prop · H3035 · 2015-11-03 00:00:00 — Enligt regeringens mening finns det därför ingen möjlighet att begränsa skyldigheten att göra avdrag för koncerninterna skulder till att endast gälla skulder som uppstått genom transaktioner mellan de företag som ska vara avgiftsskyldiga enligt den nya lagen om resolution. Även i övrigt bör bestämmelserna om avgiftsunderlaget i den lagen utformas så att de är förenliga med förordningen om resolutionsavgifter. I och med att insättningar som omfattas av insättningsgarantin ingår i företagens skulder, och därmed medräknas i avgiftsunderlaget för stabilitetsavgiften, betalar företagen dubbla avgifter för dessa, dels insättningsgarantiavgift, dels stabilitetsavgift. Med krishanterings- direktivets regler kommer denna dubblering att upphöra, eftersom det där föreskrivs att underlaget för avgifterna till finansieringsarrangemanget för resolution ska utgöras av företagens skulder (exklusive primärt och supplementärt kapital) med avdrag för garanterade insättningar. I förhållande till vad som gäller för dagens stabilitetsavgift kommer detta alltså att innebära att avgiftsunderlaget minskar med ett belopp motsvarande summan av garanterade insättningar. anser att förslaget innebär en kraftig och omotiverad ökning av avgiftsbördan för de företag som inte har garanterade insättningar i någon större utsträckning, och ifrågasätter om detta är förenligt med syftena bakom regelverket. I detta sammanhang kan återigen noteras att syftet är att undvika att företag betalar dubbel avgift. Dessutom utgör de nu aktuella bestämmelserna bindande unionsrättsliga regler. Regler motsvarande dem i krishanteringsdirektivet måste sålunda tas in i den nya lagen om resolution för att direktivet ska vara fullt ut genomfört i denna del. Utöver ovan nämnda koncerninterna skulder ska enligt artikel 5.1 i förordningen om resolutionsavgifter även vissa andra skulder dras av 2015/16:5 från avgiftsunderlaget. Artikel 5.3 och 5.4 i förordningen innehåller dessutom bestämmelser om värdering av derivat som påverkar avgiftsbasen ytterligare. Minskningen av avgiftsbasen motverkas till viss del av att resolutionsavgift även kommer att betalas av värde- pappersbolag. Dessa bolag ingår inte i kretsen av avgiftsskyldiga företag enligt den nuvarande stödlagen. Enligt regeringens bedömning i lagrådsremissen, vilken grundade sig på data , skulle avgiftsbasen för resolutionsavgiften uppgå till . Det förhållandet att avgiftsunderlaget ska bestämmas i enlighet med förordningen om resolutionsavgifter innebär att avgiftsunderlaget ska beräknas på annat sätt än vad regeringen föreslagit i lagrådsremissen. Trots detta kan avgiftsunderlaget, beräknat utifrån data och med tillämpning av reglerna i förordningen om resolutionsavgifter, uppskattas uppgå till ungefär samma belopp som regeringen bedömt i lagrådsremissen. Enligt 7 kap. 2 § lagen (2008:814) om statligt stöd till kreditinstitut är stabilitetsavgiften av avgiftsunderlaget. Eftersom garanterade insättningar inte räknas in i avgiftsunderlaget för resolutionsavgiften blir, som framgått ovan, det totala avgiftsunderlaget något lägre för resolutionsavgiften än för stabilitetsavgiften. Det framstår som lämpligt att även uttaget av resolutionsavgift anges som en andel av det totala avgiftsunderlaget. Det framstår i detta sammanhang som angeläget att det totala årliga avgiftsuttaget bestäms så att behållningen i resolutionsreserven når en nivå som motsvarar av garanterade insättningar, så att den flexibilitet som krishanteringsdirektivet ger såvitt avser användningen av resolutionsreserven i samband med diskretionära undantag från skuldnedskrivning ska kunna utnyttjas om det bedöms lämpligt. Dessutom har har en mycket stor banksektor i förhållande till den svenska ekonomins storlek (jfr prop. 2013/14:228 s. 152). Även av detta skäl bedöms det angeläget att säkerställa att det finns resurser tillgängliga för att kunna vidta de åtgärder som kan behövas i en krissituation. Mot denna bakgrund