prop · H2031380 · 2015-01-01 00:00:00 — en person ska inte behöva lagföras eller dömas två gånger för samma gärning. Förutom att principen är en del av rättssystem beaktas den i ett flertal internationella instrument, t.ex. sjunde tilläggsprotokollet till Europakonvention om mänskliga rättigheter och grundläggande friheter (artikel 4) och EU:s rättighetsstadga (artikel 50). Även i rättsakter som baserar sig på principen om ömsesidigt erkännande finns bestämmelser om ne bis in idem, men då som en vägransgrund för att inte erkänna och verkställa en annan stats dom eller beslut. I artikel 11.1 c i rambeslutet anges att en verkställande stat får vägra att erkänna en dom och verkställa påföljden om verkställighet av påföljden skulle strida mot principen om ne bis in idem. Tanken är att en verkställande stat inte ska behöva bistå en annan stat när den först nämnda staten anser att en verkställighet där kommer i konflikt med denna grundläggande princip. Regeringens uppfattning är att det i den nya lagen ska införas en vägransgrund som baserar sig på artikel 11.1 c. Frågan är emellertid hur en sådan vägransgrund ska utformas. I artikeln hänvisas till principen utan att tillämpningsområdet för den närmare beskrivs. Som utredningen påpekar, vilket regeringen instämmer i, ska vägransgrunden ges en unionsrättslig tolkning. 2014/15:138 av praxis. För att kunna utforma en vägransgrund som beaktar detta bör ett viss mått av flexibilitet finnas vid genomförandet, bestämmelsen bör i allmänna ordalag återge principen som utrymme finns för rättstillämparen att beakta praxis angående denna princip. Vid genomförandet av vägransgrunden kan också vägledning hämtas från hur principen närmare har utformats i andra EU-rättsakter, bl.a. artiklarna 54–58 i och rambeslutet om en europeisk arresteringsorder. En första fråga är om principen innebär att alla staters domar avseende samma gärning utgör hinder eller om principen i denna EU-kontext endast avser domar som meddelats i en medlemsstat inom EU. i avser endast domar som meddelats i annan avtalsslutande stat och inte domar som meddelats av andra stater. Däremot sägs i artikel 58 att en stat får tillämpa mer långtgående bestämmelser vad gäller aktuell princip i förhållande till avgöranden i en I rambeslutet om en europeisk arresteringsorder omfattas däremot domar från såväl medlemsstater som icke medlemsstater, även om i det förra fallet ett överlämnande ska vägras (artikel 3.2), medan i det senare vägran får ske (artikel 4.5). om verkställighet av beslut om förverkande respektive frihetsberövande påföljder hänvisar endast till principen om ne bis in idem som Enligt 3 kap. 11 § 1 lagen om verkställighet av beslut om förverkande och 3 kap. 4 § 4 lagen om verkställighet av frihetsberövande påföljder omfattas även domar från andra stater än medlemsstater. Regeringen ser inga skäl att göra en annan bedömning nu och anser mot denna bakgrund att den vägransgrund som ska utformas även bör omfatta domar som meddelats av en stat utanför EU och att en sådan utformning är i överensstämmelse med principen. En annan utgångspunkt för aktuell princip är, om inte den dömde frikänts från ansvar, att utdömd påföljd har verkställts i sin helhet eller att verkställigheten pågår eller att påföljden inte länge kan verkställas enligt lagstiftningen i den stat där domen meddelats (se artikel 54 i och artiklarna 3.2 och 4.5 i rambeslutet om en europeisk arresteringsorder). Regeringen är inte övertygad om att den åtskillnad som utredningen föreslår beroende på om domen har meddelats i eller i annan stat är i överensstämmelse med en unionsrättslig tolkning av principen. Utredningen föreslår att det beträffande svenska domar ska räcka att domen har meddelats; domen ska således utgöra hinder mot erkännande och verkställighet oavsett om t.ex. verkställighet pågår eller inte. En sådan åtskillnad gjordes inte när genomförde artikel 3.2 i rambeslutet om en europeisk arresteringsorder och bör inte göras nu heller (jfr dock författningskommentaren till 2 kap. 5 § 3 lagen om överlämnande enligt en europeisk arresteringsorder, prop. 2003/04:7 s. 177, om när en dom får anses vara under verkställighet). Regeringen delar däremot utredningens uppfattning att beslut om åtalsunderlåtelse inte bör omfattas av den reglering som syftar till att genomföra aktuell vägransgrund. Regeringen är medveten om att när genomförde rambeslutet om verkställighet av beslut om förverkande infördes det en vägransgrund som innebär att verkställighet inte ska ske om det finns ett svenskt beslut om åtalsunderlåtelse (se 3 kap. 11 § 2 lagen om verkställighet av beslut om förverkande). Om alla Prop. 2014/15:138 förutsättningar är för handen i det rambeslut som ska genomföras, bl.a. att en verkställighet underlättar den dömdes sociala återanpassning, bör enligt regeringens mening ett beslut om åtalsunderlåtelse inte utgöra hinder. Sammanfattningsvis bör det i den nya lagen införas en bestämmelse om att erkännande och verkställighet ska vägras om det i eller i annan stat har meddelats en dom, som fått laga kraft, avseende samma gärning och, vid fällande dom, påföljden har avtjänats, är under verkställighet eller kan verkställas enligt lagstiftningen i den stat som meddelat domen. För att kunna göra denna prövning kan Kriminalvården behöva tillgång till belastningsregistret. Den dömde hade för brottet inte fyllt femton år En verkställande stat kan enligt artikel vägra erkänna och verkställa en annan stats dom om påföljden har ådömts en person som enligt lagen i den verkställande staten på grund av sin ålder inte kan göras straffrättsligt ansvarig för de gärningar som domen avser. Straffmyndighetsåldern skiljer sig åt mellan de olika medlemsstaterna och i vissa EU-stater kan straff dömas ut mot personer som enligt svensk rätt inte är straffmyndiga, dvs. personer som inte fyllt för brottet (1 kap. 6 § ). På samma grunder som utredningen anser regeringen att en vägransgrund bör införas i den nya lagen som tar sikte på verkställighet av en påföljd som avser någon som inte fyllt för brottet. Att i verkställa en dom på frivårdspåföljd avseende en person som inte fyllt får enligt regeringen som utgångspunkt anses strida mot svenska grundläggande straffrättsliga principer. För möjligheten att göra undantag, se avsnitt 8.3.2. Bestämmelser om immunitet hindrar verkställighet Erkännande och verkställighet kan enligt artikel 11.1 f i rambeslutet vägras om det enligt lagen i den verkställande staten föreligger immunitet som gör det omöjligt att verkställa påföljden. Av internationella åtaganden följer bl.a. att vissa personer har immunitet mot straffrättsliga åtgärder. Lagen (1976:661) om immunitet och privilegier i vissa fall innehåller bestämmelser som genomför internationella åtaganden. Lagen är tillämplig på bl.a. utländska diplomater, företrädare för vissa internationella organ samt andra personer som anges direkt i lagen eller i en till lagen fogad bilaga. Även av andra bestämmelser, framför allt i regeringsformen, följer att vissa personer har straffrättslig immunitet, t.ex. statschefen, riksdagsledamöter och talman samt statsråden. Vidare har vissa främmande statsöverhuvuden immunitet enligt folkrättsliga grunder. Vid genomförande av tidigare rambeslut, t.ex. rambeslutet om verkställighet av frihetsberövande påföljder, har det bedömts att en vägransgrund behövs för de situationer då erkännande och verkställighet inte skulle vara förenligt med bestämmelser om immunitet (se prop. 2014/15:29 s. 105 f.). När nu aktuellt rambeslut ska genomföras saknas det enligt regeringens mening skäl att göra någon annan bedömning. Bestämmelserna i bl.a. vår grundlag och våra internationella förpliktelser bör utgöra hinder mot erkännande och verkställighet av en annan stats dom på frivårdspåföljd. Vägransgrunden kan utformas på sätt som gjorts tidigare (se t.ex. 3 kap. 4 § 6 lagen om verkställighet av frihetsberövande påföljder). Enligt artikel 11.1 h får verkställighet