prop · H203105 · 2015-04-22 00:00:00 — Arvsförordningen innehåller vissa sådana bestämmelser om handläggningen av frågor som gäller arvsintyg (artiklarna 65–73), men i övrigt gäller därmed förvaltningslagen. Förvaltningslagen anger således ramarna för de utredningar som kan göra för att kontrollera lämnade uppgifter. Förvaltningslagen innehåller också de bestämmelser som behövs, bl.a. om jäv och om att beslut ska motiveras. Enligt förvaltningslagen finns också möjlighet att vid behov ha muntlig handläggning. Några kompletterande svenska bestämmelser krävs därför inte. Enligt arvsförordningen ska ett beslut om arvsintyg kunna överklagas. Huvudregeln är att beslut av en förvaltningsmyndighet får överklagas till allmän förvaltningsdomstol. När det gäller arvsintyg är det framför allt det förhållandet att beslut om bouppteckningar får överklagas dit som talar för en sådan ordning. Regeringen konstaterar dock att det vid överklagande kan bli aktuellt att göra rättsliga bedömningar i tvistiga frågor mellan enskilda och att de frågeställningar som kan aktualiseras, t.ex. frågor om den legala arvsordningen, är av civilrättslig karaktär, jfr propositionen Domstolarnas handläggning av ärenden (prop. 2010/11:119 s. 38). Enligt regeringens mening är den lämpligaste ordningen därför att överklaganden, som utredningen föreslår, hanteras av de allmänna domstolarna. Den tingsrätt som i allmänhet har behörighet att pröva frågor om arvet, dvs. tingsrätten på den ort där den avlidne hade hemvist vid sin död, bör också ha behörighet att överpröva beslut som rör arvsintyg. För det fall den döde inte hade hemvist i , men ändå är behörig att utfärda arvsintyg, exempelvis när den avlidnes egendom finns här, bör vara reservforum. Regeringen föreslår bestämmelser med denna innebörd. Prövningen i domstol av frågor som gäller arvsintyget sker efter överklagande av förvaltningsmyndighets beslut och kommer i allmänhet att avgöras efter ett skriftligt förfarande. Detta talar för att lagen (1996:242) om domstolsärenden bör tillämpas vid domstolarnas handläggning av frågor som gäller arvsintyg. Den lagen ger också utrymme för ett i det enskilda fallet mindre formbundet förfarande än vad som gäller för en prövning enligt . Enligt regeringens uppfattning framstår en tillämpning av lagen om domstolsärenden som den mest ändamålsenliga. Regeringen föreslår därför, i likhet med utredningen, att lagen om domstolsärenden ska tillämpas vid domstolarnas handläggning av ärenden som gäller arvsintyg. Arvsintyget som grund för lagfart Den som får fast egendom genom exempelvis arv är skyldig att ansöka om lagfart. Frågor om vilket underlag som krävs för att en ansökan om lagfart ska beviljas omfattas inte av arvsförordningens tillämpningsområde. Det finns dock inget hinder mot att i låta arvsintyget ligga till grund för en sådan ansökan. Arvsintyget syftar till att underlätta Prop. 2014/15:105 för bland annat arvingar och testamentstagare att styrka sin ställning. sådant intyg underlättar handläggningen vid myndigheter i medlemsstaterna när det gäller att kontrollera uppgifter från en annan medlemsstat. Inte minst fyller arvsintyget en praktisk funktion i de fall arvet har handlagts enligt utländsk rätt och det inte har upprättats någon bouppteckning som kan ligga till grund för en ansökan om lagfart (se avsnitt 6.4). Regeringen föreslår därför, i likhet med utredningen, att ett europeiskt arvsintyg ska kunna ligga till grund för en svensk lagfartsansökan. 