kan även andra personer som närvarar vid ett förhör, till exempel en vårdnadshavare eller en försvarare, spela in eller vidaresända ett förhör på ett sätt som skadar utredningen. Det bör därför övervägas om inte regleringen även bör omfatta andra personer än förhörspersoner. Skälen för regeringens förslag Elektronisk kommunikationsutrustning bör kunna tas om hand för att en brottsutredning inte ska försvåras I 23 kap. finns bestämmelser om förhör. Under en förundersökning får förhör hållas med var och en som antas kunna lämna upplysning av betydelse för utredningen. Om förhör med anledning av ett brott behöver hållas omgående och detta inte kan ske på brottsplatsen är det möjligt att under vissa förutsättningar ta med förhörspersonen till förhöret. Följer personen efter tillsägelse av en polisman inte med frivilligt kan han eller hon tas med tvångsvis (23 kap. 8 § ). Förhör hålls i stor utsträckning också efter kallelse. Om den som kallas till förhör utan giltig orsak inte hörsammar kallelsen får han eller hon under vissa förutsättningar hämtas till förhöret. I vissa fall kan hämtning även komma i fråga utan föregående kallelse (23 kap. 6–7 §§ ). Hämtning utan föregående kallelse aktualiseras bland annat när det skäligen kan befaras att förhörspersonen, med anledning av kallelsen, skulle försvåra utredningen (kollusionsfara). Kollusionsfaran kan till exempel ligga i att personen varnar en misstänkt, förhindrar ett vittne från att medverka i utredningen eller på annat sätt undanröjer bevisning. Om personen som ska hämtas har en mobiltelefon undanröjs inte alltid kollusionsfaran genom att hämtningsbeslutet verkställs. Brottsutredningen kan försvåras genom att förhörspersonen, antingen öppet eller i smyg, till exempel skickar sms-meddelande till någon annan inblandad eller ringer upp denne och utan att avsluta sändningen låter mobiltelefonen ligga kvar i fickan så att den andre kan höra vad som sägs vid förhöret. En sådan situation kan även uppkomma när förhörspersonen inställer sig frivilligt efter kallelse, även om risken för kollusionsfara då generellt sett får anses som mindre. Enligt gällande rätt saknas befogenhet att i en sådan situation frånta förhörspersonen mobiltelefonen för att hindra att brottsutredningen försvåras. JO har påtalat att det finns skäl att överväga om lagstiftningen bör ändras så att polisen, för att kunna genomföra vissa åtgärder inom ramen för en brottsutredning, ges möjlighet att under vissa förutsättningar tillfälligt omhänderta egendom (JO 2005/06 s. 89). Utredningen föreslår mot den bakgrunden att det ska ges rättsligt stöd åt en polisman att kunna vidta en sådan åtgärd. I princip samtliga remissinstanser delar den uppfattningen. Behovet av att i samband med förhörsituationer tillfälligt kunna omhänderta en mobiltelefon för att undanröja kollusionsfara är påtagligt. Man kan på goda grunder anta att behovet av sådana åtgärder kommer att öka med anledning av den snabba tekniska utvecklingen och den allt rikligare förekomsten av mobiltelefoner och annan egendom som kan användas för kommunikation med andra. Ett omhändertagande innebär dock en tillfällig inskränkning i den enskildes möjlighet att förfoga över sin egendom (artikel 1 i första tilläggsprotokollet till ). Som framgår i det följande kommer åtgärden dock att vara mycket kortvarig och innefattar, som några remissinstanser påpekar, ingen rätt att undersöka eller vidta andra åtgärder med egendomen. Det är således inte fråga om en särskilt ingripande åtgärd från det allmännas sida som den effektivt 2015/16:68 undanröjer kollusionsfaran. Ingreppet i den enskildes rätt till egendom får därför anses vara proportionerligt. Regeringen delar således utredningens bedömning att en polisman i lag bör ges befogenhet att i samband med en förhörssituation tillfälligt omhänderta elektronisk kommunikationsutrustning för att en brottsutredning inte ska försvåras. Det saknas däremot tydligt behov av att, på sätt föreslår, låta befogenheten omfatta även annan elektronisk utrustning än sådan som kan användas för kommunikation, till exempel en bandspelare. Sedan utredningens förslag lämnades har det i ökad omfattning blivit möjligt att i brottsutredningsverksamheten använda personal som inte är polismän (prop. 2013/14:232 och prop. 2014/15:94). Bland annat har civilanställd personal inom och getts möjlighet att hålla fler förhör. Det är givetvis angeläget att även sådana förhör kan genomföras utan risk för kollusion. I linje med vad och påpekar bör det alltså även i dessa fall finnas effektiva möjligheter att undanröja kollusionsfara. Det bör därför införas en möjlighet för även annan än polisman – normalt den som leder förhöret – att uppmana förhörspersonen att lämna ifrån sig sin mobiltelefon eller annan liknande egendom. Bestämmelsen bör därför utformas som en skyldighet för den som ska förhöras att lämna ifrån sig egendomen om han eller hon blir tillsagd att göra det.