bör det årliga uttaget av resolutionsavgift anges som en andel – – av det totala avgiftsunderlaget. Detta innebär ett totalt årligt avgiftsuttag på . , då även stabilitetsavgift tas ut, bör avgiften dock reduceras till hälften (se avsnitt 30). Det bör också framhållas att den riskbaserade avgift som ska tas ut efter det att behållningen i resolutionsreserven nått en nivå som motsvarar av garanterade insättningar kommer att utgå från den risk som förknippas med enskilda företag. De närmare förutsättningarna för hur den avgiften ska bestämmas avses framgå av föreskrifter som meddelas av regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer. I fråga om den avgiften saknas det alltså skäl att ange uttaget som en andel av avgiftsunderlaget. Artikel 13 i förordningen om resolutionsavgifter föreskriver hur processen ska gå till för uttaget av den årliga resolutionsavgiften. Beslutet som fastställer vilken avgift en avgiftsskyldig ska betala ska meddelas och på något av de sätt som föreskrivs i artikel 13.2. I beslutet ska vidare anges de villkor och metoder som gäller för betalningen. Förordningen innehåller inga bestämmelser om inom vilken tid den fastställda avgiften ska betalas. Det finns alltså inga hinder mot att i nationell rätt föreskriva att avgiften ska betalas för avgiftsbeslutet. Enligt regeringens mening bör det i den nya lagen om resolution införas en bestämmelse som innebär att avgiften ska betalas inom en månad för resolutionsmyndighetens beslut. Den tidsfristen bör gälla oavsett om beslutet rör resolutions-, tilläggs- eller riskavgift. I den föreslagna avgiftsmodellen förutsätter beslut om resolutions- och tilläggsavgiften uppgifter om företagens totala volym av garanterade insättningar. Avgifterna ska sedan beräknas som en andel av företagens skulder minskat med garanterade insättningar (avgiftsunderlaget). Att avgifterna ska fördelas utifrån hela avgiftskollektivets garanterade insättningar gör att beräkning och uttag av avgifterna blir beroende av att samtliga institut har fullgjort sin uppgiftsskyldighet. Erfarenheterna från insättningsgaranti, vars nuvarande avgiftsmodell är uppbyggd på motsvarande sätt, visar att avgiftsuttaget kan bli kraftigt försenat på grund av att avgiftsmodellen har denna egenskap. Sådana förseningar innebär förlorade ränteintäkter för fonden. Artikel 17 i förordningen om resolutionsavgifter föreskriver en skyldighet för resolutionsmyndigheten att, om ett avgiftsskyldigt företag inte lämnar tillräckliga uppgifter för avgiftsbeslutet inom föreskriven tid, uppskatta resolutionsavgiften. För avgiftsskyldiga som inte omfattas av förordningens tillämpningsområde behövs det nationella regler som säkerställer att motsvarande uppskattning görs om ett sådant företag inte uppfyller sin uppgiftsskyldighet. På motsvarande sätt bör resolutions- myndigheten ges rätt att fatta beslut om riskavgift till resolutionsreserven även om myndigheten inte har fått in uppgifter från den avgiftsskyldige. Denna uppskattning bör göras utifrån försiktiga antaganden till nackdel för dem som inte lämnat uppgift. Om det i efterhand visar sig att ett företags faktiska uppgifter skiljer sig från dem som uppskattats, ska riskavgiften kunna justeras. Det bör också framgå av den nya lagen om resolution att den som har varit avgiftsskyldig för enbart en del av ett kalenderår ska betala avgift i proportion till hur stor del av året som avgiftsskyldighet har förelegat. I likhet med vad som gäller enligt förordningen om resolutionsavgifter bör den partiella avgiften bestämmas på grundval av hur många hela månader under kalenderåret som avgiftsskyldighet förelegat. Av artikel 102.3 i krishanteringsdirektivet framgår dessutom att de avgifter som tas ut för att uppnå direktivets målnivå ska sättas med beaktande av konjunkturcykeln och de negativa effekter som procykliska avgifter kan få. bör därför få möjlighet att justera ned den löpande avgiften, eller bevilja anstånd med betalningen, om särskilda Det gäller