prop · H203116 · 2015-04-29 00:00:00 — Listbrotten är i huvudsak desamma som i andra rambeslut, t.ex. rambeslutet om en europeisk arresteringsorder. För övriga brott får medlemsstaterna ställa upp ett krav på dubbel straffbarhet (artikel 14.3). En medlemsstat kan dock av konstitutionella skäl kräva dubbel straffbarhet även för listbrotten (artikel 14.4). I artikel 15.1 d finns en korresponderande vägransgrund. Regeringen uttalade vid antagande av rambeslutet att inte bör upprätthålla ett krav på dubbel straffbarhet beträffande listbrotten (prop. 2008/09:192 s. 48). I promemorian föreslås det inte heller att några undantag ska göras. Ingen av remissinstanserna invänder mot detta. Regeringen gör inte heller någon annan bedömning. Ett avskaffande av kravet på dubbel straffbarhet möjliggör ett utökat samarbete mellan medlemsstaterna. Medlemsstaterna har därför kommit överens om en lista av brott som ska kunna accepteras och som återfinns i samtliga rättsakter som rör det straffrättsliga samarbetet. När det gäller gärningar som inte omfattas av listbrotten står det medlemsstaterna fritt att uppställa ett krav på dubbel straffbarhet. Motsvarande möjlighet finns i andra rambeslut som genomfört. Regeringen har vid genomförandet av dessa rättsakter noga övervägt i vilken utsträckning det bör uppställas ett krav på dubbel straffbarhet. Vid dessa överväganden har syftet med samarbetet varit av stor vikt. Överlämnande enligt en europeisk arresteringsorder och verkställighet av en frihetsberövande påföljd kan vägras om gärningen inte är straffbar (och inte är ett listbrott), medan detta inte är något hinder mot att verkställa ett utländskt bötesstraff eller beslut om förverkande. En verkställighet av t.ex. ett bötesstraff har inte ansetts lika ingripande som att med tvång överlämna eller överföra en person till en annan stat för att där lagföras eller verkställa ett fängelsestraff. I promemorian uppställs, med hänvisning till rambeslutets syfte, inte något krav på dubbel straffbarhet. och invänder mot detta och anser att det bör införas ett krav på dubbel straffbarhet i de fall det är möjligt. Visserligen är ett beslut om övervakningsåtgärder inte lika ingripande som ett överlämnande enligt en europeisk arresteringsorder eller ett överförande av en frihets- berövande påföljd, men det innebär att svenska myndigheter ska följa upp ett tvångsmedelsbeslut som en annan medlemsstat meddelat. Mot bakgrund av ovan redovisade överväganden anser regeringen därför att det bör gälla ett krav på dubbel straffbarhet (med undantag för listbrotten) och att en sådan vägransgrund bör införas i den nya lagen. Hinder på grund av tidigare avgöranden Erkännande av ett beslut om övervakningsåtgärder får enligt artikel 15.1 c vägras om erkännandet skulle strida mot principen om ne bis in idem (”icke två gånger för samma sak”), dvs. att en person inte ska dömas två gånger för samma gärning. Om den gärning som beslutet grundas på redan har prövats, får myndigheten i den verkställande staten således vägra att erkänna beslutet. I promemorian föreslås att vägransgrunden bör begränsas till domar och åtalsunderlåtelser som har meddelats i . Mot bakgrund av ovan gjorda överväganden om vägransgrunderna, finns det emellertid enligt regeringens mening skäl för en något vidare formulering av denna vägransgrund. I alla de lagar som genomfört EU-rättsakter om det straffrättsliga samarbetet omfattar vägransgrunden domar och beslut meddelade i såväl som i annan stat, utom i lagen (2005:500) om erkännande och verkställighet inom Europeiska unionen av frysningsbeslut. Skälet till det var främst den skyndsamhet som präglar det samarbetet. Ett beslut om frysning ska verkställas och det ansågs inte rimligt att låta vägransgrunden även omfatta domar meddelade i andra stater (prop. 2004/05:115 s. 59). Regeringen anser att ett sådant krav på skyndsamhet inte finns vid prövningen av om ett beslut om övervakningsåtgärder ska erkännas. Mot den bakgrunden anser regeringen att