6.9Erkännande och verkställighet av avgöranden enligt arvsförordningen Regeringens förslag: En ansökan om erkännande eller verkställbarhet av ett avgörande ska göras till den tingsrätt som regeringen föreskriver. En ansökan om ändring av ett beslut som har meddelats med anledning av en ansökan om erkännande eller verkställbarhet ska göras till den tingsrätt som har meddelat beslutet. En ansökan om ändring ska, om den görs av sökanden, göras från den dag då beslutet meddelades. Lagen om domstolsärenden ska tillämpas vid handläggningen i domstol, om inte annat följer av arvsförordningen. Om ett avgörande förklaras verkställbart, ska det verkställas enligt utsökningsbalkens regler på samma sätt som en svensk dom som har fått laga kraft, om inte annat följer av arvsförordningen. Utredningens förslag överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: Remissinstanserna tillstyrker i allt väsentligt för- slagen eller har inga invändningar mot dem. Skälen för regeringens förslag Frågor om erkännande och verkställbarhet i Innebörden av att ett avgörande erkänns i är att avgörandet får verkan i och att det kan förklaras vara verkställbart här. När ett utländskt avgörande erkänns i kan parterna inte tvista på nytt inför en svensk domstol om samma sak, dvs. det utländska avgörandet är ett hinder mot en rättegång i . Ett avgörande som har meddelats i en medlemsstat ska enligt arvsförordningen erkännas i övriga medlemsstater utan något särskilt förfarande. Erkännande får vägras endast på någon av de grunder som anges i förordningen (artikel 40). När erkännandefrågan uppkommer som en prejudiciell fråga vid en domstol i en medlemsstat får den domstolen avgöra frågan om erkännande. Bestämmelsen innebär att om en part i en svensk rättegång gör gällande att en utländsk dom inte ska erkännas här och den utländska domen rör en fråga som är av betydelse för den svenska domstolens prövning, är den svenska domstolen behörig att pröva om domen kan anses giltig i . Frågan om erkännande kan också prövas i ett särskilt förfarande (artikel 39.2). 2014/15:105 För att ett utländskt avgörande ska kunna verkställas i krävs att en domstol i ett särskilt förfarande har fattat ett beslut om att avgörandet är verkställbart (artiklarna 45–58). Ett förfarande för verkställbarhetsförklaring finns redan i lagen om internationella rättsförhållanden rörande dödsbo och ett motsvarande förfarande som föreskrivs i arvsförordningen finns i en rad andra internationella instrument, exempelvis EU:s underhållsförordning. Enligt arvsförordningen inskränker sig prövningen i ett första skede till en kontroll av att de formella förutsättningarna är uppfyllda. Den part mot vilken verkställighet begärs kan dock ansöka om ändring av en verkställbarhetsförklaring och sökanden kan ansöka om ändring av ett beslut som innebär avslag på ansökan. Avgörandet med anledning av en ansökan om ändring får enligt arvsförordningen överklagas. Även en officiell handling eller en förlikning inför domstol (artikel 3.1 h och i) ska förklaras verkställbar i enligt samma förfarande som gäller för domar (artiklarna 60.1 och 61.1). Bestämmelserna om verkställbarhetsförklaringar gäller alltså också för sådana handlingar. Den lokala behörigheten för prövningen av ansökningar om verkställbarhetsförklaring enligt arvsförordningen ska bestämmas utifrån hemvisten för den part mot vilken verkställighet begärs eller utifrån den plats där verkställighet ska ske (artikel 45.2). Ansökningar om verkställbarhet av utländska avgöranden i allmänhet har tidigare prövats av . I samband med att I-förordning trädde i kraft gjordes dock en generell överflyttning av verkställbarhetsprövningen i första instans till tingsrätt. Prövningen har i förordning koncentrerats till ett antal tingsrätter, se vidare propositionen Nya regler för erkännande och verkställighet av utländska domar på civilrättens område (prop. 2013/14:219 s. 84–90) och bl.a. förordningen (2014:1518) om behörig domstol vid erkännande och verkställighet av utländska avgöranden i vissa fall. För att frångå denna nya ordning när det gäller avgöranden som omfattas av arvsförordningen krävs det starka skäl. Regeringen delar utredningens bedömning att det saknas sådana skäl. Prövningen av verkställbarheten bör även i dessa fall ske i tingsrätt som första instans. Regeringen bör i förordning ange vilka tingsrätter som ska vara behöriga att handlägga ärendena. Arvsförordningen innehåller vissa regler om förfarandet vid ansökan om verkställbarhetsförklaring. Exempelvis anges att en