av utevarodomar vägras under vissa förutsättningar. Lydelsen av artikeln har ändrats genom rambeslutet om verkställighet av utevarodomar. För en närmare redogörelse för detta rambeslut hänvisas till prop. 2012/13:156. Enligt den reviderade artikel 11.1 h får verkställighet av en utevarodom vägras, om inte den behöriga myndigheten i den utfärdande staten i intyget bekräftat att något av tre uppställda villkor är uppfyllda. Det handlar t.ex. om att den berörda personen kallats till förhandlingen och haft vetskap om att en dom kunde meddelas även om han eller hon inte var personligen närvarande vid förhandlingen. Om den utfärdande staten i intyget kan bekräfta att någon av de i rambeslutet uppräknade förutsättningarna har iakttagits, finns det inte någon möjlighet för den verkställande staten att vägra erkännande och verkställighet trots att det rör sig om en utevarodom. Vägransgrunden beträffande utevarodomar syftar till att iaktta vissa grundläggande rättigheter som en misstänkt eller tilltalad har, dvs. rätten till en rättvis rättegång (artikel 6 i ). Utevarodomar är möjliga att meddela men förutsätter att den dömde trots utevaron haft möjligheter att tillvarata sina rättigheter. Enligt regeringens mening bör det därför vara möjligt att vägra erkännande och verkställighet av en dom om domen är meddelad efter förhandling i den dömdes utevaro och de förutsättningar som anges i rambeslutet om utevarodomar inte är uppfyllda. En sådan vägransgrund bör därför föras in i den nya lagen. Vägransgrunden bör utformas på samma sätt som i lagen om verkställighet av frihetsberövande påföljder, se 3 kap. 4 § 7 i den lagen. Det innebär att en stats dom inte ska erkännas och verkställas i om den andra staten i intyget inte har bekräftat att någon av de förutsättningar som anges i den reviderade artikel 11.1 h är uppfyllda. Påföljden omfattar en åtgärd som innebär medicinsk eller terapeutisk behandling som inte kan verkställas här Påföljdssystemen i medlemsstaterna skiljer sig åt, särskilt när det gäller påföljder som innebär någon form av psykiatrisk vård eller hälso- och sjukvård. Visserligen kan en verkställande stat enligt artikel 9 anpassa en påföljd om den till sin art är oförenlig med den statens lagstiftning. Det kan dock finnas situationer där en anpassning inte är möjlig. För dessa situationer finns det en vägransgrund i artikel 11.1 i. bör i största möjliga mån verkställa en dom som sänts över hit. Om den påföljd som dömts ut i den andra staten inte motsvarar en svensk påföljd, bör möjligheterna till anpassning användas i så stor utsträckning som möjligt. Kriminalvården får göra en bedömning av om den utländska påföljden över huvud taget kan bli föremål för en anpassning. Om den utländska påföljden är utformad på ett sådant sätt att den inte Prop. 2014/15:138 kan verkställas enligt svenska regler och det inte heller går att anpassa påföljden på ett sådant sätt att den går att verkställa här, bör erkännande och verkställighet i vägras, vilket bör framgå av lagen. En återkommande fråga vid genomförande av rättsakter om straffrättsligt samarbete som baserar sig på principen om ömsesidigt erkännande är om det i lag uttryckligen ska framgå att det finns en möjlighet att vägra erkännande och verkställighet i enlighet med våra grundlagar eller . Om erkännande och verkställighet av en annan stats dom skulle komma i konflikt med de svenska grundlagsbestämmelserna eller med åtaganden enligt eller unionsrättens allmänna principer och stadgan om grundläggande rättigheter, är ett beslut att vägra verkställighet förenligt med artikel 1.4 samt skäl 5 och 6 i rambeslutet. Tryckfrihetsförordningen och yttrandefrihetsgrundlagen är exklusiva i den meningen att det allmänna inte får ingripa mot innehållet i de skyddade medierna i annat fall och i annan ordning än vad som föreskrivs i de båda grundlagarna. Vidare föreskrivs att endast Justitiekanslern får inleda förundersökning för brott som avses i tryckfrihetsförordningen och