vägransgrunden bör omfatta även domar meddelade i en annan stat. På det sätt som vägransgrunden är utformad i rambeslutet ges ingen större vägledning om hur den bör utformas mer än att den ska ges en unionsrättslig tolkning. En bestämmelse baserad på principen om ne bis in idem får således inte avse domar eller beslut som skulle falla utanför vid en tolkning av nämnda princip. Däremot torde det, med hänsyn till att vägransgrunden är fakultativ, vara möjligt att utforma vägransgrunden så att definitionen av domar begränsas något. Vägledning kan hämtas från praxis samt hur principen utformats i andra EU- rättsakter, bland annat artiklarna 54–58 i och i rambeslutet om en europeisk arresteringsorder. Mot denna bakgrund bör det för vägransgrundens tillämpning krävas att, om den dömde inte frikänts från ansvar, utdömd påföljd är under verkställighet, har verkställts i sin helhet eller kan verkställas enligt lagstiftningen i den stat där domen meddelats (se bland annat artiklarna 3.2 och 4.5 i rambeslutet om en europeisk arresteringsorder). Av 48 kap. 3 § följer att med dom avses även godkänt strafföreläggande eller godkänt föreläggande om ordningsbot (se prop. 2008/09:218, s. 54). Däremot anser regeringen att beslut om åtals- underlåtelse inte bör omfattas av vägransgrunden. Sammanfattningsvis bör det i den nya lagen införas en bestämmelse om att ett beslut om övervakningsåtgärder inte ska erkännas och följas upp om det i eller i annan stat har meddelats en dom som fått laga kraft avseende samma gärning och påföljden vid en fällande dom har avtjänats eller är under verkställighet eller kan verkställas enligt lagstiftningen i den stat som meddelat domen. En sådan utformning torde enligt regeringen vara förenlig med en unionsrättslig tolkning av vägransgrunden. För att åklagaren ska kunna göra denna prövning behövs tillgång till uppgifter i belastningsregistret, se avsnitt 8.6. Hinder på grund av preskription En stat kan vägra erkänna ett beslut om övervakningsåtgärder om åtal för den aktuella gärningen har preskriberats enligt lagstiftningen i den verkställande staten, under förutsättning att den staten är behörig att beivra gärningen (artikel 15.1 e). En motsvarande vägransgrund finns i alla rambeslut om det straffrättsliga samarbetet som genomförts i svensk rätt, men inte i något fall har regeringen sett ett behov av en generell vägransgrund med hänsyn till preskription. Däremot har en mer begränsad vägransgrund införts när den gärning som avses helt eller delvis har begåtts i (se t.ex. 3 kap. 11 § 2 lagen om verkställighet av bötesstraff inom Europeiska unionen). En vägransgrund kopplad till var gärningen begåtts har däremot haft ett uttryckligt stöd i rambesluten (se t.ex. artikel 7.2 rambeslutet om verkställighet av bötesstraff). Något uttryckligt stöd för att införa en sådan vägransgrund finns inte i rambeslutet om uppföljning av beslut om övervakningsåtgärder. När det gäller överlämnande enligt en europeisk arresteringsorder får överlämnande med hänsyn till preskription också vägras om det rör svenska medborgare. Detta motiverades främst av att överlämnande är en ingripande åtgärd (se prop. 2003/04:7 s. 89). Ett beslut om övervakningsåtgärder kan inte anses lika ingripande för den enskilde som ett överlämnande enligt en europeisk arresteringsorder. Skälen för en särskild vägransgrund för preskription kan därför inte anses lika starka. Det torde inte heller vara möjligt att införa en vägransgrund beroende på var gärningen begåtts som t.ex. i lagen om verkställighet av bötesstraff. En sådan vägransgrunds förenlighet med rambeslutet skulle kunna ifrågasättas. Sammanfattningsvis delar regeringen därför bedömningen i promemorian att preskription inte bör utgöra en vägransgrund för erkännande av ett beslut om övervakningsåtgärder. Hinder på grund av immunitet och privilegier Enligt artikel 15.1 f i rambeslutet får erkännande av ett beslut om övervakningsåtgärder vägras på den grunden att nationella regler om immunitet gör det omöjligt