prop · H20394 · 2015-04-01 00:00:00 — Av 1 § första stycket 4 stöldgodslagen framgår emellertid endast att bestämmelsen är tillämplig på egendom som har varit föremål för brott som avses i 7 § lagen om straff för penningtvättsbrott. Den omfattar alltså bara fullbordad näringspenningtvätt. Genom uttalandena i förarbe- tena och hänvisningen i 9 § andra stycket penningtvättsbrottslagen är det enligt regeringen uppenbart att avsikten har varit att även egendom som avses i 8 § samma lag ska kunna tas i förvar. För att möjliggöra förvars- tagande av egendom som varit föremål för försök, förberedelse eller stämpling till näringspenningtvätt bör därför hänvisningen i 1 § stöld- godslagen kompletteras. Ändrade myndighetsbeteckningar i vissa lagar Prop. Regeringens förslag: Begreppet polismyndighet ska ersättas med i lagen om lastning och lossning av bulkfartyg, lagen om handel med utsläppsrätter och barlastvattenlagen. Departementspromemorians förslag överensstämmer med regering- ens förslag. Remissinstanserna yttrar sig inte särskilt över förslaget. Skälen för regeringens förslag: I propositionen En ny organisation för polisen behandlades ett stort antal lagar där ändringarna i huvudsak bestod i att vissa begrepp ändrades eller utmönstrades. På grund av att den lokala polisorganisationen upphörde och att två nya myndigheter bildades var det nödvändigt att ändra de lagar som innehöll namnen på de myndigheter som upphörde eller som behövde hänvisa till någon av de nya myndigheterna. Framför allt var det sammanslagningen av de 21 polismyndigheterna och till en myndighet, Polismyn- digheten, som föranledde dessa ändringar. I propositionen beskrivs när- mare vilka begrepp som behövde mönstras ut eller ändras (prop. 2013/14:110 s. 401 f.). Det har därefter uppmärksammats att ytterligare några lagar bör ändras av samma skäl. I 17 § lagen (2003:367) om lastning och lossning av bulkfartyg före- skrivs att vissa beslut ska anmälas till ”polis-, tull- och lotsmyndighe- terna”. Paragrafen bör ändras på så sätt att anmälan ska göras till Polis- myndigheten, och , som är de korrekta beteck- ningarna på berörda myndigheter. Enligt 7 kap. 8 § lagen (2004:1199) om handel med utsläppsrätter ska en tillsynsmyndighet anmäla överträdelser av lagen eller en EU-förord- ning om handel med utsläppsrätter till ”polis- eller åklagarmyndighet”. Paragrafen bör ändras på så sätt att anmälan ska göras till Polismyndig- heten eller till en åklagarmyndighet. Eftersom brott av nu aktuellt slag kan komma att utredas av såväl som Ekobrotts- myndigheten bör det neutrala begreppet åklagarmyndighet behållas. I 5 kap. 13 § barlastvattenlagen (2009:1165) föreskrivs att tillsynsmyn- digheten skyndsamt ska anmäla överträdelser av lagen eller av före- skrifter som har meddelats med stöd av den. Anmälan ska göras till ”polis- eller åklagarmyndigheten”. Paragrafen bör ändras så att anmälan när det gäller polisen ska göras till . Eftersom Eko- brottsmyndigheten inte utreder brott som rör miljön bör Åklagarmyndig- heten anges som den åklagarmyndighet till vilken anmälan ska göras. 8.7 Ändring av en överklaganderegel Regeringens förslag: beslut enligt pantbankslagen om rapportering ska överklagas till allmän förvaltningsdomstol i stäl- let för till . Andra beslut av får inte överklagas. Departementspromemorians förslag överensstämmer med regering- 2014/15:94 Remissinstanserna: Flertalet remissinstanser yttrar sig inte över för- slaget. har inget att invända mot förslaget. i framhåller att det nu aktuella förslaget bi- drar ytterligare till att skapa enhetliga regler för överklagande av Polis- myndighetens beslut och finner att det därför är väl motiverat. anser att den föreslagna begränsningen av överklagan- demöjligheten är olycklig då den påverkar enskilda personers rätt att få sin sak prövad i förvaltningsdomstol, vilket försämrar rättssäkerheten för den enskilde. motsätter sig därför förslaget. Skälen för regeringens förslag Av propositionen En ny organisation för polisen