yttrandefrihetsgrundlagen och att Justitie- kanslern ensam får besluta om tvångsmedel med anledning av misstanke om brott. Dessutom finns det särskilda bestämmelser om rättegång i mål om tryckfrihets- och yttrandefrihetsbrott. Vid genomförande av tidigare rambeslut har inga uttryckliga regler införts av vilka det framgår att erkännande och verkställighet kan vägras med hänsyn till grundlagar eller internationella åtaganden, utom i ett fall. I lagen om en europeisk arresteringsorder finns en uttrycklig hänvisning till (2 kap. 4 § 2). Anledningen till att denna hänvisning infördes var att hos tillämparen inskärpa vikten av att vid prövningen av om överlämnande skulle ske beakta bestämmelser (se prop. 2003/04:7 s. 74). Av betydelse var också att överlämnande av en misstänkt eller dömd person, ofta mot dennes vilja, är en mycket ingripande åtgärd. I övriga fall har det inte ansetts behövligt med någon uttrycklig hänvisning till grundlagarna eller . Lagstiftningen ska inte tyngas av sådana hänvisningar och dessa bestämmelser, med hänsyn till sin särställning, ska tillämpas oavsett vad som anges i lag (se bl.a. prop. 2008/09:218 s. 56–60, och prop. 2010/11:43 s. 83–85). Det har vidare anförts att det får anses leda för långt att i varje författning som genomför rättsakter som baserar sig på principen om ömsesidigt erkännande hänvisa till grundlagarna och , bl.a. mot bakgrund av att en avvikelse från detta skulle kunna leda till felaktiga motsatsslut. Regeringen gör inte heller i detta fall någon annan bedömning. Någon uttrycklig hänvisning till grundlagarna eller bör därför inte införas. Om en fråga uppkommer om verkställighet av en dom som grundas på en gärning som omfattas av tryckfrihetsförordningen eller yttrandefrihetsgrundlagen, bör samråd ske 2014/15:138 med Justitiekanslern. Denna samrådsskyldighet kan, såsom tidigare gjorts, regleras i förordning. Regeringens förslag: Trots att det finns hinder mot erkännande och verkställighet ska en utländsk dom på frivårdspåföljd få erkännas och verkställas i , om det med hänsyn till den dömdes personliga förhållanden och omständigheterna i övrigt finns särskilda skäl. Utredningens förslag: Överensstämmer med regeringens förslag (se s. 652 i betänkandet). Remissinstanserna: framför att möjligheten att vid särskilda skäl erkänna och verkställa en dom, trots att det föreligger hinder, inte bör kunna användas vid samtliga vägransgrunder. Övriga remissinstanser godtar utredningens förslag eller invänder inte mot förslaget. Skälen för regeringens förslag: De vägransgrunder som föreslås i föregående avsnitt avser delvis att hantera situationer där ett erkännande och en verkställighet i skulle komma i konflikt med vissa grundläggande straffrättsliga principer, t.ex. förbudet mot dubbelbestraff- ning (ne bis in idem), att en person är straffmyndig först vid eller kravet på dubbel straffbarhet i vissa fall. Dessa principer är uppställda för att skapa ett skydd för den enskilde. Huvudsyftet med samarbetet enligt rambeslutet är dock att underlätta den dömdes sociala återanpassning genom att den enskilde får verkställa påföljden i den stat som bäst lämpar sig för hans eller hennes rehabilitering. Dessutom innebär som regel inte ett avslag från svenskt håll att den dömde undviker verkställighet. Åtminstone om den dömde befinner sig i den utfärdande staten kommer verkställighet ändå att ske där. Mot denna bakgrund anser regeringen att det är rimligt, såsom utredningen också föreslår, att i den nya lagen införa en bestämmelse som gör det möjligt att erkänna och verkställa en annan stats dom trots att det kan konstateras att en vägransgrund är för handen. Bestämmelsen bör utformas på samma sätt som i 3 kap. 5 § lagen om verkställighet av frihetsberövande påföljder. Undantagsregeln ska emellertid användas med en viss försiktighet. Vidare ska det på nytt påpekas att ett överförande av verkställigheten till ska underlätta den dömdes sociala återanpassning. Något avsteg från den