att följa upp övervakningsåtgärder. Det finns ett flertal bestämmelser om immunitet och privilegier i svensk rätt. Bestämmelserna innebär normalt att den som har en sådan status inte kan hållas straffrättsligt ansvarig för vissa typer av gärningar, t.ex. rörande statsråd och riksdagsledamöter. Vissa bestämmelser innebär dock en mer generell straffrättslig immunitet, t.ex. rörande statschefen och utländska diplomater. Vid genomförandet av rambeslutet om en europeisk arresteringsorder redogjordes utförligt för de svenska bestämmelserna om immunitet och privilegier (prop. 2003/04:7 s. 72 f.). Motsvarande eller liknande vägransgrunder finns i flera andra rambeslut på det straffrättsliga området (t.ex. rambeslutet om verkställighet av beslut om förverkande). Trots att ordet privilegier inte används i rambeslutet om uppföljning av beslut om övervakningsåtgärder bör vägransgrunden anses ha samma innebörd som i de övriga 2014/15:116 rambesluten. Immunitet och privilegier är ett samlingsuttryck och någon skillnad i betydelse mellan de olika rambeslutens bestämmelser kan inte antas ha varit avsedd. Bestämmelserna om immunitet och privilegier bör upprätthållas vid prövningen av om ett beslut om övervakningsåtgärder ska erkännas. Som föreslås i promemorian bör därför en vägransgrund avseende immunitet och privilegier införas. I promemorian föreslås att det bör införas en vägransgrund för den situationen att gärningen som beslutet om övervakningsåtgärder grundas på ägde rum innan den misstänkte fyllt . Möjligheten att införa en sådan vägransgrund framgår av artikel i rambeslutet. Ingen av remissinstanserna invänder mot förslaget. Ett beslut om övervakningsåtgärder utgör ett alternativ till att tillfälligt frihetsberöva en misstänkt under ett pågående straffrättsligt förfarande. En vägran att erkänna ett beslut får normalt sett antas innebära att den misstänkte i stället blir frihetsberövad i den andra staten. Skälen för att uppställa ett krav på straffbarhetsålder är därför inte lika starka som när det gäller att överlämna någon enligt en arresteringsorder. Förbud mot att döma en person som inte fyllt till en brottspåföljd är däremot en grundläggande princip i vår rättsordning. Av den anledningen kan inte heller den personen bli föremål för några straffprocessuella tvångsmedel. Regeringen anser därför – som utgångspunkt – att ett beslut om övervakningsåtgärder inte bör erkännas och följas upp i i dessa fall. Däremot kan det bli aktuellt att använda den undantagsregel som föreslås. Hinder enligt lagen om en europeisk arresteringsorder Den verkställande staten får vägra erkännande av ett beslut om övervakningsåtgärder om den staten, vid en överträdelse av över- vakningsåtgärderna, skulle vara förhindrad att överlämna den berörda personen enligt en europeisk arresteringsorder (artikel 15.1 h). Av artikel 15.3 framgår att myndigheten i den verkställande staten ska underrätta den andra statens behöriga myndighet om detta samt ange skälen till en eventuell vägran. Den sistnämnda myndigheten kan då antingen återkalla intyget eller acceptera att beslutet om övervakningsåtgärder erkänns under dessa förutsättningar. Som framgår av artikel 2.1 a är det av stor vikt att den berörda personen kan ställas inför rätta. Vid överträdelse av övervaknings- åtgärderna ska den misstänkte överlämnas till den utfärdande staten enligt rambeslutet om en arresteringsorder (artikel 21). Om det blir aktuellt gäller de förutsättningar som anges i det rambeslutet, bland annat i fråga om vägransgrunder. Det är mot denna bakgrund artikel 15.1 h och artikel 15.3 ska ses. Den utfärdande staten ska få vetskap om att det kan finnas hinder mot överlämnade om det skulle bli aktuellt. Regeringen anser emellertid att en uttrycklig vägransgrund enligt artikel 15.1 h inte behöver införas. Möjligheterna att fullt ut tillämpa de förutsättningar som gäller för ett överlämnande enligt en europeisk arresteringsorder kvarstår. De vägransgrunder regeringen föreslår ovan återfinns