prop · H203102 · 2015-04-15 00:00:00 — utbetalades sammanlagt i statsbidrag till landstingen (ingår inte i redovisningen), vilket mot- svarade per invånare. De generella statsbidragen uppgick till , statsbidragen till läkemedelsförmånerna och övriga specialdestinerade bidrag till . Statsbidragen till landstingen motsvarade i genomsnitt av intäkterna 2013, varav de generella statsbidragen utgjorde och övriga specialdestinerade bidrag (se diagram 3.6). En jämförelse mellan landstingen visar att statsbidragen utgjorde en relativt liten andel av intäkterna för och läns lands- ting, där dessa utgjorde av intäkterna. Detta för- av att de generella statsbidragen utgjorde en negativ andel av in- täkterna för , som betalade avgifter i ut- jämningssystemet, och av intäkterna för läns landsting. I resterande 18 landsting motsvarade statsbidragen en lika hög, eller högre andel av intäkterna än riksgenomsnittet, som uppgick till av intäkterna. För landstingen i och motsvarade statsbidragen av intäkterna, vilket huvudsakligen förklaras av dessa landstings utfall i det kommunalekonomiska ut- jämningssystemet. Diagram 3.6 Generella statsbidrag, utjämningssystem och specialdestinerade statsbidrag för landstingen 2013 Som andel av de samlade intäkterna Källa: Ekonomitabeller för landstingen 2013 (Kommuner och Riket Landsting). 4 personal Skr. Enligt preliminära uppgifter från och egna beräkningar uppgick antalet sysselsatta i kommunsektorn och i privata företag som utför arbete på uppdrag av kommuner och landsting 2014 till 1 244 000, vilket motsvarade av det totala antalet sysselsatta i . Jämfört med 2013 hade sysselsättningen i den kommunalt finansierade sysselsättningen därmed ökat . Antalet sysselsatta med kommuner eller landsting som arbetsgivare uppgick till 1 096 000, vilket var (11 000) högre än 2013. Kommunerna hade 826 000 sysselsatta 2014, vilket var en ökning (9 000) jämfört med . I landstingen ökade antalet sysselsatta (2 000) och uppgick till 270 000. var 148 000 sysselsatta i den kommunfinansierade sysselsättningen i näringslivet, vilket var fler än 2013. Antalet arbetade timmar (kalenderkorrigerade) i kommuner och landsting ökade 2014. –ökade den kommunalt finansierade sysselsättningen . Den kommunfinansierade sysselsättningen i närings- livet ökade . 4.1Ökning av antalet årsarbetare i kommunsektorn I följande redovisning används personalstatistik från Kommuner och Landsting. Enligt denna statistik uppgick antalet årsarbetare i kommuner och landsting 2013 till ca 838 000, varav kommunerna stod för ca 619 000 (). Det var en ökning med ca 6 000 (0,) i förhållande till 2012. ökade antalet års- betare i kommunerna med ca 3 600 (0,) och med ca 2 500 i landstingen (1,). Hur antalet årsarbetare i kommunsektorn utvecklas beror bl.a. på utvecklingen av kommunernas köp av verksamhet från alternativa utförare. Fler årsarbetare i kommunerna 2013 ökade antalet årsarbetare i 166 kommuner och minskade i 124 kommuner. Antalet årsarbetare ökade i åtta av tio kommungrupper (se diagram 4.1) Den största ökningen skedde i kommungruppen förortskommuner till större städer (1,), följt av kommuner i glesbefolkad region (1,) och storstäder (1,). Antalet årsarbetare minskade i kommungrupperna pendlingskommuner (-0,) och förortskommuner till storstäderna (-0,). Diagram 4.1 Förändring av antalet årsarbetare 2013 per kommungrupp -0,5 -1,0 Turism- och besöks- näringskommuner Kommuner i tätbefolkad region Kommuner i glesbefolkad region Förortskommuner till större städer och 2013 (Kommuner och Landsting). Fler årsarbetare i kommunerna 2009–2013 –ökade antalet årsarbetare i kommunerna med ca 20 600, som befolkningen i riket ökade med ca 304 100 personer (se diagram 4.2). Ökningen av antalet årsarbetare var , vilket i stort sett motsvarade ökningen av befolkningen som uppgick till . Antalet årsarbetare ökade i samtliga kommungrupper 2009–2013. Ökningen var störst i kommun- grupperna förortskommuner till större städer (5,) och storstäder (4,) som turism- och