prop · H30312 · 2015-09-28 00:00:00 — 2015/16:12 lista de kategorier av legala säkerhetsrätter och rättigheter som ska ha prioritet framför internationella säkerhetsrätter. Den fördragsslutande staten har också möjlighet att förklara att inget i konventionen ska påverka möjligheten enligt nationell lag att beslagta eller hålla kvar ett luftfartyg för betalning av en skuld hänförlig till en offentlig tjänst som tillhandahållits beträffande luftfartyget eller annat objekt (artikel 39.1b). En sådan förklaring kan vara antingen mer generell eller ange vilka myndigheter och andra som tillhandahåller offentliga tjänster som ska omfattas. Företrädesrätt för rättigheter och säkerhetsrätter som omfattas av artikel 39 gäller endast om förklaringen deponerades hos Unidroit innan den internationella säkerhetsrätten registrerades. Om den internationella säkerhetsrätten redan var registrerad när förklaringen deponerades, kommer den internationella säkerhetsrätten att få företräde (artikel 39.3). Den fördragsslutande staten har emellertid en möjlighet att vid ratificeringen av konventionen utöka skyddet för dessa rättigheter och säkerhetsrätter så att de får prioritet framför en internationell säkerhets- rätt även om den har registrerats före tiden för ratificering (artikel 39.4). En fördragsslutande stat har vidare möjlighet att utvidga konventionens tillämpningsområde till att avse vissa kategorier av legala rättigheter och säkerhetsrätter som ska kunna registreras som om de vore internationella säkerhetsrätter (artikel 40). När registrering i det internationella registret har skett, ska rättigheten eller säkerhetsrätten behandlas som en internationell säkerhetsrätt. En förklaring till artikel 40 kan inte vara generell utan måste ange de kategorier av rättigheter och säkerhetsrätter som ska kunna registreras i det internationella registret som om de vore internationella säkerhetsrätter. Säkerhetsrätter som kan omfattas av för- klaringen är kvarstad, betalningssäkring och utmätning. De rättigheter och säkerhetsrätter som ska omfattas av en förklaring till artikel 39 får inte vara sådana som omfattas av en förklaring enligt artikel 40. Jurisdiktion (artiklarna 42–45) I artiklarna 42–44 finns bestämmelser om jurisdiktion i tre olika situationer: 1) när parterna har avtalat om jurisdiktion, 2) jurisdiktion vid prövning av en interimistisk begäran enligt artikel 13, och 3) jurisdiktion vid talan mot registreringsorganet. Frågan om jurisdiktion vid insolvens- förfaranden berörs inte i konventionen utan överlämnas i stället åt nationell rätt (inklusive eventuellt tillämplig EU-rätt) i den stat där insolvensförfarandet inleds. Som huvudregel gäller att parterna själva kan avtala om vilken stats domstolar som ska ha behörighet att pröva framställningar som grundas på konventionen (artikel 42). Med ”domstol” avses i konventionen en nationell domstol eller en administrativ tribunal eller skiljenämnd som har skapats av en fördragsslutande stat. Privat tillsatta skiljenämnder omfattas alltså inte av begreppet domstol. Konventionen är inte avsedd att påverka konventionsstaternas natio- nella processrättsliga regler, om inte något annat följer av konventionen. En konsekvens av detta är att parterna inte kan frångå grundläggande principer för instansordningen. Parterna kan således inte avtala att talan ska väckas i hovrätt när tingsrätten är första instans (jfr 10 kap. 16 § ). Den stat som parterna avtalar om måste vara en stat som har tillträtt konventionen. Om inte annat har avtalats, ska sådan internationell behö- righet vara exklusiv, dvs. utesluta andra staters domstolar. Det som avtalas i fråga om jurisdiktion reglerar förhållandet mellan parterna och påverkar inte en domstols behörighet vid prövning av en tvist mellan en avtalspart och tredje man. Bestämmelserna gäller även om nationell lag säger något annat. En allmän formulering om att alla frågor med anledning av avtalet ska prövas av ett visst lands domstolar är tillräcklig. En förutsättning är dock att överenskommelsen om jurisdiktion är skriftlig och