exempelvis om den finansiella stabiliteten i hotas genom avgiftsuttaget. Mot denna bakgrund bör det anges uttryckligen i den nya lagen om resolution att avgiften under vissa förutsättningar kan fastställas på ett sätt som avviker från vad som följer av de allmänna bestämmelserna om avgiftsuttag. Förutom i de fall som behandlats ovan – när avgiftsskyldighet enbart förelegat en del av året, avgiften har satts ned eller anstånd beviljats – kan avgiften i ett enskilt fall t.ex. komma att bestämmas av allmän förvaltningsdomstol efter överklagande. Krav på företagens efterlevande av avgiftsskyldigheten Medlemsstaterna ska enligt artikel 103.4 i krishanteringsdirektivet se till att skyldigheten att betala avgifter är bindande enligt nationell lagstiftning. Medlemsstaterna ska vidare enligt artikel 103.4 andra stycket i direktivet upprätta nödvändiga rutiner för uppföljning och kontroll av att avgifter betalas fullständigt och korrekt. Slutligen anges i artikel 103.8 i direktivet att kommissionen ska ges befogenhet att anta delegerade akter för att specificera hur uppföljning och kontroll av företagens fullgörande av sin avgiftsskyldighet ska ske. Förordningen om resolutionsavgifter innehåller bl.a. bestämmelser om att resolutionsmyndigheten ska påföra dröjsmålsränta vid partiell eller utebliven betalning eller bristande efterlevnad av andra villkor som anges i avgiftsbeslutet (artikel 13.4). Dröjsmålsräntan på det utestående beloppet ska tas ut från och med förfallodagen med den räntesats som tillämpas av på dess huvudsakliga refinansi- eringstransaktioner, med ett tillägg av . Dröjsmålsränta bör utgå på motsvarande sätt på avgift som inte betalats av ett avgiftsskyldigt företag som inte omfattas av förordningen. När det gäller riskavgiften bör dock dröjsmålsräntan fastställas med utgångspunkt i referensränta med ett tillägg av . Beslut om att påföra avgift bör vidare kunna bli föremål för verkställighet. Vidare föreskriver artikel 14 i förordningen om resolutionsavgifter att företagen ska lämna årsbokslut och andra uppgifter som resolutions- myndigheten behöver för att kunna fastställa resolutionsavgiften. I den nya lagen om resolution bör motsvarande skyldighet införas för företagen som inte omfattas av förordningen. För sådana företag finns det emellertid inte anledning att kräva att de ska inkomma med de uppgifter som föreskrivs i bilaga II till förordningen. Flertalet av dessa uppgifter är nämligen kopplade till de riskindikatorer som bedömts olämpliga att tillämpa på företagen i fråga. anför att det bör klargöras vilken typ av revisors- granskning som ska utföras av de uppgifter som ligger till grund för resolutionsmyndighetens beslut om avgiftsuttag. Enligt regeringens förslag ska enbart uppgifterna som avser avgifts- underlaget vara revisorsgranskade. Det finns i detta sammanhang anledning att skilja mellan dels uppgifter ur företagens av revisorer granskade årsredovisningar, dels uppgifter om garanterade insättningar som lämnas till garantimyndigheten i särskild ordning. I fråga om uppgifter ur företagens årsredovisning rör det sig, som också anför, om uppgifter som har varit föremål för en revision som Prop. 2015/16:5 utmynnat i ett positivt bestyrkande. De uppgifter om garanterade insättningar som lämnas till garantimyndigheten i särskild ordning ska, i enlighet med den ordning som gäller för dessa uppgifter, vara stärkta genom revisorsintyg. I krishanteringsdirektivets uppräkning av de ändamål för vilka resolutionsreserven får användas ingår inte resolutionsmyndighetens egna administrativa kostnader. Kostnader i samband med direkta resolutionsåtgärder, som exempelvis kostnader för externa rådgivare före, under eller efter en stödåtgärd, får enligt artikel 37.7 i krishanteringsdirektivet finansieras genom att kostnaderna påförs de företag som är föremål för stöd. Däremot sägs inget om hur kostnaderna för resolutionsmyndighetens förberedande arbete ska finansieras. Utredningen bedömer att företagen bör bära