besöksnäringskommuner och varuproducerande kommuner hade de minsta ökningarna av antalet årsarbetare, . I fyra kommungrupper, turism- och besöksnäringskommuner, varuproducerande kommuner, kommuner i glesbefolkad region och glesbygdskommuner, ökade antalet årsarbetare, som befolkningen minskade i dessa kommungrupper. Särskilt tydlig var befolkningsminskningen i glesbygdskommuner, där den upp- gick till . Diagram 4.2 Förändring av antalet årsarbetare och befolkning 2009– Förändring antal årsarbetare 2009 till 2013 Förändring befolkning 2009 till 2013 Turism- och besöks- näringskommuner Kommuner i tätbefolkad region Kommuner i glesbefolkad region Källor: Personalstatistik (Kommuner och Landsting) samt centralbyrån). Förortskommuner till större städer Antalet årsarbetare ökade i 16 av 20 landsting 2013 ökade antalet årsarbetare i 16 av 20 landsting. Ökningen uppgick till ca 2 500 årsarbetare, motsvarande . Ökningen var inte jämnt fördelad mellan landstingen (se diagram 4.3). Den största ökningen skedde i (3,) och den största minskningen i (-2,). Diagram 4.3 Förändring av antalet årsarbetare 2013 per landsting Källa: Personalstatistik ( Riket Landsting). Fler årsarbetare i landstingen 2009–2013 Jämfört med 2009 fanns det ca 6 200 fler årsarbetare i landstingen 2013, vilket motsvarade en ökning (se diagram 4.4). Befolkningen ökade relativt sett mer än antalet årsarbetare i landstingen 2009–2013. Antalet årsarbetare ökade , medan be- folkningen ökade . Den största skillnaden i utvecklingen mellan årsarbetare och befolkning hade och . I ökade antalet årsarbetare , som befolkningen i länet ökade , och i minskade antalet årsarbetare , som befolkningen ökade . Diagram 4.4 Förändring av antalet årsarbetare och befolkning 2009– Källor: Personalstatistik till 2013 (Kommuner och centralbyrån). Landsting) och Befolkning (Statistiska Andelen timanställningar i kommunsektorn ökade fanns det ca 847 000 årsarbetare i kommunsektorn om även kommunalförbunden inkluderas. Cirka 880 000 var månadsavlönade och ca 140 000 timanställda. Ökningen av antalet årsarbetare i kommunerna, landstingen och kommunalförbunden uppgick till ca 6 800.1 Ökningen kan dels förklaras av att antalet sysselsatta ökade med ca 6 000 , varav ca 3 300 timanställningar och ca 2 700 månadsavlönade, dels av en ökad sysselsättningsgrad. I ett litet längre perspektiv är tendensen att timanställningarna ökar i högre takt än de månadsavlönade. Utvecklingen är likartad i både kommuner och landsting. –ökade antalet timanställningar i kommuner, landsting och kommunalförbund (ca 21 200), som antalet månadsavlönade ökade (ca 1 100). Administrativ personal ökade i både kommuner och landsting Ökningen av antalet årsarbetare i kommunerna, landstingen och kommunalförbunden var inte jämnt fördelad mellan olika verk- samhetsområden, utan skedde till stor del i de personalkategorier som arbetar med administrativa uppgifter. Inom verksamhetsområdet administration ökade antalet årsarbetare med 2 600, vilket motsvarade av den totala ökningen. Exempel på administrativ personal är handläggare, administratörer och anställda som arbetar med ad- ministrativt ledningsarbete I ett litet längre perspektiv har ökningen av 1 Anledningen till att siffran (6 800) skiljer sig från statistiken under rubrik 1.2 (6 000) beror på att kommunalförbunden är inkluderade i statistiken. den administrativa personalen i kommuner och landsting varit påtaglig. –ökade antalet årsarbetare i kommunsektorn med ca 27 000, varav ca 12 000 utgjordes av administrativ personal, mot- svarande . Det kan jämföras med att administrativ personal 2013 utgjorde av antalet årsarbetare. Ojämn könsfördelning i både kommuner och landsting Kvinnor utgjorde en större andel av personalen än män i både kommuner och landsting 2013. I kommunerna utgjorde kvinnor av andel för landstingen var ca sig dock mycket mellan olika kommuner och landsting. var skillnaden mellan kommunen med den mest jämna respektive mest ojämna könsfördelningen. Skillnaden var