uppfyller de form- krav som eventuellt ställs i den nationella rätten i den stat som parterna gett behörighet (artikel 42.2). Denna formulering valdes för att överens- stämma med artikel 23 I-förordning (rådets förordning [EG] nr 44/2001 av om domstols behörighet och om erkännande och verkställighet av domar på privaträttens område). Förordningen har reviderats och ersattes med en ny I-förordning (och rådets förordning [EU] nr 1215/2012 av om domstols behörighet och om erkännande och verkställighet av domar på privaträttens område). Om parterna inte har avtalat om jurisdiktion, ska frågan om vilken domstol som har behörighet besvaras med hjälp av internationella privat- rättsliga bestämmelser. Huvudregeln om att parternas val av jurisdiktion ska respekteras har två undantag då även domstolarna i andra fördragsslutande stater har behörighet. Det första undantaget gäller vid prövning av en framställan om inte- rimistiska åtgärder (se artikel 13). Vid en sådan framställan har även domstolarna i den fördragsslutande stat där objektet finns behörighet (artikel 43). Om den interimistiska framställan avser en begäran av borgenären att få leasa ut objektet, har domstolarna i den stat där gälde- nären befinner sig behörighet. Det andra undantaget avser anspråk riktade mot registreringsorganet. Endast domstolar som är belägna där detta organ har sitt huvudkontor är behöriga att pröva en skadeståndstalan eller besluta om åtgärder mot organet (artikel 44). Som anges ovan ligger registreringsorganet för luft- fartsprotokollet på och en skadeståndstalan mot det ska alltså föras vid irländsk domstol. Dessa domstolar har även rätt att förelägga registre- ringsorganet att vidta åtgärder om en person inte följer ett beslut av en domstol med behörighet enligt konventionen (eller, om det rör sig om en nationell säkerhetsrätt, en behörig domstols beslut enligt vilket personen åläggs att ändra eller upphäva registreringen). I övrigt får ingen domstol vidta åtgärder, meddela domar eller fatta beslut avseende registrerings- organet. Frågan om lagval berörs inte i konventionen, utan får avgöras enligt internationella privaträttsliga bestämmelser i den stat som har juris- diktion. I luftfartsprotokollet finns emellertid en bestämmelse om lagval som ska gälla om en stat har avgett en förklaring om artikelns tillämp- ning (artikel VIII i luftfartsprotokollet, se avsnitt 6). Förhållandet till andra konventioner (artiklarna 45 bis och 46) Konventionen har företräde framför FN:s konvention om överlåtelse av fordringar inom internationell handel (artikel 45). Kon- ventionen har inte tillträtts av och har inte heller trätt i kraft. Förhållandet mellan Kapstadskonventionen och Unidroits konvention om internationell finansiell leasing behandlas i luftfartsprotokollet (artikel 46, jfr artikel XXV i protokollet). Slutbestämmelser (artiklarna 47–62) Konventionens sista kapitel innehåller bl.a. bestämmelser om tillträde till konventionen och om avgivandet av olika förklaringar. Konventionen träder i kraft i den månad som följer efter det att förflutit sedan ratifikationsdokumenten deponer- ades hos depositarien (artikel 49). Det är Unidroit som är depositarie. Alla dokument knutna till ratifikation, godtagande, godkännande och anslutning ska alltså deponeras där (artikel 62). Vid tillträde kan en fördragsslutande stat lämna en förklaring om att konventionen inte ska tillämpas på säkerhetsrätter som har uppkommit genom en intern transaktion (artikel 50). Interna transaktioner definieras i konventionen som transaktioner som i och för sig skulle kunna grunda en internationell säkerhetsrätt, men där parternas huvudsakliga intressen och objektet finns i samma fördragsslutande stat när avtalet ingås. Dessa säkerhetsrätter kallas då nationella säkerhetsrätter och det krävs att de har skrivits in i ett nationellt register för att de ska omfattas av undantaget. De nationella säkerhetsrätterna kan inte registreras som internationella säkerhetsrätter i det internationella registret, men det är möjligt att där registrera att det finns en