prop · H30368 · 2015-12-17 00:00:00 — 4. om uppgifter för vilka det gäller sekretess enligt 25 kap. 1–5 §§ offentlighets- och sekretesslagen (2009:400) eller tystnadsplikt enligt 6 kap. 12 § patientsäkerhetslagen (2010:659) har lämnats ut till eller en åklagarmyndighet efter samtycke från målsäganden. Ett rättsintyg som avser den som är misstänkt för brott får utfärdas utan samtycke 1 Senaste lydelse 2014:651. 1.i samband med kroppsbesiktning enligt 28 kap. , 2.om annan undersökning än kroppsbesiktning har ägt rum och det finns misstanke om sådant brott som avses i andra stycket 1–3. Denna lag träder i kraft . 2.7Förslag till lag om ändring i lagen (2008:322) om och befogenheter att ingripa mot rattfylleribrott Härigenom föreskrivs i fråga om lagen (2008:322) om och befogenheter att ingripa mot rattfylleribrott dels att 4 och 8 §§ ska ha följande lydelse, dels att det i lagen ska införas en ny paragraf, 4 a §, av följande lydelse. Innan en förundersökning har hunnit inledas, har en tjänsteman vid eller samma befogenhet som en polisman har enligt 23 kap. 3 § tredje stycket att hålla förhör och vidta andra utredningsåtgärder som är av betydelse för utredningen av brott som avses i 1 §. Vidtagna åtgärder ska anmälas till den som har rätt att leda förundersökning om brottet. Innan en förundersökning har hunnit inledas, har en tjänsteman vid eller samma befogenhet som en polisman har enligt 23 kap. 3 § fjärde stycket att hålla förhör och vidta andra utredningsåtgärder som är av betydelse för utredningen av brott som avses i 1 §. Vidtagna åtgärder ska anmälas till den som har rätt att leda förundersökning om brottet. Det som föreskrivs i 23 kap. 8 § om befogenhet för en polisman att uppmana någon att följa med till förhör och ta med någon till förhör gäller även för en tjänsteman vid eller vid utredning av brott som avses i 1 §. En tjänsteman vid eller har samma befogenhet som en polisman har enligt 23 kap. 9 a § att efter tillsägelse tillfälligt omhänderta elektronisk kommunikationsutrustning från den som ska höras och besluta om kroppsvisitation med anledning av brott som avses i 1 §. I fråga om upphörande av omhändertagandet och protokollföring ska 23 kap. 9 b § gälla. befogenhet som en polisman har anledning av brott som avses i 1 § 1. enligt 28 kap. 13 § av brott som avses i 1 §. 2. enligt 28 kap. 13 a § a) hålla kvar den som ska b) ta med den som ska kroppsbesiktigas till den plats där åtgärden ska genomföras. Denna lag träder i kraft . 2.8Förslag till lag om ändring i yrkestrafiklagen (2012:210) Härigenom föreskrivs att 5 kap. 6 § yrkestrafiklagen (2012:210) ska ha följande lydelse. Vid förundersökning som gäller brott enligt 1 § får åklagare begära hjälp av och ge en tulltjänsteman i uppdrag att genomföra en viss åtgärd under förundersökningen, om det är lämpligt med hänsyn till omständigheterna. har motsvarande rätt då den leder förundersökningen. Om det finns anledning att anta att brott enligt första stycket har förövats, har en tulltjänsteman samma befogenhet som en polisman att hålla förhör och vidta andra åtgärder enligt 23 kap. 3 § tredje stycket . Om det finns anledning att anta att brott enligt första stycket har förövats, har en tulltjänsteman samma befogenhet som en polisman att hålla förhör och vidta andra åtgärder enligt 23 kap. 3 § fjärde stycket . Denna lag träder i kraft . 1 Senaste lydelse 2014:748. 2.9Förslag till lag om ändring i taxitrafiklagen (2012:211) Härigenom föreskrivs att 5 kap. 9 § taxitrafiklagen (2012:211) ska ha följande lydelse. Vid förundersökning som gäller brott enligt 1 § får åklagare begära hjälp av och ge en tulltjänsteman i uppdrag att genomföra en viss åtgärd under förundersökningen, om det är lämpligt med hänsyn till omständigheterna. har motsvarande rätt då den leder förundersökningen. Om det finns anledning att anta att brott enligt första stycket har förövats, har en tulltjänsteman samma befogenhet som en polisman att hålla förhör och vidta andra åtgärder enligt 23 kap. 3 § tredje stycket . Om det finns anledning att anta att brott enligt första stycket har förövats, har en tulltjänsteman samma befogenhet som en polisman att hålla förhör och vidta andra åtgärder enligt 23 kap. 3 § fjärde stycket . Denna lag träder i kraft . 