mindre i landstingen, där motsvarande skillnad var . I kommunerna var kvinnor i majoritet inom samtliga verk- samhetsområden. Störst andel kvinnor fanns i personalkategorierna dag- barnvårdare (99,) och förskollärare (96,). Störst andel män fanns inom verksamhetsområdet teknik, särskilt inom personal- kategorierna räddningstjänstarbete (95,) och hantverkararbete (89,). I landstingen var kvinnor i majoritet inom samtliga verksamhets- områden, förutom inom teknikområdet, där män var i knapp majoritet (53,). Störst andel kvinnor fanns i personalkategorierna tand- sköterskor (99,) och barnmorskor (99,). Störst andel män fanns i personalkategorierna hantverkararbete (83,) och tekniker (83,). Könsfördelningen har förändrats i mycket långsam takt. –2013 skedde endast en marginell utjämning av könsfördelningen. inte skedde någon förändring i Genomsnittsåldern minskade något bland personalen i kommunsektorn var genomsnittsåldern för personalen i både kommuner och landsting . Den lägsta respektive högsta genomsnittsåldern i kommunerna var 43,4 respektive . I landstingen varierade medelåldern mellan 45,5 och . –2013 skedde en viss föryngring av personalen i kommuner och landsting. Medelåldern minskade med i landstingen och med i kommunerna. Medelåldern minskade i samtliga landsting och i 49 kommuner 2009–2013. Löner i kommuner och landsting Enligt uppgifter från uppgick medellönen 2013 för de anställda i kommunerna till och för anställda i landstingen till (se tabell 14 i bilaga 4). Medellönerna för de anställda i kommunerna ökade och i landstingen jämfört med . Män som arbetar i sektor har i genomsnitt högre lön än kvinnor i samma sektor. När hänsyn tagits till skillnader i yrke, utbildning, ålder och arbetstid genom s.k. Skr. 2014/15:102 standardvägning var löneskillnaden mellan män och kvinnor 2013 för personalen i kommunerna. Den oförklarade löneskillnaden mellan män och kvinnor i landstingen var , vilket var en liten minskning jämfört med . Jämfört med 2005 hade den oförklarade löneskillnaden minskat i kommunerna och i landstingen. Sjukfrånvaron för personalen i kommuner och landsting mätt som andel av den överenskomna arbetstiden uppgick , vilket var samma nivå som 2013 (se diagram 4.5). Sjukfrånvaron i kommun- sektorn var därmed högre än den genomsnittliga sjukfrånvaron på arbets- marknaden som helhet, som uppgick till . minskade sjukfrånvaron, men har sjukfrånvaron ökat både i kommun- sektorn och på arbetsmarknaden som helhet. Kvinnor sysselsatta inom den kommunala sektorn har i genomsnitt högre sjukfrånvaro än män sysselsatta i samma sektor. Kvinnors sjukfrånvaro i den kommunala sektorn var av den överenskomna arbetstiden , medan männens sjukfrånvaro uppgick till . Diagram 4.5 Sjukfrånvaron som andel av överenskommen arbetstid 2009–2014 Procent av överenskommen arbetstid Källa: Arbetskraftsundersökningarna, Tilläggstabeller 15-74 2009-2014 (). 4.2Analys av kompetensförsörjningen och specialiseringsgraden i kommunerna Alla kommuner har i grunden samma uppgifter. utsättningar, såsom folkmängd, befolkningens sammansättning och geo- grafiska förhållanden, påverkar dock förutsättningarna för kommunernas uppdrag och vilka resurser som behövs för uppgifterna. tjänster är personal- och kunskapsintensiva och för många kommunala befattningar ställs det krav på att personalen besitter en hög formell kompetens. Nya krav ställs vidare på kommunerna, bl.a. till följd av omvärldsförändringar, såsom tekniska innovationer och statliga reformer inom flera områden. Ett exempel är legitimationsreformen på skol- området, som innebär att det ställts upp nya krav på kommunerna att se till att personalen har en viss kompetens. För att vara behörig att undervisa krävs som regel lärarlegitimation och att läraren har behörighet att undervisa i ämnet i fråga. Detta innebär en utmaning för alla kommuner, men kanske i särskilt hög grad för små kommuner och kommuner som har ett mindre gynnsamt geografiskt läge. Mot denna bakgrund analyseras i detta avsnitt