nationell säkerhetsrätt (artikel 16.1d). Genom registreringen i det internationella registret säkras den nationella säker- hetsrättens prioritet på samma sätt som om den hade varit en registrerad internationell säkerhetsrätt utan att konventionens övriga bestämmelser är tillämpliga. En förklaring till artikel 50 om att interna transaktioner ska undantas från konventionen får begränsad effekt, eftersom den inte påverkar tillämpningen av de centrala bestämmelserna i konventionen om åtgärder vid avtalsbrott och om prioritetsordning. Den fördragsslutande staten har i samband med tillträde möjlighet att i en förklaring peka ut en eller flera domstolar som ska ha exklusiv behö- righet enligt konventionen när statens domstolar har internationell behörighet (artikel 53). Varje fördragsslutande stat som tillträder konventionen måste avge en förklaring om nationell domstols medverkan vid åtgärder från borgenä- rens sida (artikel 54.2). Detta är den enda obligatoriska förklaringen för stater som tillträder. Förklaringen ska ange om en åtgärd som står till borgenärens förfogande enligt konventionen (eller protokollet) och vars verkställighet enligt dessa bestämmelser inte förutsätter en framställan hos domstol, ändå ska kräva nationell domstols samtycke. Alternativt kan det anges i förklaringen att domstols medverkan endast ska krävas när det uttryckligen anges i konventionen eller protokollet. För att en stat ska kunna sättas upp på Kapstadslistan måste en förklaring till artikel 54.2 ha det sistnämnda innehållet. När en stat tillträder konventionen är huvudregeln att konventionen Prop. 2015/16:12 inte ska tillämpas på redan befintliga rättigheter eller säkerhetsrätter, som behåller den prioritet de hade enligt nationell lag innan konventionen trädde i kraft i förhållande till staten (artikel 60.1). Rättigheten eller säkerhetsrätten måste emellertid avse ett objekt som omfattas av konven- tionen. En säkerhetshavare behöver således inte registrera sin inter- nationella säkerhetsrätt enligt konventionens bestämmelser vid tillträdet. Detta gäller även om rättigheten eller säkerhetsrätten i och för sig skulle kunna registreras i det internationella registret och även om den enligt konventionen skulle ha sämre prioritet än en tidigare registrerad rättighet. Bara de rättigheter eller säkerhetsrätter som tillkommit före registre- ringen av en internationell säkerhetsrätt har prioritet enligt artikel 60. En innehavare av en internationell säkerhetsrätt som registrerats i det inter- nationella registret är således skyddad mot senare uppkomna rättigheter eller säkerhetsrätter. En fördragsslutande stat kan i en förklaring begränsa tillämpligheten av övergångsbestämmelserna (artikel 60.3). Genom luftfartsprotokollet blir Kapstadskonventionens bestämmelser om internationella säkerhetsrätter specialanpassade för säkerhetsrätter i luft- fartsobjekt. Luftfartsprotokollet utvidgar också konventionens tillämp- ningsområde till att avse försäljning av sådana objekt. Till skillnad från det svenska systemet med inskrivningar av rätt till luftfartyg är huvud- regeln i luftfartsprotokollet att flygmotorer är separata objekt som kan vara föremål för olika typer av säkerhetsrätter. Särskilda bestämmelser finns för helikoptermotorer som i vissa fall ska ses som en del av heli- koptern (se nedan). Förklaringarna är en central del av luftfartsprotokollet och får stor be- tydelse för vilka ekonomiska fördelar lufttrafikföretag i en fördrags- slutande stat kan få. Som anges i avsnitt 4 är vissa av förklaringarna nöd- vändiga att lämna för att företagen ska kunna få rabatt på statligt stödda exportkrediter. Dessa s.k. kvalificerande förklaringar rör förfaranden vid gäldenärens insolvens, frågor om lagval, avregistrering och export av luftfartyg samt interimistiska åtgärder. Tillämpningsområde (artiklarna I–IV) Luftfartsobjekt definieras som luftfartygsskrov, flygmotorer och heli- koptrar. Luftfartygsskrov (dvs. flygplanskroppen) omfattar alla kompo- nenter i flygplanet utom motorerna. Eventuella säkerhetsrätter i sådana kompontenter