även dessa kostnader och förordar därför att den modell som används för insättningsgarantin tillämpas även för resolutionsmyndigheten. Enligt regeringens bedömning framstår dock en sådan lösning som svårförenlig med utformningen av artikel 101 i krishanteringsdirektivet, som uttömmande anger de syften för vilka reserven får användas. Mot denna bakgrund bedömer regeringen att utredningens förslag i denna del inte bör genomföras. När det gäller administrativa kostnader för åtgärder som vidtas inom ramen för den nya stödlagen bör dessa däremot täckas med medel från stabilitetsfonden. Bestämmelser om detta bör föras in i den nya stödlagen. De avskilda medlen förs till inkomsttitel i statens budget. 25.2.3Höjd avgift och tilläggsavgift Regeringens förslag: Institut och EES-filialer med tillstånd att driva verksamhet i ska – under vissa förutsättningar – betala en höjd avgift eller en tilläggsavgift. För det fall resolutionsreservens behållning faller av garanterade insättningar, ska avgiften kunna höjas så att den blir tillräcklig för att återställa behållningen i resolutionsreserven till en procent av garanterade insättningar (höjd avgift). Maximalt får den förhöjda resolutionsavgiften uppgå till en nivå som motsvarar av garanterade insättningar. Om behållningen i resolutionsreserven blir negativ ska det, utöver resolutionsavgiften, utgå en särskild tilläggsavgift. Tilläggsavgiften ska bestämmas så att underskottet i reserven täcks. Maximalt får dock tilläggsavgiften uppgå till resolutionsavgiftens storlek, exklusive eventuella höjningar av resolutionsavgiften. En enskild avgiftsskyldigs tilläggsavgift ska fastställas utifrån den andel av de totala resolutionsavgifterna som den avgiftsskyldige betalar. Tilläggsavgiften ska tas ut till dess hela underskottet, jämte finansieringskostnader, har täckts. Om inte särskilda skäl finns ska tilläggsavgiften tas ut som resolutionsavgiften. Enskilda avgiftsskyldiga kan få anstånd med att betala tilläggsavgift upp om det är motiverat för att skydda företagets finansiella ställning. Anståndet kan förlängas på företagets begäran, men avgiften måste betalas när den inte längre hotar företagets finansiella ställning. Utredningens förslag överensstämmer med regeringens förslag. Remissinstanserna tillstyrker förslaget eller har inget att invända mot Skälen för regeringens förslag I artikel 102.3 i krishanteringsdirektivet anges att om resolutionsreserven faller under två tredjedelar av direktivets målnivå (dvs. procent av garanterade insättningar), ska avgiften sättas så att målnivån på en procent uppnås igen senast . Eftersom det enligt artikel 104 i krishanteringsdirektivet ska utgå en särskild tilläggsavgift (efterhandsavgift) om fondens behållning är negativ, torde den höjda avgiften enbart avse underskott i intervallet av Det innebär att den som mest skulle komma att uppgå till 1/6 av den i krishanteringsdirektivet angivna målnivån för fonden, dvs. procent av garanterade insättningar (1/6 * garanterade insättningar = 0,17). Detta torde typiskt sett innebära ett behov av höjd avgift under den sexårsperiod som det handlar om, till dess att nivån på en procent har Avgiften ska alltså höjas till en nivå som gör att den totala resolutionsavgiften blir tillräcklig för att återställa fonderings- nivån till en procent av garanterade insättningar. Syftet med krishanteringsdirektivets bestämmelser i denna del är att säkerställa att resolutionsreserven snabbare ska kunna komma tillbaka till en behållning motsvarande en procent av garanterade insättningar. således krishanteringsdirektivets målnivå på en procent av garanterade insättningar som bör ligga till grund för beräkningen av den höjda Motsvarande bestämmelser bör införas i den nya lagen En särskild fråga rörande den höjda avgiften är den Fastställandet av det belopp som ska återhämtas med hjälp av den höjda avgiften torde behöva göras då avgiftsbehovet uppstår, dvs. när reserven underskrider av Syftet är att undvika att transaktioner