sambandet mellan kommunstorlek och graden av specialisering hos kommunernas personal. Analysen görs dels utifrån (Färre kommuner? – om små kommuners problem och utmaningar, Ansvars- kommitténs skriftserie ), dels genom en kompletterande undersökning av sambandet mellan antalet befattningar och lokala arbetsmarknader. redovisade i sin rapport med data en studie av sambandet mellan kommunstorlek och graden av specialisering hos kommunernas personal. Undersökningen omfattade kommuner med upp till 100 000 invånare. I rapporten konstaterades bl.a. att antalet befattningar tenderar att öka med invånarantalet i kommunerna, men att ökningen successivt planar ut. Mot den bakgrunden drog kommittén slutsatsen att små kommuner sköter sina uppgifter med en mindre grad av specialisering jämfört med större kommuner. Sambandet på kommunnivå 2013 En jämförelse med resultat ger vid handen att sambandet mellan kommunstorlek och specialiseringsgrad var i stort sett oförändrat 2013. Analysen visar att antalet befattningar ökade med invånarantalet (se diagram 4.6). Sammanlagt 9 kommuner hade delat in sin personal i färre än 100 befattningar och ca 70 kommuner hade delat in personalen i färre än 150 befattningar. Som jämförelse kan nämnas att kommun hade delat in sin personal i ca 470 befattningar, medan hade delat in sin personal i ca 950 befattningar. En möjlig förklaring till att små kommuner hade en lägre grad av specialisering är att ett mindre invånarantal gör det svårare att hitta personal med rätt kompetens, dvs. att det är en bristfråga. Det kan också vara så att små kommuner tillgodoser sin kompetensförsörjning genom avtalssamverkan med andra kommuner. Kommunernas val av organisationsstruktur och styrning kan vara ytterligare förklaringar till att antalet befattningar skiljer sig åt. Eftersom befattningsbenämningarna endast omfattar kommunalt anställd personal har kommuner som i högre utsträckning konkurrensutsätter verksamheter i regel färre antal befattningar. Antalet små kommuner förväntas öka, som många av de mindre kommunerna dessutom förväntas att minska än mer i befolkning. Det innebär att en större andel av den kommunalt anställda personalen förväntas att arbeta i kommuner med en relativt låg specialiseringsgrad. Diagram 4.6 Antal befattningar per kommun med upp till 100 000 invånare Anm.: Förklaringsvärde (R²)=0,7461. Förklaringsvärdet anger hur stor del av variationen i antalet befattningar som förklaras av variationen i befolkningsmängd. Källor: Egen bearbetning av statistik från Kommuner och Landsting och . Sambandet för lokala arbetsmarknader En mindre kommun som genom arbetspendling ingår i en större arbets- marknadsregion kan antas ha bättre förutsättningar att hitta rätt kompetens än små kommuner som utgör egna arbetsmarknadsregioner. För att undersöka denna frågeställning har kommunerna delats in i lokala arbetsmarknader i enlighet med definition. Diagram 4.7 visar hur antalet befattningar varierar efter storleken på befolkningen enligt indelningen i lokala arbetsmarknader. Den lodräta axeln visar antalet befattningar i varje enskild lokal arbetsmarknad, dividerat med antal kommuner i den lokala arbetsmarknaden. Den vågräta axeln visar antalet invånare för de lokala arbetsmarknaderna, dividerat med antalet kommuner som ingår. Det finns sammanlagt 73 lokala arbetsmarknader. , som omfattar 36 kommuner, är den lokala arbetsmarknad som består av störst antal kommuner och som dessutom har störst befolkning. Den befolkningsmässigt minsta lokala arbetsmarknaden utgörs av kommun, som har ca 2 800 invånare. Diagram 4.7 Antal befattningar och lokala arbetsmarknader Medelvärden per kommun i lokala arbetsmarknader Anm.: Förklaringsvärde (R²)=0,5674. Förklaringsvärdet anger hur stor del av variationen i antalet befattningar som förklaras av variationen i befolkningsmängd. Källor: Egen bearbetning av statistik från Kommuner och Landsting och . Sambandet mellan antalet befattningar och invånarantalet för de lokala arbetsmarknaderna är