1 Senaste lydelse 2014:749. 3 Ärendet och dess beredning Regeringen gav en beredning i uppgift att verka för rättsväsendets utveckling (dir. 2000:90). Genom tilläggsdirektiv (dir. 2003:145) fick beredningen i uppdrag att bland annat göra en översyn av uppgifts- och ansvarsfördelningen mellan polis och åklagare. Beredningen, som antog namnet Beredningen för rättsväsendets utveckling (BRU), överlämnade delbetänkandet En ny uppgifts- och ansvarsfördelning mellan polis och åklagare (2005:84). I betänkandet behandlas bland annat frågor om en polismans möjlighet att gripa en misstänkt samt underrättelse till åklagare om gripande. En sammanfattning av betänkandet och beredningens lagförslag i dessa delar finns i bilagorna 1 och 2. Betänkandet har remissbehandlats. En förteckning över remissinstanserna finns i bilaga 3. En sammanställning av remissvaren finns tillgänglig i (Ju2005/8928/Å). beslutade regeringen att ge en särskild utredare i uppdrag att utreda hur förundersökningarnas kvalitet bäst kan säkerställas samt överväga hur förfarandet i samband med ansökan om resning i brottmål bör vara utformat (dir. 2009:35). Utredningen, som tog namnet (Ju 2009:07), överlämnade delbetänkandet Resningsförfarandet i brottmål – återupptagande av förundersökning och rätt till biträde (SOU 2009:98). Betänkandet har behandlats i prop. 2011/12:156 med samma titel som betänkandet. överlämnade utredningen slutbetänkandet Förundersökning – objektivitet, beslag, dokumentation m.m. (SOU 2011:45). I betänkandet behandlas bland annat frågor om objektivitet, förundersökningsledning, beslag, omhändertagande av egendom för att en brottsutredning inte ska försvåras samt begränsning av rörelsefriheten vid kroppsvisitation och kroppsbesiktning. En sammanfattning av betänkandet och utredningens lagförslag i dessa delar finns i bilagorna 4 och 5. Betänkandet har remissbehandlats. En förteckning över remissinstanserna finns i bilaga 6. En sammanställning av remissvaren finns tillgänglig i (Ju2011/4074/Å). Inom har det därefter utarbetats en kompletterande promemoria som behandlar frågor om beslagsförbudets tillämpning i it-miljö, tvångsåtgärder i samband med kroppsvisitation och kroppsbesiktning samt tillfälligt omhändertagande av elektronisk kommunikationsutrustning. Promemorian har remissbehandlats. Promemorians lagförslag finns i bilaga 7. En förteckning över remissinstanserna finns i bilaga 8. En sammanställning av remissyttrandena finns tillgänglig i (Ju2011/4074/Å). I denna proposition behandlar regeringen de delar av betänkande som nämnts ovan. Vidare behandlas de ovan nämnda delarna i BRU:s betänkande och förslagen i promemorian. Regeringen beslutade att inhämta Lagrådets yttrande över de lagförslag som finns i bilaga 9. Lagrådets yttrande finns i bilaga 10. Lagrådet lämnade förslagen utan erinran. I propositionen behandlas även ett förslag till lag om ändring i lagen (2005:225) om rättsintyg i anledning av brott. Förslaget är författningstekniskt och även i övrigt av sådan beskaffenhet att Lagrådets hörande skulle sakna betydelse. I 1 kap. 9 § regeringsformen föreskrivs att domstolar, förvaltningsuppgifter ska iaktta saklighet och opartiskhet i sin Bestämmelsen ger uttryck för objektivitetsprincipen. Kravet på saklighet innebär att myndigheter i sin verksamhet inte får låta sig vägledas av andra intressen än dem de är satta att tillgodose. får inte heller grunda sina avgöranden på andra omständigheter än sådana som enligt gällande författningar får beaktas vid prövningen av ett Kravet på opartiskhet betyder att det allmännas företrädare ska vara objektiva i sin tjänsteutövning och förhålla sig så att deras opartiskhet inte med fog kan ifrågasättas (m.fl., Allmän förvaltningsrätt, 26 uppl., s. 71, 2007/08:KU6 s. 14). Vid sidan om det grundlagsstadgade kravet på objektivitet finns även åtskilliga bestämmelser i vanlig lag som på olika sätt kan anses ge uttryck för objektivitetsprincipen. Regler om jäv kan exempelvis anses vara ett direkt utflöde av kravet på objektivitet. genomsyrar också på flera sätt det krav på en rättvis rättegång som kommer till uttryck i artikel 6 i . För de brottsbekämpande myndigheternas verksamhet finns objektivitetsprincipen preciserad i 23 kap. 4 § första stycket Där anges att vid förundersökning om brott ska inte bara omständigheter som talar mot den misstänkte utan även sådant som är gynnsamt för honom eller henne beaktas, liksom att bevis som är till förmån för den misstänkte ska tas till vara. Principen syftar ytterst till att säkerställa att ingen oskyldig person döms för brott. Den utgör således en hörnpelare i det regelsystem som är ägnat att tillgodose rättssäkerheten i Någon motsvarande precisering av objektivitetsprincipen finns inte för den verksamhet som äger rum före en förundersökning och efter åtals Med hänsyn till objektivitetsprincipens centrala funktion för den enskildes rättssäkerhet finns det anledning att ta ställning till om principens tillämpning i dessa skeden av de brottsbekämpande 2015/16:68 anledning att se över om regleringen i 23 kap. 4 § första stycket på ett tillräckligt ändamålsenligt sätt uttrycker det krav på objektivitet som gäller under förundersökningen. Regeringens förslag: Det ska i regleras att även brottsbekämpande verksamhet före en förundersökning ska bedrivas objektivt. förslag överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: En klar majoritet av remissinstanserna, däribland , Hovrätten över och , , , , , och , tillstyrker eller lämnar utredningens förslag utan invändningar. ombudsmän () vidgår att objektivitetsprincipen gäller i skedet före en förundersökning men ifrågasätter, mot bakgrund av bestämmelsen i 1 kap. 9 § regeringsformen, behovet av att den regleras ytterligare. Skälen för regeringens förslag Allmänt om objektivitetsprincipens innebörd i skedet före förundersökningen Som framgår av det föregående finns det för den brottsbekämpande verksamhet som bedrivs före en förundersökning ingen liknande precisering av objektivitetsprincipen som den i 23 kap. 4 § första stycket Att objektivitetsprincipen trots det anses tillämplig i detta skede av brottsbekämpningen har framförts i såväl doktrin som i myndighetsuttalanden (JO:s ämbetsberättelse , bil. 6, s. 37, Fitger, , del 2, s. 23:7 och 23:21, se även JO , dnr 2839-2008 s. 3). Utredningen och samtliga remissinstanser delar den Att objektivitet rent generellt ska iakttas i den brottsbekämpande verksamhet som bedrivs före en förundersökning följer av 1 kap. 9 § objektivitetsprincipens tillämpning i straffrättskipningen är att allmänintresset – som företräds av polis, åklagare och andra brottsbekämpande myndigheter – inte bara kräver att en brottsling ska fällas till ansvar utan också att inte någon oskyldig straffas. som utgångspunkt är tanken bakom kravet på objektivitet i skedet före en förundersökning att säkerställa att sådant som talar till förmån för en person som misstänks för brott inte ska gå förlorat. de brottsbekämpande myndigheterna bedriver före en förundersökning måste därför genomföras på ett brett, allsidigt och förutsättningslöst sätt. Verksamheten före en förundersökning skiljer sig markant från den som bedrivs under en förundersökning. arbetet i huvudsak inriktat på att avslöja om en viss, inte närmare Prop. 2015/16:68 specificerad, brottslighet har ägt rum, pågår eller kan antas komma att I detta syfte samlar myndigheterna in, bearbetar och analyserar information som kan ha betydelse i ett framtida spanings- eller utredningsarbete. Till skillnad mot vad som gäller under en förundersökning finns det alltså ingen konkret uppgift om att ett bestämt brott har begåtts. Även den spaningsverksamhet