i reserven påverkar storleken på den förhöjda avgiften. En annan fråga är hur den höjda avgiften ska beräknas om det skulle ske nya utbetalningar ur fonden innan ett tidigare underskott hunnit Regeringen anser liksom utredningen att det inte är lämpligt att kräva att underskottet ska inhämtas som gäller för det ursprungliga underskottet. Detta skulle i praktiken innebära att det underskott som avser den nya utbetalningen skulle behöva återhämtas inom än vad krishanteringsdirektivet kräver. bör den höjda avgiften beräknas utifrån en ny sexårsperiod och avse det totala underskottet, dvs. både det tidigare underskott som ännu inte återhämtats och det nya underskottet. Enligt artikel 102.3 i krishanteringsdirektivet ska de avgifter som tas ut för att uppnå direktivets målnivå sättas med beaktande av konjunktur- cykeln och de negativa effekter som procykliska avgifter kan få. bör därför, på samma sätt som i fråga om den löpande avgiften, få möjlighet att justera ned den höjda avgiften om särskilda skäl föreligger. Det gäller exempelvis om den finansiella stabiliteten i hotas genom avgiftsuttaget. Om resolutionsreserven inte räcker för att täcka förluster, kostnader eller andra utgifter anges i artikel 104 i krishanteringsdirektivet att extraordinära avgifter ska tas ut från täcka underskottet (tilläggsavgift). Här blir det alltså fråga om en ytterligare avgift, utöver resolutionsavgiften, för det fall behållningen i reserven blir negativ. Denna tilläggsavgift har enbart till uppgift att eliminera underskott i reserven, inte att återställa behållningen till krishanteringsdirektivets målnivå på en procent av garanterade insättningar. Den senare uppgiften uppfylls av den höjda avgiften som kommer att tas ut parallellt med tilläggsavgiften. Krishanteringsdirektivet säger inget om inom vilken tidsrymd ett underskott ska inhämtas. Utredningens tolkning är att hela underskottet som huvudregel ska inhämtas vid ett och samma tillfälle. Ett uttryckligt undantag finns dock. Avgifterna får maximalt uppgå till den årliga avgift som tas ut för att uppnå krishanteringsdirektivets målnivå. Det som här avses med årlig avgift torde inte innefatta eventuellt förhöjda årliga avgifter till följd av att målnivån måste återställas , utan enbart de årliga avgifter som normalt tas ut när det inte finns några tidsbundna krav på återställning. Detta innebär i praktiken att tilläggsavgiften högst får uppgå till den avgift som i normala förhållanden tas ut i enlighet med förordningen om resolutionsavgifter eller, när det gäller EES-filialer och värdepappersbolag som inte omfattas av förordningen, i enlighet med kriterierna i artikel 103.7 i krishanteringsdirektivet och de föreskrifter som meddelats av regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer. Den övre gränsen för tilläggsavgiften innebär att det kan komma att ta innan ett större underskott har eliminerats. kommer också den höjda avgiften att tas ut. Detta gör att behållningen i reserven kan komma att vara positiv utan att hela underskottet hunnit betalas in med tilläggsavgift. Detta faktum innebär att uttaget av tilläggsavgiften inte kan knytas till att ett underskott i reserven föreligger för avgiftsuttaget. I stället måste tilläggsavgiften vid större underskott fastställas då underskottet uppstår och framåt, så att den förväntade avgiftssumman uppgår till underskottets storlek. Om det skulle uppstå ett nytt underskott i reserven innan det gamla har återhämtats, ska tilläggsavgiften beräknas utifrån det sammanlagda underskottet. Förutsatt att det gamla underskottet var så högt att det betingade maximal tilläggsavgift, kommer det nya underskottet inte att påverka storleken på avgiften. Däremot kommer det innebära att tilläggsavgiften kommer att behöva tas ut . I krishanteringsdirektivet ställs också krav på att tilläggsavgiften ska fördelas mellan instituten på samma sätt som de avgifter som tas ut när fonderingsnivån är positiv. Således krävs att tilläggsavgiften