när de inte är installerade i luftfartyget omfattas av nationell rätt och inte av Kapstadskonventionen och luftfartsprotokollet. Luftfartsprotokollet är avsett att reglera mer omfattande, huvud- sakligen internationella, ekonomiska transaktioner i större luftfartsobjekt. Endast luftfartsobjekt av en viss storlek eller kapacitet omfattas därför av För luftfartygsskrov gäller t.ex. att de ska vara certifierade av en behörig luftfartsmyndighet för transport av minst åtta personer inklu- sive besättning eller för transport av frakt över (artikel I). Denna förutsättning innebär att knappt tre fjärdedelar av de luftfartyg som är registrerade i det och belastade med en rättighet är för små för att omfattas av protokollet. helikoptrar som bara används av militär, tull eller polis omfattas inte heller av protokollet oavsett storlek. Flygmotorer behandlas som huvudregel som självständiga luftfarts- objekt i vilka internationella säkerhetsrätter kan registreras separat. protokollet skiljer man på flygplansmotorer och motorer i helikoptrar. Flygplansmotorer utgör alltid separata objekt, oavsett om de är monterade i flygplanet eller inte. En helikoptermotor ska däremot behandlas som en komponent till helikoptern, och inte som ett självständigt luftfartsobjekt, när den är monterad i helikoptern. motorn har monterats i helikoptern och efter att den har demonterats, betraktas den som en flygmotor enligt luftfartsprotokollet. rätter och andra rättigheter som uppkommit i helikoptermotorn före installationen, kvarstår i motorn även när den har blivit en del av heli- Helikoptermotorn kan emellertid inte bli föremål för någon ny rättighet när den väl är monterad i helikoptern, eftersom den då anses vara en del av denna. Däremot är det möjligt att registrera en framtida internationell säkerhetsrätt i helikoptermotorn. För luftfartsprotokollets tillämpning krävs det att gäldenären hör hemma i en fördragsslutande stat. tillämpningsområdet i förhållande till Kapstadskonventionen till att även avse avtal om luftfartygsskrov tillhörande ett luftfartyg som har registrerats i luftfartygsregistret hos en fördragsslutande stat (artikel IV). Detsamma gäller helikoptrar som har registrerats på det sättet. tionen av intern transaktion påverkas också av registreringen. bedömningen av var objektet finns ska en helikopter anses finnas i det land där den är registrerad och ett flygplansskrov i det land där flygplanet Om en flygmotor är installerad i ett luftfartyg, anses den finnas i det land där luftfartyget är registrerat. Om den inte är installerad i ett flygplan eller i en helikopter, är det avgörande var motorn faktiskt finns (artikel IV.2). Luftfartsprotokollet utvidgar tillämpningsområdet för registrerings- och prioritetsbestämmelserna i konventionen till att också avse försälj- ningar och kommande försäljningar (artikel III, jfr artikel 41 i konven- På så sätt kan luftfartygsbranschen utnyttja det befintliga regi- streringssystemet för att förbättra skyddet för köpare. Där det i konven- tionen talas om borgenären ska i stället köparen avses. Skälet är att det är köparen, precis som borgenären vid ett säkerhetsavtal, som kan registrera Detta innebär också att det för luftfartsprotokollets tillämpning vid en försäljning är säljarens hemvist som är avgörande (artikel III, jfr artikel 3.1 i konventionen). Möjligheten att registrera försäljningar och kommande försäljningar innebär att en person kan registrera två olika rättigheter eller säkerhets- rätter i ett och samma objekt. En leasetagare med en köpoption som i andra hand leasar ut objektet kan göra två registreringar i registret: den kommande försäljningen i egenskap av blivande köpare på grund av köpoptionen och en internationell säkerhetsrätt i objektet i egenskap av leasegivare. Båda registreringarna måste göras för att få fullt skydd; den ena registreringen påverkar inte den andra. Parterna har möjlighet att i stor utsträckning själva styra tillämpningen av luftfartsprotokollet genom att skriftligen undanta eller ändra vissa bestämmelser (artikel IV.3). Formkrav