polisen bedriver före en förundersökning kännetecknas av att det saknas en konkret brottsmisstanke; polisens arbete i detta skede går ut på att genom spaning skaffa fram underlag för en sådan misstanke. Under dessa skeden, liksom under övriga förstadier, vidtas det i princip inte några faktiska utredningsåtgärder. Till skillnad mot förundersökningsstadiet är verksamheten dessutom till största delen oreglerad. Att det i skedet före en förundersökning finns färre omständigheter och rättsliga krav att förhålla sig objektiv till saknar emellertid betydelse för det objektivitetskrav som de brottsbekämpande myndigheterna har att iaktta. Således måste till exempel den registerhantering samt insamling, behandling och lagring av personuppgifter som sker på underrättelsestadiet utgå från ett objektivt förhållningssätt. Detsamma gäller i polisens spaningsarbete. Om det bedrivs spaning mot en person med anledning av ett tips om att han eller hon ägnar sig åt brottslig verksamhet ska inte bara omständigheter och bevis som bekräftar tipset tas till vara utan även sådant som talar mot det. Om verksamheten inte bedrivs objektivt kan polisen, förutom att redan från början få en missriktad utredning, riskera att man oåterkalleligt går miste om material som talar för personens oskuld. Objektivitetsprincipen i skedet före förundersökningen bör lagregleras Objektivitetsprincipen syftar ytterst till att säkerställa att en oskyldig person inte döms för brott. Detta medför att kravet på objektivitet gör sig gällande med särskild styrka i den verksamhet som tar sikte på att förebygga, utreda och lagföra brott. Man kan visserligen, som JO gör, ifrågasätta om det verkligen finns ett behov av en lagreglering av objektivitetsprincipens tillämpning i skedet före en förundersökning. Regeringen anser dock att det, mot bakgrund av principens centrala betydelse för den enskildes rättssäkerhet, är lämpligt att komplettera regleringen i 23 kap. 4 § första stycket med en bestämmelse om vad som gäller beträffande objektivitet i skedet före en förundersökning. Det stora flertalet av remissinstanserna är också positiva till en sådan reglering. Av den nya bestämmelsen bör framgå att även brottsbekämpande verksamhet före en förundersökning ska bedrivas objektivt. För att få en sammanhållen och överskådlig reglering bör den nya bestämmelsen placeras i anslutning till den redan gällande bestämmelsen. Regeringens förslag: Den nuvarande bestämmelsen i om objektivitet under förundersökningen ska ändras så att det tydligare framgår att de brottsbekämpande myndigheterna även ska söka efter omständigheter och bevis som talar till den misstänktes fördel. bedömning skiljer sig från regeringens förslag i det att utredningen anser att bestämmelsen i 23 kap. 4 § första stycket inte bör ändras i sak. Remissinstanserna: De flesta remissinstanserna, däribland ombudsmän, , Hovrätten för , , , och vid , tillstyrker eller lämnar utredningens bedömning utan invändningar. anser att den nuvarande bestämmelsen varken är tillräckligt lätt att tillämpa eller förstå och att den därför skulle vinna på att förtydligas och kompletteras. ställer sig bakom utredningens bedömning men efterfrågar en mer heltäckande analys av objektivitetskravet med fokus framför allt på avvägningen mellan sekretessbestämmelserna och objektivitetsprincipen i fall där det inte föreligger kvalificerad partsinsyn enligt 10 kap. 3 § andra stycket offentlighets- och sekretesslagen (2009:400) samt i fall där den misstänkte saknar partsinsyn enligt 23 kap. 18 § . vid anför som allmänna synpunkter på betänkandet bland annat att större hänsyn borde ha tagits till och praxis och till den kritik ibland får när det gäller åklagarens dominerande roll och starka befogenheter under förundersökningen. Skälen för regeringens förslag Allmänt om objektivitetsprincipens innebörd under förundersökningen Kravet på objektivitet under en förundersökning är som nämnts lagfäst i 23 kap. 4 § första stycket . Med utgångspunkt i objektivitetsprincipens primära syfte – att tillförsäkra att ingen oskyldig döms för brott – är samhällets intresse i straffrättskipningen att brottsutredningar leder till sakligt korrekta resultat. I likhet med skedet före en förundersökning måste verksamheten under en förundersökning därför bedrivas på ett sådant sätt att den inte ger anledning att ifrågasätta de brottsbekämpande myndigheternas objektivitet. Förutom det principiella stadgandet i 23 kap. 4 § första stycket framgår objektivitetsprincipen även av andra bestämmelser i och i förundersökningskungörelsen (1947:948). Ett sådant exempel är förbudet att använda sig av otillbörliga förhörsmetoder (23 kap. 12 § ). Ett annat är skyldigheten att dokumentera det som förekommer av betydelse i utredningen (23 kap. 21 § första stycket ). I vad mån sådana bestämmelser är tillämpliga beror på i vilket skede av förundersökningen man befinner sig. Den väsentliga tidpunkten i detta avseende är när någon skäligen kan misstänkas för brottet; från den tidpunkten inträder nämligen en rad rättsverkningar för såväl den misstänkte som för de brottsbekämpande myndigheterna. För att tydliggöra detta, och även påvisa andra skillnader av relevans för objektivitetsprincipen, kommer redogörelsen nedan att utgå från en schematisk uppdelning av förundersökningen i vad som brukar benämnas spaningsrespektive utredningsstadiet. I praktiken förekommer dock långt ifrån alltid någon bestämd gräns mellan dessa stadier. vid framför att det i betänkandet borde ha tagits större hänsyn till bland annat den kritik ibland får när det gäller åklagarens dominerande roll och starka befogenheter under förundersökningen. En utgångspunkt för regeringens överväganden såvitt gäller kravet på objektivitet före och under en förundersökning samt efter åtals väckande är dock att åklagarens grundläggande ställning och funktion ska vara oförändrade. Regeringen ser inte heller behov av att i detta sammanhang överväga förhållandet mellan objektivitetsprincipen och sekretessbestämmelserna på det sätt I det inledande skedet av en förundersökning – spaningsstadiet – kretsar verksamheten kring att ta fram väsentliga fakta om händelsen, att klargöra om ett brott över huvud taget har begåtts och att försöka ringa in eventuella förövare. På detta stadium kan flera personer var för sig misstänkas för ett brott som antas ha begåtts av en ensam gärningsman. För att man ska kunna bilda sig en uppfattning om hur brottet har gått till sätts olika tänkbara hypoteser om händelseförloppet upp. Även om det vid spaning under en förundersökning, till skillnad mot den spaning som sker före en förundersökning, finns en konkret brottsmisstanke att förhålla sig till är kraven som ställs på det rättsliga förfarandet fortfarande färre jämfört med i det efterföljande utredningsstadiet. Den misstänkte saknar partsställning och de tvångsmedel som kan tillgripas är begränsade. Som nämnts i föregående avsnitt (4.2.1) är de brottsbekämpande myndigheternas skyldighet att iaktta objektivitet emellertid inte avhängigt omfattningen av de rättsliga krav som finns att förhålla sig till. Att objektivitetsprincipen iakttas i spaningsskedet är således av stor betydelse för möjligheten att bedriva även den fortsatta utredningen på ett objektivt sätt. Det är därför väsentligt att förundersökningsledaren och utredningspersonalen till exempel inte binder sig vid en viss uppfattning om vad som har hänt eller vem som har varit inblandad; han eller hon ska i stället vara öppen för olika tänkbara hypoteser. Det är också viktigt att man till exempel vid bedömningen av vilka uppgifter som ska nedtecknas i förundersökningsprotokollet enligt 23 kap. 21 § första stycket iakttar strikt objektivitet och att förhör hålls i enlighet med bestämmelsen i 23 kap. 12 § . När förundersökningen har fortskridit så långt att misstankar kan riktas mot en viss identifierad person, det vill säga när någon skäligen kan misstänkas för