framgår att reglerna för hur enskilda ska överklaga förvaltningsbeslut som fattas inom polisorga- nisationen inte har varit enhetliga (se prop. 2013/14:110 s. 440 f.). Som ett led i att skapa mer enhetliga överklaganderegler ändrades ett flertal överklaganderegler på så sätt att ersattes med allmän för- valtningsdomstol som överklagandeinstans. Ett viktigt skäl för enhetliga regler är att det underlättar både för den beslutande myndigheten och för den enskilde. Om reglerna skiljer sig åt för olika ärendetyper – och det inte finns något naturligt skäl för en sådan skillnad – finns det bl.a. risk för att felaktiga uppgifter om överklagande kan orsaka den enskilde onö- digt besvär och rättsförluster. Regeringens utgångspunkt för att föreslå ändringar i pantbankslagen (1995:1000) är att åstadkomma en för den enskilde mer rättssäker ordning för överklaganden av beslut, vilket även framhåller vikten av. Vilka av beslut enligt pantbankslagen kan överklagas? Enligt 27 § pantbankslagen är en pantbank skyldig att på begäran lämna ut uppgifter ur pantboken till . En sådan begäran får avse viss systematisk rapportering till myndigheten. Pantbanken ska också lämna myndigheten tillträde till pantbankens lokaler för undersök- ning av pantlagret och granskning av pantboken och de handlingar som ligger till grund för den. Enligt 34 § pantbankslagen får Polismyndighe- tens beslut överklagas till . Vidare föreskrivs att Polismyn- dighetens beslut gäller , om inte annat bestämts. Eftersom det inte finns några andra beslut enligt pantbankslagen som fattas av än beslut enligt 27 § är det uppenbart att det är sådana beslut som avses med överklaganderegeln. Det framgår dock inte klart av lagtextens ordalydelse om överklaganderegeln gäller Polis- myndighetens beslut om att myndigheten ska ges tillträde till lokalerna och där kunna granska pantboken och andra handlingar, eller om över- klaganderegeln bara gäller för beslut om att pantbanken ska lämna upp- gifter i enskilda fall eller systematiskt ska rapportera vissa uppgifter till . Förarbetena till pantbankslagen ger ingen ledning i den frågan, efter- som det i denna del hänvisas till att reglerna överförts från tidigare lag- stiftning (prop. 1994/95:178 s. 36). I förarbetena till lagen (1949:722) om pantlånerörelse, som pantbankslagen ersatte, redovisas inte heller några överväganden angående omfattningen av rätten att överklaga. Bestäm- melserna om polisens roll betecknades som ”polismässiga kontrollföre- skrifter” (prop. 1949:201 s. 28). De innebar bl.a. att en utövare av pantlå- nerörelse, efter anmälan av polismyndigheten att gods förkommit eller olovligen avhänts ägaren, var skyldig att undersöka om god- set fanns i rörelsens besittning eller om det fanns någon anteckning om det (19 §). fick undersöka en pantlåneinrättnings lokaler och granska pantboken (21 §). fick även ålägga utövare av pantlånerörelse att anmäla förvärv av visst eller vissa slag (20 §). Överklagandebestämmelsen föreskrev att besvär över polismyn- dighets beslut enligt lagen fick anföras hos inom efter det att klaganden fått del av beslutet. beslut fick överklagas hos Konungen. Det föreskrevs också att polismyndighetens och beslut skulle lända till efterrättelse utan hinder av förd klagan. Frågan är således om det har varit avsikten att inte bara Polismyndig- hetens beslut om att inhämta uppgifter och om viss rapportering utan även de beslut eller åtgärder som vidtas för att myndigheten ska få till- träde till lokalerna och där kunna granska pantboken och andra hand- lingar ska vara överklagbara. Det är enligt regeringens mening svårt att se vad en domstolsprövning i de senare situationerna skulle kunna resul- tera i. Det går inte att i efterhand ändra det förhållandet att det har före- kommit tillträde till lokalerna och att en granskning har gjorts. En jämfö- relse kan också göras med andra liknande former av undersökningar, exempelvis olika former av husrannsakan. Sådana beslut får nära nog aldrig överklagas, trots det