kopia av domen ska bifogas ansökan. Ansökningsförfarandet ska dock i huvudsak regleras av nationell rätt, vilket innebär att det behövs svenska regler, t.ex. om rättens sammansättning och om jäv. I samband med att handläggningen av verkställbarhetsansökningar flyttades från till tingsrätt gjordes bedömningen att lagen (1996:242) om domstolsärenden ska tillämpas på förfarandet (se prop. 2013/14:219 s. 90 f.). Det saknas skäl att i detta fall avvika från den bedömningen när det gäller kompletterande processlag för ansökningar om verkställbarhetsförklaring. domstolsärenden bör alltså gälla vid ansökningar enligt arvsförord- Prop. 2014/15:105 ningen. Båda parterna kan ansöka om ändring av ett beslut som gäller erkännande eller verkställbarhetsförklaring (artikel 50.1). Av arvsförordningen framgår att motparten kan ansöka om ändring från det att beslutet delgavs honom eller henne. Om motparten har hemvist i en annan medlemsstat, är tidsfristen (artikel 50.5). Av förordningen framgår dock inte inom vilken tid sökanden ska ansöka om ändring av ett beslut som innebär avslag på ansökan. Den frågan regleras inte heller i lagen om domstolsärenden (där anges endast överklagandefrister). Av allmänna processrättsliga principer följer dock att tiden för att ansöka om ändring inte bör vara obegränsad. En tidsfrist bör därför införas. Med hänsyn till att sökanden ofta befinner sig utomlands i dessa fall finns det skäl att välja en något längre tidsfrist än den tidsfrist som normalt gäller för överklaganden, se propositionen Om tillträde till (prop. 1991/92:128 s. 143). Enligt kompletterande bestämmelser till andra liknande internationella instrument gäller att tidsfristen för att ansöka om ändring är från det att beslutet meddelades (se t.ex. 10 § lagen [2014:912] med kompletterande bestämmelser om domstols behörighet och om erkännande och internationell verkställighet enligt vissa avgöranden). Enligt regeringens mening är det lämpligt att även när det gäller arvsförordningen bestämma motsvarande tidsfrist från den dag beslutet meddelades. När det gäller tiden för att överklaga tingsrättens beslut i ett ärende om ansökan om ändring finns regler om det i lagen om domstolsärenden, för överklagande såväl till hovrätt som till . En dom som är verkställbar i en medlemsstat ska kunna verkställas i en annan medlemsstat sedan domen har förklarats vara verkställbar där (artikel 43). En grundläggande förutsättning för att verkställighet ska kunna ske är alltså att domen är verkställbar i ursprungsstaten. I likhet med bl.a. I-förordning ställer arvsförordningen inte något krav på att domen ska ha fått laga kraft för att den ska kunna verkställas. Att så är fallet framgår indirekt av den möjlighet som finns för en domstol att skjuta upp prövningen av verkställbarheten om domen har överklagats i ursprungsstaten (artikel 53). Vidare anges i artikel 54.3 att inga andra åtgärder för verkställighet än säkerhetsåtgärder får vidtas före det att fristen för att söka ändring av verkställbarhetsförklaringen har löpt ut. Arvsförordningen innehåller därmed spärrar mot avgöranden som inte har fått laga kraft. Mot den bakgrunden bör, på motsvarande sätt som gäller t.ex. I-förordning, ett avgörande som har förklarats verkställbart enligt arvsförordningen verkställas enligt utsökningsbalken på samma sätt som en svensk dom som har fått laga kraft. Rätten till säkerhetsåtgärder följer direkt av tingsrättens beslut om verkställbarhetsförklaring, och sökanden behöver därför inte utverka ett särskilt domstolsbeslut om det. Av tydlighetsskäl bör det dock i den nya lagen anges att tingsrättens beslut att bifalla en ansökan om verkställ- barhetsförklaring anses innefatta ett beslut om kvarstad eller om någon 2014/15:105 annan åtgärd som regleras i 15 kap. (jfr prop. 2013/14:219 s. 94 f.). Regeringens bedömning: Det bör inte införas särskilda bestämmelser om anpassning av utländska åtgärder och förfaranden till svensk rätt. Utredningens bedömning överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: De flesta av remissinstanserna invänder inte mot Några remissinstanser, bl.a. och Familjens jurist, anser att det är av vikt att det förtydligas hur en accept av arv eller ett avstående av arv, legat eller laglott i ska genomföras och doku- Hovrätten över och menar att förklaringar om arvsavstående m.m. utgör registreringsärenden som bör handläggas av Skälen för regeringens bedömning: Om det finns svensk behörighet enligt arvsförordningen, är svensk domstol behörig att fatta beslut om arvet i dess helhet (artikel 4). Domstolen kan i dessa fall komma att tillämpa utländsk rätt, t.ex. om den avlidne har gjort ett lagvalsförord- De frågor och förfaranden som kan uppkomma när utländsk rätt tillämpas är av vitt skilda slag. När de internationellt privat- och process- rättsliga reglerna anger att utländsk rätt ska tillämpas, ska den tillämpliga lagen tolkas och tillämpas lojalt. Det innebär att de främmande rätts- reglerna om möjligt ska tolkas och tillämpas på samma sätt som i Det är alltså domstolens ansvar att i varje enskilt fall så långt som möjligt anpassa utländska rättsliga institut och förfaranden till Ett exempel på anpassning som regleras i arvs- förordningen är att det finns bestämmelser om att utländska sakrätter som är okända i den medlemsstat där de åberopas, ska anpassas till den när- mast likvärdiga sakrätten (artikel 31). När det annars gäller åtgärder och förfaranden som inte har någon motsvarighet i är det, enligt regeringens mening, knappast möj- ligt att på förhand för varje tänkbar situation bedöma vad en viss ut- ländsk aktör ska anses motsvara i eller hur utländska förfarande- regler ska tillämpas här. Dessa frågor kommer med nödvändighet att i varje enskilt fall behöva hanteras och anpassas inom ramen för befintliga Regeringens bedömning är därför att det inte bör införas särskilda bestämmelser om hur utländska förfaranden eller åtgärder, som kan komma att aktualiseras i , ska handläggas. En särskild fråga som utredningen behandlar när det gäller anpassning avser förklaringar om accept av arv eller avstående av arv, legat eller lag- lott som eventuellt ska avges inför domstol enligt utländsk rätt. ningen bedömer att sådana förklaringar kan handläggas av tingsrätt inom ramen för de befintliga reglerna om bevisning för framtida säkerhet i Vissa remissinstanser förordar särskilda regler i detta avseende. När det gäller arvsavståenden m.m. finns det enligt regeringen skäl att peka på att arvsförordningens bestämmelser är utfor- made så att de praktiska problemen kan antas bli begränsade. på att arvsavståenden m.m. alltid är giltiga enligt arvsförordningen, om Prop. 2014/15:105 de uppfyller de formella kraven enligt antingen lagen som är tillämplig på arvet eller lagen i den stat där den som upprättar förklaringen har hemvist (artikel 28). Eftersom svensk rätt inte ställer krav på att arvsavståenden m.m. ska göras inför domstol, kommer den som har hemvist i inte att behöva vända sig till svensk domstol, även om utländsk rätt ställer krav på det. Den som har hemvist i en annan stat vars lag tillämpas på det svenska förfarandet kommer inte heller behöva vända sig till svensk domstol, eftersom den personen kan avlägga förklaringen inför domstolen i sitt hemland (artikel 13). 7 Den nordiska arvskonventionen Regeringens förslag: godkänner överenskommelsen om ändring av den nordiska arvskonventionen. Den nordiska arvskonventionen införlivas i svensk rätt när det gäller förvaltning av ett dödsbo, medverkan av myndigheter samt erkännande och verkställighet av nordiska domar. Utredningens förslag överensstämmer med regeringens när det gäller godkännande av överenskommelsen om ändring av den nordiska arvskonventionen. Utredningen lämnar delvis andra förslag än regeringen när det gäller hur införlivandet av bestämmelserna i den nordiska arvskonventionen ska göras. Remissinstanserna: Ingen remissinstans invänder mot förslagen. Skälen för regeringens förslag tillträde till överenskommelsen om ändring i