alla i rambeslutet om en europeisk arresteringsorder. Om undantagsregeln tillämpas i ett enskilt fall, dvs. om beslutet om övervakningsåtgärder erkänns och följs upp trots förekomsten av en vägransgrund, kommer åklagaren enligt artikel 15.3 att behöva kontakta den andra statens myndigheter och informera om att hinder mot ett eventuellt överlämnande enligt en europeisk arresteringsorder finns, men att ändå kan tänka sig att erkänna och följa upp beslutet om övervakningsåtgärder. Den andra staten får då avgöra om den vill återkalla intyget eller acceptera att erkännandet och uppföljningen i sker på dessa villkor. Beträffande de vägransgrunder som återfinns i rambeslutet om en europeisk arresteringsorder men som inte föreslås gälla beträffande ett beslut om övervakningsåtgärder får samma förfarande användas. Åklagaren får alltså informera om det eventuella framtida hindret och den andra staten får ta ställning till om uppföljning ska ske i eller om intyget ska återkallas. Om denna informationsskyldighet kan föreskrivas i förordning. I artikel 5 i rambeslutet finns en föreskrift om att rambeslutet inte ändrar skyldigheten att respektera de grundläggande rättigheterna och de grundläggande rättsliga principerna i artikel 6 i . Av denna bestämmelse framgår bland annat att unionen ska respektera de grundläggande rättigheterna så som de garanteras i . Av skäl 16 i rambeslutet följer vidare att en medlemsstat kan vägra att erkänna ett beslut om övervakningsåtgärder med beaktande av vissa angivna omständigheter, såsom att det finns saklig grund för att anta att skälet för beslutet varit att straffa en person på grundval av t.ex. hans eller hennes kön, religion eller nationalitet. Motsvarande föreskrifter finns i flera andra rambeslut som vilar på principen om ömsesidigt erkännande. Vid genomförandet av rambeslutet om en europeisk arresteringsorder gjordes bedömningen att det i lag behövdes en uttrycklig hänvisning till , trots dess ställning som lag i , eftersom det i ärenden om överlämnande finns anledning att hos tillämparen inskärpa vikten av att vid prövningen beakta bestämmelser (prop. 2003/04:7 s. 74). Vid genomförandet av andra rambeslut har däremot bedömningen gjorts att någon särskild erinran om tillämplighet inte behövs (se t.ex. prop. 2004/05:115 s. 50 och prop. 2008/09:218 s. 58– 60). Bedömningen i promemorian är att det inte behövs någon särskild bestämmelse för att domstolar och andra myndigheter i ska beakta . vid är av motsatt uppfattning. Regeringen delar dock bedömningen i promemorian och anser att det, vad gäller lagstiftning som genomför rambeslut som vilar på principen om ömsesidigt erkännande, inte finns ett generellt behov av en hänvisning till . Det bör således inte införas någon särskild bestämmelse om att ett beslut om övervakningsåtgärder inte får erkännas om ett erkännande och uppföljning skulle stå i strid med åtaganden enligt . Hinder på grund av konflikt med grundlagarna Rambeslutet hindrar inte någon medlemsstat från att tillämpa sina konstitutionella regler om rätt till prövning i laga ordning, föreningsfrihet, tryckfrihet, yttrandefrihet i andra medier och religionsfrihet (skäl 17). En liknande skrivning finns i samtliga de rambeslut som rör det straffrättsliga samarbetet och som grundar sig på principen om ömsesidigt erkännande. Vid genomförandet av dessa rambeslut har konstaterats att gärningar som omfattas och skyddas av tryckfrihetsförordningen och yttrandefrihetsgrundlagen endast kan lagföras i den ordning och omfattning som föreskrivs i dessa grundlagar (se t.ex. prop. 2003/04:7 s. 70–72 och prop. 2010/11:43 s. 83–85). Det har dock bedömts inte vara nödvändigt att införa någon särskild erinran om att grundlagen kan utgöra hinder mot bistånd enligt rambesluten. Det saknas anledning att göra en annan bedömning när det gäller nu aktuellt rambeslut. Om den gärning som beslutet om övervaknings- åtgärder grundas på skulle falla in under tryckfrihetsförordningens eller yttrandefrihetsgrundlagens