grundlagsskydd som enligt 2 kap. 6 § rege- ringsformen finns mot sådana åtgärder. Det ligger också nära till hands att jämföra med skatterevision enligt skatteförfarandelagen (2011:1244), där den som genomför revisionen har likartade befogenheter. Inte heller sådana beslut, där det bl.a. ingår rätt till granskning av handlingar och tillträde till lokaler, är överklagbara. Regeringen kan alltså inte se något sakligt skäl till att sådana beslut eller åtgärder av som syftar till att få tillträde till en pantbanks lokaler och att där granska pantboken och andra handlingar ska vara överklagbara. anser att promemorians förslag kan påverka enskilda personers rätt att få sin sak prövad i förvaltningsdomstol, vilket enligt samfundet försämrar rättssäkerheten för den enskilde. Mot bak- grund av vad som anförts om de nuvarande bestämmelsernas otydlighet kan regeringen inte se att det förtydligande som föreslås skulle leda till någon nackdel för enskilda. Det finns inte heller några sakliga skäl för att låta sådana beslut eller åtgärder av som syftar till att få tillträde till en pantbanks lokaler och att där granska pantboken och andra handlingar vara överklagbara. Det kan anmärkas att , vars medlemmar närmast berörs, inte har någon in- vändning mot förslaget. När det gäller beslut om att pantbanken ska lämna uppgifter i enskilda fall eller systematiskt ska rapportera vissa uppgifter till Polismyndig- heten anser regeringen däremot att det är motiverat med en överklagan- deregel. Ett sådant uppgiftslämnande kan nämligen upplevas som be- tungande och det kan då vara rimligt att frågan om omfattningen av rap- 2014/15:94 porteringen kan prövas rättsligt. När regeln nu moderniseras bör det tydliggöras att möjligheten att överklaga är begränsad till detta. Besluten bör överklagas till allmän förvaltningsdomstol beslut får enligt 34 § pantbankslagen överklagas till . Enligt 35 § pantbankslagen får beslut enligt 30 § andra stycket inte överklagas. Andra beslut som med- delar enligt lagen, vilket omfattar nu aktuella beslut, får överklagas till allmän förvaltningsdomstol. Prövningstillstånd krävs vid överklagande till kammarrätten. Reglerna om att beslut av en polismyndighet överklagas till länsstyrel- sen har historiska rötter, vilket redovisas närmare i prop. 2013/14:110 s. 441 f. Reglerna om som överklagandeinstans för beslut inom polisorganisationen har emellertid successivt ersatts med regler om överklagande till allmän förvaltningsdomstol. I propositionen framhålls att det fåtal lagar som föreskriver att en polismyndighets beslut alltjämt överklagas till som huvudregel bör ändras så att besluten i stället överklagas till allmän förvaltningsdomstol (se prop. 2013/14:110 s. 441 f.). Ett antal regler enligt vilka beslut skulle överklagas till ändrades på det sättet att besluten i stället överklagas till allmän förvaltningsdomstol. Av samma skäl bör enligt regeringens mening även regeln i 34 § pantbankslagen om överklagande till ersättas med en regel om överklagande direkt till allmän förvaltningsdomstol. krävs det prövningstillstånd för överklagande av beslut till kammarrätten. Om beslut ska överklagas direkt till allmän förvaltningsdomstol bör det på motsvarande sätt krävas prövningstillstånd vid överklagande till kammarrätten. Vid den senaste ändringen av 11 § lagen (1972:435) om överlastavgift kom av förbiseende den sista meningen i andra stycket felaktigt att place- ras som ett självständigt tredje stycke (se prop. 2013/14:232 s. 9). Detta redaktionella fel bör rättas till så att andra stycket i paragrafen återfår den lydelse det hade före ändringen i SFS 2014:1409. 