grundförutsättningen är inte aktuellt. Möjligheterna att göra undantag bör också grunda sig på omständigheter avseende den dömdes personliga förhållanden, t.ex. att det är fråga om en ung lagöverträdare. anför att möjligheten att inte åberopa hinder, om det med hänsyn till den dömdes inställning och omständigheterna i övrigt finns särskilda skäl, inte låter sig tillämpas på alla vägransgrunder. Hovrätten anser därför att det särskilt bör anges i lagen från vilka obligatoriska vägransgrunder undantag kan göras. Regeringen anser emellertid att det inte beträffande någon vägransgrund bör vara uteslutet att tillämpa undantagsregeln, även om det beträffande några av vägransgrunderna ytterst sällan torde aktualiseras. Undantagsregeln är tänkt att fungera som Prop. 2014/15:138 en ventil i de fall där humanitära skäl och andra särskilda skäl motiverar ett avsteg från tillämpning av vägransgrunderna. Enligt regeringens mening går det inte att på förhand utesluta att undantagsregeln kan bli aktuell att tillämpa gentemot samtliga vägransgrunder. Undantagsregeln torde dock få särskild betydelse i fråga om de vägransgrunder som rör påföljdens varaktighet och lagöverträdare under . Sammanfattningsvis anser regeringen att en undantagsregel bör införas i den nya lagen. Den bör kunna tillämpas när starka humanitära skäl eller andra särskilda skäl talar för att verkställigheten överförs trots förekomsten av en vägransgrund. En prövning får göras i det enskilda fallet. Det är främst omständigheterna kring den dömde som bör beaktas även om skäl i förhållande till den dömdes närstående också kan få betydelse för den samlade bedömningen. Regeringens förslag: En utländsk dom på frivårdspåföljd ska sändas skriftligen till Kriminalvården. Domen ska åtföljas av ett intyg som är upprättat enligt bilaga I till Domen och intyget ska sändas över genom post, bud eller Efter överenskommelse i det enskilda fallet ska översändande kunna ske även på annat sätt. Intyget ska vara skrivet på eller översatt till svenska, danska, norska Om intyget saknas, eller om det är så bristfälligt till form eller innehåll att det inte utan väsentlig olägenhet kan läggas till grund för en prövning av frågan om erkännande och verkställighet, ska den behöriga myndigheten i den andra staten ges möjlighet att inom viss tid komma in med komplettering. Detsamma ska gälla om domen Kvarstår bristerna efter den angivna tiden, ska Kriminalvården kunna besluta att inte erkänna och verkställa den utländska domen. Utredningens förslag: Överensstämmer i allt väsentligt med regeringens (se s. 660 f. i betänkandet). Remissinstanserna: Remissinstanserna godtar utredningens förslag eller invänder inte mot förslagen. Skälen för regeringens förslag Översändande av dom och intyg Det är den utfärdande staten som avgör om en dom ska sändas över till en annan stat för erkännande och verkställighet där. Det hindrar dock inte att den verkställande staten på eget initiativ begär att den utfärdande staten sänder över domen, eller att den dömde vänder sig till någon av staterna och begär att ett förfarande för att sända över domen inleds. Om den dömde vänder sig till Kriminalvården med önskemål om att den andra statens dom sänds över till för att erkännas och verk- ställas här, får myndigheten ta ställning till om det finns skäl, utifrån den information som finns tillgänglig, att kontakta den behöriga myndigheten 2014/15:138 i den andra staten och samråda i frågan om huruvida det finns förutsättningar enligt rambeslutet att sända över domen, innefattande bl.a. om ett överförande kommer att underlätta den dömdes sociala återanpassning. Möjligheten för Kriminalvården att samråda med den andra statens behöriga myndighet kan regleras i förordning. Samrådet bör resultera i ett besked från den andra statens behöriga myndighet om domen ska sändas över till eller inte. Är den dömde missnöjd med det besked som lämnas, får han eller hon utnyttja de rättsmedel som finns tillgängliga i den staten. I