tillämpningsområde, finns ändå hinder mot att erkänna och följa upp beslutet. Uppkommer det en fråga om huruvida den gärning som beslutet grundas på omfattas av tryckfrihets- förordningen eller yttrandefrihetsgrundlagen, bör samråd ske med Justitiekanslern. Denna samrådsskyldighet kan föreskrivas i förordning. I lagen om verkställighet av frihetsberövande påföljder finns en undantagsregel som innebär att en utländsk dom får erkännas och verkställas i , trots förekomsten av en vägransgrund, om det med hänsyn till den dömdes personliga förhållanden och omständigheterna i övrigt finns särskilda skäl. Som redogjorts för ovan föreslår regeringen att en undantagsregel införs även vid genomförandet av nu aktuellt rambeslut. När det gäller utformningen av en sådan bestämmelse och i vilka situationer den bör tillämpas gör regeringen följande överväganden. Regeln bör som utgångspunkt kunna tillämpas i förhållande till samtliga vägransgrunder. Regeringen är dock medveten om att det ytterst sällan torde bli aktuellt att tillämpa den om hinder föreligger på grund av immunitet eller att det finns en lagakraftvunnen dom i för samma gärning. De situationer då regeln främst kan tänkas bli aktuell är snarare när det rör sig om unga lagöverträdare eller om gärningen inte är ett s.k. listbrott och inte heller straffbar i . Beträffande unga lagöver- trädare torde det av rent humanitära skäl vara att föredra att den unge blir föremål för övervakningsåtgärder i än att han eller hon förblir eller riskerar att bli frihetsberövad i den andra staten. En sådan reglering blir också mer flexibel än en ordning som innebär att undantagsregeln endast ska gälla gentemot vissa särskilt angivna vägransgrunder. Regeringen anser vidare att bestämmelsen bör utformas på samma sätt som i den lagstiftning som anges ovan, vilket innebär att undantagsregeln får tillämpas om det med hänsyn till den misstänktes personliga förhållanden och omständigheterna i övrigt finns särskilda skäl. 2014/15:116 ligen rör det sig nu om att följa upp ett tillfälligt straffprocessuellt tvångsmedel och inte om att verkställa en bestämd påföljd, men enligt regeringens mening finns det inte några skäl att använda sig av en annan – mer restriktiv – formulering. Eftersom det är fråga om uppföljning av ett straffprocessuellt tvångsmedel kommer tillämpningen av undantags- regeln ändå att bli annorlunda än när det rör sig om verkställighet av en frihetsberövande påföljd. En prövning måste ske i samtliga fall, varvid alla omständigheter i det enskilda fallet ska beaktas, t.ex. personliga omständigheter, den misstänktes inställning och vilket brott som avses. Flera omständigheter kommer att vara specifika för nu aktuella fall, t.ex. hur beslutet om övervakningsåtgärder är tänkt att följas upp i eller om en vägran verkligen leder till att den misstänkte frihetsberövas i den andra staten. En annan viktig skillnad är att i de fall undantagsregeln kan komma att tillämpas ska åklagaren med stöd av artikel 15.3 underrätta den andra statens myndigheter om att, i de fall det blir aktuellt, ett överlämnande av den misstänkte enligt en europeisk arresteringsorder kan komma att vägras. I slutänden blir det således den andra statens myndigheter som avgör om beslutet om övervaknings- åtgärder ska erkännas och följas upp i . Sammanfattningsvis anser regeringen att ett utländskt beslut får erkännas och verkställas i , trots förekomsten av en vägransgrund, om det med hänsyn till den misstänktes personliga förhållanden och omständigheterna i övrigt finns särskilda skäl. Regeringens förslag: Ett utländskt beslut om övervakningsåtgärder ska skickas skriftligen till behörig åklagare. Beslutet ska åtföljas av ett intyg som är utformat i enlighet med bilaga 1 till rambeslutet. Intyget ska vara skrivet på svenska, danska, norska eller engelska eller åtföljas av en översättning till någon av dessa språk. Beslutet och intyget ska sändas över genom post, bud eller telefax. Efter överenskommelse i det enskilda fallet