9 Konsekvenserna av förslagen Regeringens bedömning: Förslagen medför endast marginella eko- nomiska konsekvenser. Eventuella merkostnader ryms inom befintliga anslag. Förslagen väntas få positiva konsekvenser för brottsbekämp- ningen. Departementspromemoriornas bedömningar överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: De flesta remissinstanser yttrar sig inte särskilt i Prop. 2014/15:94 denna fråga. den kommer att få tillsyn även för den personuppgiftsbehandling som utförs i forensisk verksamhet. Skälen för regeringens bedömning: Några av förslagen utgör enbart konsekvensändringar till den nya polisorganisationen i form av namn- ändringar eller andra lagtekniska anpassningar. Dessa medför inga kon- sekvenser av vare sig ekonomisk eller annan art. Förslaget om ändrade regler för behandlingen av personuppgifter på- verkar inte behovet av register och bedöms därför inte medföra några extra kostnader. Som framhål- ler kommer nämndens tillsynsområde att utvidgas när behandlingen av personuppgifter i den forensiska verksamheten regleras i polisdatalagen (2010:361), eftersom nämndens tillsyn över polisens personuppgiftsbe- handling är knuten till vissa uppräknade författningar. Regeringen gör bedömningen att det rör sig om en marginell utökning av nämndens till- synsområde och att eventuella merkostnader ryms inom befintliga anslag. Den föreslagna regleringen som tillåter att resultaten av undersök- ningar och analyser som utförs av Nationellt forensiskt centrum i större utsträckning än kan nyttiggöras i polisens och andra brottsbekäm- pande myndigheters löpande verksamhet bedöms kunna ge en positiv effekt på brottsbekämpningen. Möjligheten att medge och direktåtkomst till vapenregister kan inledningsvis medföra vissa merkostnader, men de uppvägs av att handläggningen blir enklare och går snabbare. Även det förslaget förväntas få positiva effekter på brottsbekämpningen. Övriga lagförslag, bl.a. den ändrade regleringen om jäv, den ändrade överklaganderegeln i pantbankslagen och Säkerhets- och integritets- nämndens rätt att i sin tillsynsverksamhet få tillgång till uppgifter ur belastningsregistret, väntas inte medföra några kostnadsökningar. Sammanfattningsvis bedömer regeringen alltså att de eventuella kost- nadsökningar som förslagen kan medföra ryms inom befintliga anslag. Inget av förslagen bedöms medföra några konsekvenser för jämställd- heten eller miljön eller få några andra konsekvenser som bör redovisas här. Bedömningar och avvägningar som har gjorts avseende förslagens konsekvenser för enskildas personliga integritet har redovisats under skälen för respektive förslag. Regeringens förslag: Lagändringarna ska träda i kraft . 2014/15:94 Departementspromemoriornas förslag överensstämmer inte med regeringens. I promemoriorna föreslås ett tidigare ikraftträdande. Remissinstanserna yttrar sig inte särskilt i denna del. Skälen för regeringens förslag: Den nya polisorganisationen inledde sin verksamhet . De flesta av de lagändringar som föreslås har aktualiserats med anledning av ombildningen och de bör träda i kraft i så nära anslutning till den som möjligt. Ändringen i lagen (1974:1065) om visst stöldgods m.m. har visserligen inte något samband med ombildningen av polisen, men även i det fallet är det angeläget att den föreslagna ändringen träder i kraft , eftersom författningsändringarna med anledning av förslagen i propositionen En effektivare kriminalisering av penningtvätt (prop. 2013/14:121) redan trätt i kraft. När det gäller övriga lagändringar som föreslås är det också angeläget att de träder i kraft . Lämplig tidpunkt för ikraftträdande är . Regeringens förslag: För sådana beslut av en polismyndighet som enligt 34 § pantbankslagen har överklagats före ikraftträdandet bör äldre regler fortsätta att gälla. Regeringens bedömning: Det behövs inga andra övergångsbestäm- melser. Departementspromemoriornas förslag och bedömningar överens- stämmer med regeringens. Remissinstanserna yttrar sig inte särskilt i denna fråga. Skälen för regeringens förslag och bedömning: När beslut enligt 34 § pantbankslagen (1995:1000) inte längre ska överklagas till länssty- relsen utan direkt till allmän förvaltningsdomstol bör eventuella överkla- ganden som har kommit in till före ikraftträdandet avgöras av den. De övriga förslagen är inte av den arten att de kräver några särskilda övergångsregler. 