positivt. Vissa små kommuner, med en låg grad av specialisering, utgör enskilda lokala arbetsmarknader, vilket innebär att arbetspendlingen till dessa kommuner är liten. Som en konsekvens av detta är dessa kommuner i högre grad än andra kommuner beroende av kompetenssammansättningen och utbildningsnivån i den lokala befolkningen för kompetensförsörjning i den kommunalt anställda personalen. En gemensam nämnare för små kommuner som utgör egna lokala arbetsmarknader är att en stor andel av personalen är ensamma i sina respektive befattningar. Det innebär att kommunerna är sårbara för personalförändringar. Vissa befattningar, exempelvis miljö- och hälso- inspektörer samt medicinskt ansvariga sjuksköterskor, kräver legitimation eller specialistkompetens, vilket gör anställda i dessa befattningar svårare att ersätta än anställda i flertalet andra befattningar. Valen 2014 i kommuner och landsting Styret skiftade i 109 kommuner och 6 landsting efter valen 2014. Ungefär en tredjedel (100) av kommunerna fick ett blocköverskridande styre vilket var mer än en fördubbling sedan valet . Detta framgår av Kommuner och Landstings rapport 310 val – kommunal- och landstingsval (2015). Det blev maktskifte i 6 landsting. Antalet minoritetsstyren ökade i både kommunerna och landstingen. ska 92 kommuner styras av en minoritet jämfört med 41 kommuner under föregående mandatperiod. I landstingen har antalet minoritetsstyren ökat från 3 till 7. En viss ökning har skett av antalet lokala partier. I sammanlagt 142 kommuner har 181 partier som inte är representerade i erhållit 539 mandat. Efter valet erhöll 174 sådana partier 514 mandat i 145 kommuner. Valdeltagandet i kommuner och landsting ökade något jämfört med valen 2010. I kommunvalen ökade valdeltagandet från . I landstingsvalen ökade valdeltagandet från . Bland förstagångsväljarna i kommunvalen ökade valdeltagandet från ca 74 pro- cent till . Högst valdeltagande hade kommun med och lägst hade kommun med . Gränskommuner mot och , med många finska och norska medborgare, samt kommuner med en stor andel utrikes födda hade i stor utsträckning lågt valdeltagande. De som endast fick rösta i valen till kommun- och lands- tingsfullmäktige röstade i lägre utsträckning än de som fick rösta i alla val. 5.2Antalet ledamöter i fullmäktige I samband med kommunvalen 2014 minskade 33 kommuner antalet ledamöter i fullmäktige (se tabell 5.1) med totalt 198 mandat. Samman- lagt 12 kommuner har minskat antalet ledamöter till under 31 mandat i fullmäktige efter det att möjligheten att ha minst 21 ledamöter i kommuner med upp till 8 000 röstberättigade infördes inför den innevarande mandatperioden. Landstingen har ett oförändrat antal ledamöter, med undantag för , som har ökat antalet från 45 till 61. Kommuner som minskade antalet fullmäktigeplatser inför Källa: till riksdag, kommun- och (). Omsättningen i fullmäktigeförsamlingarna efter valet var stor. av samtliga kommunfullmäktiges ledamöter är nyvalda. I landstingens fullmäktigeförsamlingar är andelen nyvalda . Det totala antalet nyvalda ledamöter i kommuner och landsting är där- med nästan 6 000. Omsättningen vid valet var för fullmäktige- Skr. 2014/15:102 församlingarna i kommunerna och i landstingen ca 46 pro- Omsättningen var således större vid valen 2014 jämfört med valen 2010. Andelen kvinnor i både kommun- och har ökat med . Detta innebär att andelen kvinnor i kommunfull- mäktige nu är och i . Medelåldern bland de nyvalda är i kommunerna och i landstingen. Motsvarande siffror var vid förra valen 46 respektive . Medelåldern bland kommunernas samtliga fullmäktigeledamöter är och bland landstingens ledamöter . Medelåldern i kommun- fullmäktige är densamma som vid valen 2010, men för landstings- fullmäktige har medelåldern minskat något. Andelen ledamöter under är i kommunerna och i landstingen . Mot- svarande andelar för ledamöter är . Enligt kommunallagen (1991:900) kan kommunerna anordna lokala folkomröstningar. redovisar i anslutning till uppgifterna rörande