ska översändande kunna ske även på annat sätt. Om intyget saknas eller om det är så bristfälligt till form eller innehåll att det inte utan väsentlig olägenhet kan läggas till grund för en prövning av frågan om erkännande och uppföljning, ska den behöriga myndigheten i den andra staten ges möjlighet att komma in med komplettering. Detsamma ska gälla om beslutet om övervakningsåtgärder saknas. Kvarstår bristerna efter den angivna tiden, ska åklagaren kunna besluta att inte erkänna och följa upp det utländska beslutet. Promemorians förslag överensstämmer i huvudsak med regeringens. I promemorian föreslås ingen uttrycklig bestämmelse angående förfarandet vid avsaknad av själva beslutet om övervakningsåtgärder. Remissinstanserna godtar förslagen eller invänder inte mot dem. Skälen för regeringens förslag Översändande av beslut och intyg I artikel 10 i rambeslutet finns bestämmelser om översändandet av ett beslut om övervakningsåtgärder till en annan stat. Beslutet, eller en bestyrkt kopia av det, ska tillsammans med ett intyg, som upprättats i enlighet med bilaga 1 till rambeslutet, sändas direkt till den behöriga myndigheten i den verkställande staten. Vidare föreskrivs att den utfärdande myndigheten ska underteckna intyget och intyga att dess innehåll är korrekt. Intyget är av central betydelse vid prövningen av om beslutet i fråga ska erkännas och följas upp eller inte och är tänkt att innehålla all relevant information som behövs för denna prövning. I den nya lagen bör det därför införas en bestämmelse om att ett beslut om övervaknings- åtgärder ska åtföljas av ett intyg som är upprättat i enlighet med bilaga 1 till rambeslutet och att dessa handlingar ska sändas direkt till behörig åklagare. I rambeslutet anges att översändandet av beslutet och intyget ska ske på ett sätt som gör det möjligt för den verkställande staten att fastställa äktheten. Motsvarande bestämmelse finns i flera andra rambeslut som har genomfört. I dessa fall har det införts en bestämmelse om att avgörandet och intyget ska översändas till skriftligen genom post, bud eller telefax eller, efter överenskommelse i det enskilda fallet, på annat sätt (se t.ex. 3 kap. 6 § andra stycket lagen om verkställighet av bötesstraff). Regeringen instämmer i promemorians förslag att motsvarande ordning bör gälla avseende nu aktuella beslut och intyg. Enligt artikel 24 ska intyget vara översatt till det officiella språket i den verkställande staten eller ett annat språk som den verkställande staten har förklarat att den godtar. Andra rambeslut som rör det straffrättsliga samarbetet har en likartad språkregel. har vid genomförandet av dessa rambeslut ansett att svenska, danska, norska eller engelska bör godtas (se t.ex. prop. 2010/11:43 s. 65). Regeringen anser att samma språk bör godtas i fråga om nu aktuellt rambeslut. Intyget ska således vara skrivet på, eller åtföljas av en översättning till, något av dessa språk. En förklaring om vilka språk ett intyg ska vara översatt till för att godtas i bör i enlighet med artikel 24 ges in till rådets generalsekretariat. Rambeslutet uppställer inte något krav på att själva beslutet om övervakningsåtgärder ska vara översatt till ett språk som den verkstäl- lande staten godtar. Åklagaren kan således inte kräva att den andra medlemsstaten ska översätta beslutet. Uppgifterna i intyget bör dock i de flesta fall vara tillräckliga för att kunna pröva frågan om erkännande och uppföljning, varför det normalt inte finns skäl att undersöka om innehållet i beslutet motsvarar uppgifterna i intyget. Skulle det ändå i ett enskilt fall anses nödvändigt att översätta beslutet, får det ske på bekostnad. Brister i intyget och avsaknad av beslutet om övervakningsåtgärder Om det intyg som ska åtfölja beslutet om övervakningsåtgärder är ofullständigt eller uppenbarligen inte överensstämmer med beslutet, får myndigheten i den verkställande staten vägra att erkänna beslutet (artikel 15.1 a). En förutsättning för att så ska kunna ske är dock att den