11.1Förslaget till lag om ändring i 9 § Det som anges i 6 § om åklagare tillämpas även på anställda vid ket, eller och andra anställda än åklagare vid Eko- brottsmyndigheten som har att vidta åtgärd eller meddela beslut i brottsbekäm- pande verksamhet. En fråga om jäv prövas av respektive myndighet. Bestämmelser om jäv för anställda vid och Säkerhetspolisen finns i 7 § polislagen (1984:387). Paragrafen reglerar jäv för anställda vid andra brottsbekämpande myn- Prop. 2014/15:94 digheter än och Säkerhetspolisen, med undantag för åklagare vilkas jäv regleras i 6 §. Ändringen innebär att jäv för polisan- ställda i deras operativa verksamhet bryts ut och i stället regleras i polis- lagen (1984:387). Jäv vid handläggningen av förvaltningsärenden regle- ras liksom i förvaltningslagen (1986:223). I första stycket föreskrivs att det som gäller i fråga om jäv för åklagare ska tillämpas på anställda vid , och Kustbevak- ningen och andra anställda vid än åklagare. Änd- ringen består i att sistnämnda kategori har lagts till. Jävsregelns tillämpningsområde utvidgas också så att det omfattar allt beslutsfattande och alla åtgärder i den brottsbekämpande verksamheten som vidtas av de kategorier av anställda som räknas upp i paragrafen, oavsett i vilken författning frågan regleras. Härigenom kommer även t.ex. beslut och åtgärder enligt lagen (1964:167) med särskilda bestäm- melser om unga lagöverträdare, lagen (2000:1225) om straff för smugg- ling eller lagen (2012:278) om inhämtning av uppgifter om elektronisk kommunikation i de brottsbekämpande myndigheternas underrättelse- verksamhet att omfattas av regleringen. I andra stycket, som är nytt, informeras om att bestämmelser om jäv för anställda vid och Säkerhetspolisen finns i polisla- gen. De bestämmelserna tillämpas också på polismän som tjänstgör vid , eftersom de är anställda vid . Ändringarna behandlas i avsnitt 7.3. 11.2Förslaget till lag om ändring i lagen (1964:167) med särskilda bestämmelser om unga lagöverträdare 2 § Förundersökning mot den som inte har fyllt ska ledas av en åklagare eller en anställd vid som myndigheten har förordnat. Under- sökningsledaren ska, om det inte möter något hinder, genom intresse och fallen- het för arbete med unga lagöverträdare vara särskilt lämpad för uppgiften. Har den unge tidigare varit föremål för förundersökning eller utredning enligt 31 §, ska om möjligt samma åklagare och samma anställda vid anlitas för att leda och genomföra den nya förundersökningen. Paragrafen reglerar vem som ska leda och anlitas för förundersökning mot den som inte har fyllt . Ändringen i första stycket innebär att – utöver åklagare – ska en sådan anställd vid som myndigheten har förordnat kunna leda en förundersökning. Ändringen möjliggör att, förutom polismän, även civilanställda utredare kan förordnas att leda förundersökning. Avsikten är inte att öppna för generell delegation av uppgiften att leda förundersökning till alla anställda inom . Delegationen ska grundas på en bedömning av den personliga kompetensen och lämp- ligheten hos den som förordnas till förundersökningsledare. I andra stycket görs en ändring som innebär att den som tidigare lett eller genomfört en utredning – oavsett om han eller hon är polisman eller inte – om möjligt bör anlitas om den unge på nytt blir föremål för för- undersökning eller utredning enligt 31 §. Paragrafen moderniseras även språkligt. Ändringarna behandlas i avsnitt 8.1. 