den nordiska arvskonventionen Det finns en lång tradition av nordiskt familjerättsligt samarbete, som syftar till att underlätta och öka rörligheten mellan de nordiska länderna. Det nordiska samarbetet är viktigt för och det bör så långt som möjligt bevaras. Arvsförordningen innebär dock att internationella arvsfrågor inte längre faller inom medlemsstaternas eget lagstiftningsområde. Utan ett undantag för nordiska förhållanden skulle arvsförordningen helt ersätta det nordiska arvsrättsliga samarbetet för del. Ett sådant nordiskt undantag förhandlades därför fram i arvsförordningen. Undantaget innebär att kan fortsätta att tillämpa den nordiska arvskonventionen när det gäller förvaltning av ett dödsbo, medverkan av myndigheter samt erkännande och verkställighet av domar i samband med arv (artikel 75.3). Den nordiska arvskonventionen har anpassats till arvsförordningen och regeringen beslutade att skulle underteckna överenskommelsen, med förbehåll för ratifikation. Regeringen bedömer att det finns goda skäl för att upprätthålla det nordiska arvsrättsliga samarbetet i den utsträckning det är möjligt. bör därför, som ut- redningen föreslår, tillträda (ratificera) överenskommelsen. 2014/15:105 De bestämmelser som omfattas av undantaget ändras endast språkligt genom ändringsöverenskommelsen. Det införs också en bestämmelse som innebär att den nordiska arvskonventionen inte ska tillämpas, om något annat följer av arvsförordningen (artikel 1). Detta medför att kan tillträda ändringsöverenskommelsen i dess helhet, utan att göra undantag för arvsförordningens tillämpningsområde. De artiklar i den nordiska arvskonventionen som kan fortsätta att tillämpa föreslås tas in i den föreslagna lagen om arv i internationella situationer (se avsnitt 5). Utredningen lämnar förslag på vilka regler i de nordiska arvslagarna som bör föras över till den nya lagen om arv i internationella situationer (betänkandet s. 244–250). Utredningens bedömning i denna del grundar sig på de överväganden som den nordiska expertgruppen för familjerättsfrågor har gjort (TemaNord 2013:528). Regeringen instämmer i utredningens och expertgruppens bedömning att det inte finns några andra bestämmelser som kan vara aktuella att införliva genom den nya lagen. Regeringens bedömning i det följande begränsas därmed till överväganden i förhållande till de förslag som lämnas av utredningen. Förfarandet vid boutredning och arvskifte I den nordiska arvskonventionen finns bestämmelser om tillämplig lag för förfarandet (artikel 19). Dessa bestämmelser innebär att boutredning och arvskifte efter en medborgare i , , , eller ska förrättas enligt lagen i det land där den avlidne hade hemvist. Artikel 19 har införlivats i gällande rätt genom 19 § lagen om dödsbo efter dansk, finsk, isländsk eller norsk medborgare, som hade hemvist här i riket, m.m. och 1 § lagen om kvarlåtenskap efter den som hade hemvist i , , eller . Dessa bestämmelser gäller, som utredningen konstaterar, förfarandet och de omfattas därför i och för sig av det nordiska undantaget i arvsförordningen. Utredningen föreslår mot den bakgrunden bestämmelser med innebörd att förfarandet ska följa lagen i det nordiska land där den avlidne hade hemvist. Med förfarandet avses t.ex. bestämmelser om förvaltningen av ett dödsbo och om bouppteckning. De svenska förfarandereglerna avseende arv finns i 18–20 kap. . Syftet med den nordiska arvskonventionen är att arvsrättsliga frågor i nordiska rättförhållanden ska prövas i det nordiska land där den avlidne hade hemvist och att förfarandet ska följa samma lands lag. kommer dock inte längre att kunna tillämpa denna princip undantagslöst. Det beror på att svensk domstol enligt arvsförordningen, om den avlidne inte hade hemvist i en medlemsstat, alltid har internationell behörighet, om den avlidne efterlämnar egendom i (subsidiär behörighet, artikel 10). Det kan exempelvis innebära att arvet efter en svensk medborgare som äger en fastighet i kan prövas i , trots att personen hade hemvist i . Om