de fall den andra staten beslutar att sända över en dom till framgår det av artikel 6.1 att den staten ska iaktta ett visst förfarande. Domen ska tillsammans med ett intyg som upprättats i enlighet med bilaga I till rambeslutet sändas över till den behöriga myndigheten i den verkställande staten. Intyget är av central betydelse vid prövning av om en annan stats dom ska erkännas och verkställas och är tänkt att innehålla all relevant information som behövs inför denna prövning. För att betona vikten av intyget anges i artikel 6.3 att intyget ska undertecknas och att det ska intygas att dess innehåll är korrekt. I den nya lagen bör det därför införas en bestämmelse om att domen med åtföljande intyg, som upprättats enligt bilaga I till rambeslutet, ska sändas över till Kriminalvården. Av avsnitt 6.4.3 framgår att i begreppet utländsk dom på frivårdspåföljd inkluderas även övervakningsbeslut enligt artikel 2.5 i rambeslutet. När det sedan gäller sättet att översända domen och intyget anges i artikel 6.2 att det ska ske på ett sätt som lämnar en skriftlig uppteckning under omständigheter som möjliggör för den verkställande staten att fastställa äktheten. Ett traditionellt sätt att sända över en dom är förstås genom post eller bud. Av skäl 18 framgår dock att även e-post och fax ska kunna användas. I flera andra rambeslut, som genomfört, finns motsvarande bestämmelser. I dessa fall har det införts bestämmelser om att domen eller beslutet tillsammans med intyget ska översändas till skriftligen genom post, bud eller telefax eller, efter överenskommelse i det enskilda fallet, på annat sätt (se t.ex. 3 kap. 6 § lagen om verkställighet av frihetsberövande påföljder). Det finns enligt regeringen inte någon anledning att välja en annan lösning än den som valts tidigare. Av artikel 6.7 framgår att om en annan än en behörig myndighet i den verkställande staten tar emot en dom tillsammans med ett intyg, ska den översända domen tillsammans med intyget till rätt myndighet samt underrätta den behöriga myndigheten i den utfärdande staten om detta. Har en dom sänts över till annan svensk myndighet än Kriminalvården, ska den sända över domen dit. Bestämmelser om detta kan tas in i förordning. Enligt artikel 21 ska intyget vara översatt till det officiella språket i den verkställande staten. Om en medlemsstat har flera officiella språk, kan ett av dessa väljas. Varje medlemsstat kan vidare tillkännage att den även godtar andra av de officiella språken i EU:s institutioner. Andra rambeslut om det straffrättsliga samarbetet har en likartad Prop. 2014/15:138 språkregel och vid genomförande av dessa rambeslut har det övervägts vilka språk som ska godtas (se t.ex. prop. 2010/11:43 s. 65). I samtliga fall ansågs det självklart att de språk som normalt godtas i det straffrättsliga samarbetet, nämligen svenska, danska, norska eller engelska, ska vara godtagbara språk. Samma överväganden gör sig enligt regeringen gällande vid genomförande av nu aktuellt rambeslut varför denna lösning bör väljas. Kravet på vilka språk som intyget ska vara skrivet på eller översatt till bör, i enlighet med tidigare genomförda rambeslut, framgå av lag. bör med anledning härav avge en förklaring enligt artikel 21 med detta innehåll, se avsnitt 9.4. Rambeslutet uppställer inte något krav på att själva domen eller, i förekommande fall, övervakningsbeslutet ska vara översatt till ett språk som den verkställande staten godtar. Kriminalvården kan därför inte kräva att den andra medlemsstaten ska översätta domen eller övervakningsbeslutet. Uppgifterna i intyget bör dock i de flesta fall vara tillräckliga för att kunna pröva frågan om erkännande och verkställighet, varför det normalt inte finns skäl att undersöka om innehållet i domen eller övervakningsbeslutet motsvarar uppgifterna i intyget. Skulle det ändå i det enskilda fallet anses nödvändigt att översätta domen eller beslutet, får det ske på bekostnad av Kriminalvården. Brister i intyget och avsaknad av dom