13 § En polisman får uppmana den som har eller kan antas ha fyllt femton men inte att vidta åtgärder för att avhjälpa eller begränsa skada på grund av brott, om den unge har erkänt brottet eller det annars med hänsyn till omständigheterna är uppenbart att han eller hon har begått brottet. En sådan uppmaning får dock ges endast om det är lämpligt med hänsyn till omstän- digheterna. Om det inte är uppenbart obehövligt, ska målsägandens samtycke in- hämtas innan uppmaningen ges. En uppmaning enligt första stycket får även ges av en annan anställd vid Polis- myndigheten som myndigheten har utsett. Paragrafen reglerar förutsättningarna för att uppmana en ung lagöver- trädare att vidta åtgärder för att avhjälpa eller begränsa skada på grund av brott och vem som får ge en sådan uppmaning. I första stycket görs endast språkliga moderniseringar. Av andra stycket, som är nytt, framgår att – utöver av en polisman – en uppmaning om att avhjälpa eller begränsa skada även får ges av en annan anställd som har utsett. Ändringen möjliggör att en civilanställd utredare kan ge en sådan uppmaning när han eller hon håller förhör med den unge. Vilka anställda som får utföra denna uppgift kan t.ex. framgå av myndighetens arbetsordning, eftersom det inte krävs något personligt förordnande. Ändringen behandlas i avsnitt 8.1. 32 § Bestämmelserna om förundersökning i 23 kap. 3, 4, 6–14 §§, 18 § andra stycket, 19, 21 och 24 §§ ska i tillämpliga delar gälla för en sådan utredning som avses i 31 §. En utredning som avses i 31 § ska bedrivas med särskild skyndsamhet och av- slutas så snart det är möjligt. Utredningen får inte pågå än , om det inte är nödvändigt med hänsyn till utredningens beskaffenhet eller andra särskilda omständigheter. Utredningen ska ledas av en åklagare eller en anställd vid som myndigheten har förordnat. Undersökningsledaren ska, om det inte möter något hinder, genom intresse och fallenhet för arbete med unga lagöverträdare vara särskilt lämpad för uppgiften. Har den unge tidigare varit föremål för utredning enligt 31 §, ska om möjligt samma åklagare och samma anställda vid anlitas för att leda och genomföra den nya utredningen. Paragrafen anger vad som gäller för en sådan utredning som i vissa fall ska göras då någon som inte har fyllt misstänks för brott och vem som ska leda utredningen eller anlitas för att genomföra den. I första och andra styckena görs endast redaktionella ändringar och en språklig ändring. Ändringen i tredje stycket innebär att – utöver åklagare – ska såväl polismän som andra anställda som har förordnat kunna leda en sådan utredning. Avsikten är inte att öppna för generell delega- tion av uppgiften att leda utredningar enligt paragrafen till alla anställda inom myndigheten. Delegationen ska grundas på en bedömning av den personliga kompetensen och lämpligheten hos den som utses till att leda Prop. 2014/15:94 utredningen. Ändringen i fjärde stycket innebär att den som tidigare lett eller genomfört en utredning – oavsett om han eller hon är polisman eller inte –om möjligt bör anlitas om den unge blir föremål för en ny utredning. Ändringarna behandlas i avsnitt 8.1. 11.3Förslaget till lag om ändring i lagen (1972:435) om överlastavgift 11 § Transportstyrelsens beslut enligt denna lag får överklagas hos allmän för- valtningsdomstol, om inte annat sägs i femte stycket. Skrivelsen med överklagan- det ska ha kommit in till Transportstyrelsen från den dag då klaganden fick del av beslutet. Om någon har överklagat ett beslut, får även någon annan som haft rätt att överklaga beslutet ge in ett överklagande, trots att tiden för överklagande gått ut. Ett sådant överklagande ska ges in från utgången av den tid inom vilken det första överklagandet skulle ha gjorts. Återkallas eller förfaller det första överklagandet av någon annan anledning, förfaller också det . Ett beslut som rör ett motordrivet fordon som är registrerat här i landet, eller en släpvagn som dras av ett sådant fordon, överklagas hos den förvaltningsrätt inom vars domkrets ägaren till det motordrivna fordonet har sin adress enligt vägtrafik- registret. I fråga om andra fordon överklagas beslutet till den förvaltningsrätt inom vars domkrets beslutet meddelades. Prövningstillstånd krävs vid överklagande till kammarrätten. Transportstyrelsens beslut enligt 8 d § får inte överklagas. En polismans eller bilinspektörs beslut enligt 8 a och 8 b §§ får inte överkla- gas. Paragrafen, som endast ändras redaktionellt, behandlas i avsnitt 8.8. 11.4Förslaget till lag om ändring i lagen (1974:1065) om visst stöldgods m.m.