den avlidne har gjort ett lagvalsförordnande till förmån för svensk rätt, skulle en svensk domstol, med utredningens förslag, tillämpa svenska regler när det gäller själva arvet, men norska regler när det gäller förfarandet. Detta avviker från det resultat som den nordiska arvskonventionen syftar till att åstadkomma, nämligen att förfarandereglerna ska följa lagen i det land där arvet hand- Regeringen föreslår därför inga bestämmelser med den innebörden Prop. 2014/15:105 när det gäller de frågor som omfattas av arvsförordningens tillämpnings- område, dvs. boutredning och arvskifte. I sammanhanget bör dock konstateras att även en tillämpning av arvsförordningen i allmänhet kommer att leda till att arvet handläggs i hemvistlandet och att hemvistlandets lag tillämpas både på förfarandet och på själva arvet. Arvsförordningen bygger nämligen i likhet med den nordiska arvskonventionen på hemvistprincipen, både när det gäller vilket lands domstolar som är behöriga i frågor som gäller arvet och när det gäller vilket lands lag som ska tillämpas. Utredningen föreslår vidare att ett förfarande i en annan nordisk stat också ska omfatta egendom i och att svensk domstol inte ska få ta befattning med egendomen på annat sätt än vad som följer av konventionens regler. Detta ska gälla om inte annat följer av arvsförordningen. Det kan dock konstateras att frågan om vilket lands domstolar som får pröva arvsrättsliga frågor och vilken egendom som omfattas av förfarandet är en fråga om behörighet. Det nordiska undantaget omfattar inte behörighetsreglerna. Om en domstol i en medlemsstat är behörig enligt arvsförordningen, är den enligt huvudregeln behörig att fatta beslut om arvet i dess helhet och alla tillgångar omfattas, oavsett vilket land de finns i. har dessutom alltid behörighet enligt arvsförordningen avseende den egendom som finns i , om den avlidne hade hemvist i en stat som inte ska tillämpa arvsförordningen (artikel 10.2). Det innebär att det alltid finns svensk behörighet att pröva frågor om arvet när det gäller egendom som en medborgare i en nordisk stat med hemvist i , eller har i . Arvsförordningen medger inte att avstår från den behörigheten om en part väljer att väcka talan i avseende den egendom som finns här. Det innebär således att det inte finns utrymme för svenska regler om att egendom i ska omfattas av ett förfarande i en annan nordisk stat eller om att en svensk domstol inte ska kunna befatta sig med egendomen. Regeringen föreslår därför inte bestämmelser med den innebörden. Provisoriskt omhändertagande av egendom och bouppteckning Den nordiska arvskonventionen innehåller vissa regler som innebär att egendom som en medborgare i en nordisk stat lämnar efter sig i en annan nordisk stat provisoriskt ska tas om hand enligt reglerna i den stat där egendomen finns och att dödsboförvaltningen ska kunna vända sig direkt till myndigheterna i den staten (artikel 22). Dessa bestämmelser har införlivats i svensk rätt genom 2 och 3 §§ lagen om kvarlåtenskap efter den som hade hemvist i , , eller (se även kungörelsen [1935:575] angående skriftväxling med utländska myndigheter i sådana frågor om handräckning, som avses i konventionen mellan , , , och om arv, testamente och boutredning). Utredningen föreslår att det även fortsättningsvis ska finnas särskilda bestämmelser för nordiska förhållanden när det gäller provisoriskt omhändertagande av egendom. Regeringen föreslår i avsnitt 6.6 allmänna bestämmelser om provisorisk förvaltning av egendom, som innebär bl.a. att socialnämnden ska medverka och att rätten, om det behövs, ska utse en särskild boutredningsman att ta hand om egendomen. Regeringen bedömer att dessa regler även uppfyller konventionens krav. Konventionen innehåller i denna del även en regel om att domstolen i den stat där egendomen finns på begäran ska se till att egendomen upptecknas och att den utländska dödsboförvaltningen ska kunna göra en framställan till rätten, som ska förordna en lämplig person att förrätta bouppteckning.