det allmänna valet även vilka kommunala folkomröstningar som genomförts. genomfördes 12 kommunala folkom- röstningar (se tabell 5.2). Av dessa genomfördes hälften i samband med valet till och hälften i samband med det allmänna valet . Hälso- och sjukvård samt tandvård Verksamheterna inom hälso- och sjukvården omfattar primärvård, specialiserad somatisk vård, specialiserad psykiatrisk vård, övrig hälso- och sjukvård, hemsjukvård och läkemedelsförmånerna. avsnittet redovisas även tandvårdsverksamheten. – Kostnaderna för hälso- och sjukvården uppgick till nästan 216 miljar- der kronor 2013. Landstingens kostnader för tandvården uppgick till 2013 (se diagram 6.1). – Andelen läkarbesök i privat regi var 2013. – Det totala antalet anställda i hälso- och sjukvård, inklusive tandvård, som utfördes av landstingen uppgick till 266 384 personer 2013. Diagram 6.1 Kostnader per verksamhet för hälso- och sjukvård 2013 Övrig hälso- och sjukvård Källa: Räkenskapssammandrag för landstingen (). 6.1Övergripande mål för hälso- och sjukvård Det övergripande målet för hälso- och sjukvården är enligt hälso- och sjukvårdslagen (1982:763), förkortad HSL, en god hälsa och vård på lika villkor för hela befolkningen. Med hälso- och sjukvård avses åtgärder för att medicinskt förebygga, utreda och behandla sjukdomar och skador. HSL omfattar inte tandvård (i avsnitt 6.5 redovisas uppgifter om tand- vården). Vården ska ges med respekt för alla människors lika värde och för den enskilda människans värdighet. Den som har det största behovet av hälso- och sjukvård ska ges företräde till vården. beslutade ett antal mål för inriktningen av arbetet inom hälso- och sjukvården (prop. 2013/14:1 utg.omr. 9, bet. 2013/14:SoU1, rskr. 2013/2014:125). Arbetet ska enligt dessa mål särskilt inriktas på att: – säkerställa att patienterna ges möjlighet till delaktighet och själv- – säkerställa att hälso- och sjukvården är kunskapsbaserad, –säkerställa en god tillgänglighet och valfrihet bland en mångfald av vårdgivare, –skapa förutsättningar för att hälso- och sjukvårdens resultat följs upp på ett öppet och jämförbart sätt, samt –tillvarata kunskap och erfarenheter för att systematiskt förbättra hälso- och sjukvården. Regeringen redovisar hälso- och sjukvårdens resultat med utgångs- punkt i de ovan redovisade målen. 6.2Måluppfyllelse för hälso- och sjukvård och vissa riktade statsbidrag 6.2.1Tillgänglighet och jämlikhet inom vården Hälso- och sjukvården ska vara tillgänglig för befolkningen vilket innebär att den ska ges inom rimlig tid, dvs. den ska erbjudas utan att eventuella väntetider påverkar patienten negativt i fysisk, psykisk eller social mening. Vården ska vara jämlik, vilket innebär att alla invånare ska erbjudas en hälso- och sjukvård av hög kvalitet. Den vård som erbjuds ska utformas med utgångspunkt i den enskilda patientens behov. Primärvård och specialiserad vård inom Landstingen (med landsting avses i det följande även ) är enligt den nationella vårdgarantin, som regleras i HSL, skyldiga att erbjuda hälso- och sjukvård inom . Enligt garantin ska lands- tingen erbjuda kontakt med primärvården som personen söker hjälp och ska primärvården erbjuda ett läkarbesök, om det behövs. Besök i den specialiserade vården ska erbjudas från det att remiss har utfärdats eller att den enskilde sökt kontakt med vården. Behandling ska påbörjas efter beslut om behandling. Om inte klarar av att erbjuda vård inom vårdgarantins tidsgränser ska aktivt bistå patienten med att ordna vård hos någon annan vårdgivare, utan extra kostnad för patienten. Riktat statsbidrag för att förbättra tillgängligheten –2014 avsatte ett särskilt statsbidrag om för att förbättra tillgängligheten till hälso- och sjuk- vården, den s.k. kömiljarden. Kömiljarden var en prestationsbaserad satsning för att landstingen skulle korta väntetiderna. årliga överenskommelser mellan regeringen och Kommuner och Landsting (SKL). De landsting som uppnådde de i överenskommelsen uppställda kraven fick ta del av medlen.