riskdifferentieras på samma sätt som den löpande avgiften, i enlighet med förordningen om resolutionsavgifter eller, när det gäller EES-filialer och värdepappersbolag som inte omfattas av förordningen, föreskrifter som meddelats av regeringen eller den myndighet som regeringen För att åstadkomma detta bör en bestämmelse tas in i den nya lagen om resolution med innebörden att tilläggsavgiften för varje avgiftsskyldig ska fastställas utifrån den andel av de totala avgifterna som den avgiftsskyldige betalar. När det gäller tidpunkten för uttaget av tilläggsavgiften innehåller krishanteringsdirektivet inga explicita krav. En möjlig tolkning är att avgifterna ska tas ut så att underskottet i reserven ska kunna täckas, dvs. utan att underskottet ska behöva finansieras på annat sätt (t.ex. i form av lån) i väntan på att tilläggsavgifterna flyter in. ansluter sig till utredningens bedömning att det i praktiken kommer vara svårt, eller i vissa situationer närmast omöjligt, att ta ut avgifter så snabbt att annan tillfällig finansiering inte ska behövas. Detta gäller särskilt om resolutionsmyndigheten måste göra en ny insamling av de uppgifter som krävs för att fastställa avgiften. Detta senare problem skulle kunna undvikas om resolutionsmyndigheten tilläts göra avgiftsuttaget baserat på uppgifter från det närmaste föregående avgiftsbeslutet. Men även om så vore fallet torde det inte vara möjligt att göra avgiftsuttaget inom de tidsramar som krävs för att annan tillfällig finansiering inte ska vara Det kan också tilläggas att ett avgiftsuttag som måste ske separat från det ordinarie årliga uttaget av avgiften kommer att innebära en administrativ belastning på både instituten och resolutionsmyndigheten. Dessutom kommer det att ske när resolutionsmyndig- heten sannolikt är hårt belastad med att hantera ett eller flera resolutions- Av dessa skäl bör tilläggsavgiften som huvudregel tas ut vid samma tidpunkt som den övriga avgiften. Endast om särskilda skäl föreligger ska myndigheten kunna ta ut tilläggsavgiften . skulle exempelvis kunna vara motiverat att tidigarelägga avgiftsuttaget om resolutionsreserven inte kan utnyttja de lånemöjligheter som föreslås i avsnitt 25.3.1 eller om sådana lån enbart kan tas upp till ofördelaktiga När ett sådant avgiftsuttag aktualiseras bör resolutions- myndigheten inte göra någon ny insamling av uppgifter från företagen utan i stället basera avgiftsbeslutet på uppgifter från närmaste föregående som det föreligger ett underskott i reserven kommer detta att behöva finansieras med ovan nämnda lånemöjligheter. Kostnaderna för denna finansiering bör i sin helhet täckas med tilläggs- Enligt artikel 104.3 i krishanteringsdirektivet får resolutions- myndigheten, helt eller delvis, undanta företag från skyldigheten att betala tilläggsavgift, om det är nödvändigt för att skydda företagets Ett sådant undantag får dock inte beviljas för längre Prop. 2015/16:5 tid än , men undantaget kan förnyas på företagets begäran. Den avgift som undantaget gäller ska dock betalas när det inte längre hotar att skada företagets finansiella ställning. Motsvarande bestämmelser bör införas i den nya lagen om resolution. Regeringens förslag: Resolutionsavgift ska tas ut fram till dess att behållningen i resolutionsreserven uppgår till av garanterade insättningar. Därutöver definieras inte någon uttrycklig målnivå i lagen. Utredningens förslag innebär att två olika nivåer för behållningen i resolutionsreserven – dels en procent, dels – anges i lagen, men utan att någon uttrycklig målnivå definieras. Remissinstanserna: Flertalet remissinstanser tillstyrker förslaget eller har inget att invända mot det. delar utredningens bedömning att det inte bör införas någon lagfäst målnivå. anför att målnivån bör sättas till en procent av garanterade insättningar och en riskbaserad avgift tas ut därefter upp till en viss högre nivå. , och anser att det ska finnas en bortre målnivå efter vilken avgifter till resolutionsreserven inte längre tas ut.