brottet, tar utredningsstadiet vid. förhållande till den misstänkte kommer mer i tvångsmedel kan användas i större omfattning. Från att inledningsvis ha varit inkvisitorisk och saknat parter i egentlig mening, får förundersökningen från denna tidpunkt ackusatoriska drag genom att den misstänkte tillerkänns vissa partsrättigheter. Bland dessa kan nämnas att den misstänkte ska underrättas om misstanken (23 kap. 18 § första stycket ) samt informeras om sin rätt att anlita biträde av försvarare (12 § förundersökningskungörelsen). misstankedelgivning har den misstänkte och försvararen också rätt att dels fortlöpande, i den mån det kan ske utan men för utredningen, och senast i samband med slutdelgivning, ta del av vad som har förekommit vid förundersökningen, dels begära komplettering (23 kap. 18 § första och andra stycket ). Att den misstänkte nu tillerkänns vissa rättigheter innebär i sin tur att fler krav ställs på de brottsbekämpande myndigheterna. kan i olika avseenden anses ge uttryck för objektivitetsprincipen. utredningsåtgärder som begärs av den misstänkte och som kan antas vara av betydelse för utredningen. Ett annat är skyldigheten att redovisa utredning som talar till den misstänktes förmån. objektivitetskravet i sistnämnt avseende krävs (se JO 2007/08 s. 90 och JO 2013/14 s. 126) att redovisningsplikten även omfattar omständigheter som inte entydigt talar till den misstänktes förmån men som skulle kunna vara av betydelse för hans eller hennes försvar. ska alltså tas till vara och redovisas för den misstänkte. frånvaron av utredningsresultat kan tala mot att en misstänkt person är utredningsåtgärder som inte har lett någon vart. Den misstänktes rätt till insyn bidrar till att säkerställa att objektivitetsprincipen iakttas i dessa Från att under spaningsstadiet ha arbetat med olika tänkbara hypoteser om hur brottet kan ha gått till formas under utredningsstadiet en hypotes som verkar mer trolig än andra. Även om ett händelseförlopp kommer i förgrunden måste förundersökningsledaren, för att uppfylla kravet på objektivitet, ändå överväga och undersöka förekomsten av andra förklaringar samt pröva dessa mot den befintliga bevisningen. gäller inte minst eftersom den misstänkte själv inte är skyldig att vara aktiv till sitt försvar genom att ta fram motbevisning. I likhet med utredningen anser regeringen att den lagreglerade skyldigheten att beakta omständigheter och ta till vara bevis som talar till den misstänktes förmån inte är inskränkt till material som brottsutredande personal händelsevis råkar på under utredningens gång. Förundersökningsledaren och annan brottsutredande personal ska tvärtom i rimlig utsträckning aktivt söka efter sådant material. någon allmängiltig gräns för hur långt skyldigheten att formulera alternativa förklaringar sträcker sig låter sig dock inte göras. Bedömningen måste i stället göras från fall till fall med beaktande av bland annat brottets art och svårhetsgrad. Verksamheten ska dock alltid bedrivas så att en materiellt korrekt utredning eftersträvas. Kravet på att de brottsbekämpande myndigheterna iakttar objektivitet i sin verksamhet påverkas inte av det faktum att den misstänkte biträds av Skyldigheten att ta till vara och säkerställa även sådant Prop. 2015/16:68 som talar till förmån för den misstänkte kvarstår alltså oförändrad i dessa En annan sak är att försvararen, genom att ta till vara den misstänktes intressen, i praktiken kan innebära en hjälp för myndigheten att uppfylla kravet på objektivitet. Bör regleringen i 23 kap. 4 § första stycket ändras? Regleringen av objektivitetsprincipen i 23 kap. 4 § första stycket har varken ändrats sakligt eller språkligt sedan balkens tillkomst. Att det sakliga innehållet inte har ändrats beror sannolikt på att bestämmelsen inte är detaljerad och att den därför har kunnat tillämpas även efter hand som den brottsbekämpande verksamheten har utvecklats. Frågan är om det nu finns anledning att förändra bestämmelsens utformning.