för försäljningsavtal och frågor om företrädares befogenhet (artiklarna V–VII) Formkraven för försäljningsavtal är nästan desamma som för avtal som skapar internationella säkerhetsrätter (artikel V, jfr artikel 7 i konven- tionen). Med försäljningsavtal avses här sådana avtal som inte innehåller ett uttryckligt äganderättsförbehåll. Ett ombud, en förvaltare eller en annan företrädare har möjlighet att träffa avtal som grundar en säkerhetsrätt eller ett försäljningsavtal och att registrera den internationella säkerhetsrätten respektive försäljningen av luftfartsobjektet i det internationella registret (artikel VI). Vid beskriv- ningen av luftfartsobjektet måste vissa uppgifter finnas med för att objektet ska kunna identifieras (artikel VII). Lagval (artikel VIII) Luftfartsprotokollet ger parterna möjlighet att avtala om vilket lands lag som helt eller delvis ska tillämpas på deras avtalsenliga rättigheter och skyldigheter (artikel VIII). Detta ger parterna frihet att välja de mest fördelaktiga bestämmelserna. Valet av lag får då inte begränsas av na- bestämmelser. För tillämpning av lagvalsbestämmelsen krävs som huvudregel att den fördragsslutande staten har avgett en förklaring. En förklaring om att tillämpa protokollets lagvalsbestämmelse är en s.k. kvalificerande förkla- ring. För EU-medlemsstater finns dock ett undantag, eftersom lagval i motsvarande situationer regleras i (se avsnitt 7). Kompletterande bestämmelser om åtgärder vid avtalsbrott (artiklarna IX, X och XIII) Utöver de åtgärder vid gäldenärens avtalsbrott som anges i Kapstads- konventionen erbjuds borgenären ytterligare åtgärder om luftfarts- protokollet är tillämpligt, nämligen avregistrering och export av objektet. Uttrycket borgenär i luftfartsprotokollet definieras i konventionen och omfattar säkerhetshavare, säljare med äganderättsförbehåll och lease- givare. Möjligheten att låta avregistrera ett luftfartsobjekt är reserverad för flygplan och helikoptrar, eftersom de kan registreras nationellt. Möjlig- heten till export är emellertid tillämplig även på flygmotorer som inte är installerade. För att borgenären ska kunna avregistrera ett luftfartyg och ta kontrol- len över det krävs att det verkligen är fråga om ett avtalsbrott från gälde- närens sida enligt konventionen. Det är också nödvändigt att samtliga innehavare av registrerade säkerhetsrätter med bättre prioritet än borge- nären skriftligen har samtyckt till att åtgärden vidtas. 2015/16:12 tvingande och kan inte avtalas bort (artikel IX.2, jfr artikel IV.3). Om dessa båda villkor är uppfyllda, finns det två sätt för borgenären att få till stånd en avregistrering och export av egendomen. Det första sättet är att göra en framställan hos domstol och få ett inte- rimistiskt beslut om avregistrering (artikel X.6, jfr artikel 13 i konven- tionen). Med stöd av beslutet kan borgenären sedan begära avregistrering och export hos den nationella registreringsmyndigheten. Myndigheten har då på sig att avregistrera luftfartyget och se till att det inte finns några hinder mot att exportera det ut ur landet. Det andra sättet att få ett luftfartyg avregistrerat och tillgängligt för export är genom en s.k. oåterkallelig fullmakt för avregistrering och export från den registrerade ägaren eller användaren av luftfartyget (artikel IX.5–6 och artikel XIII). Med stöd av fullmakten görs en ansökan om avregistrering och export hos den nationella registreringsmyndig- heten. Förutsatt att fullmakten är registrerad hos myndigheten ska myndigheten bifalla ansökan utan att göra någon prövning i sak. Hur man kan få till stånd avregistrering och export beror på vilka för- klaringar den fördragsslutande stat där objektet finns har lämnat (artiklarna X.1 och XIII.1). Båda förklaringarna är s.k. kvalificerande förklaringar. Speciella bestämmelser finns dock för EU-medlemsstater (se avsnitt 7). Artikel X innehåller ytterligare en möjlighet i förhållande till konven- tionens bestämmelser om interimistiska åtgärder. Det är, enligt artikeln, också möjligt att få ett interimistiskt beslut om försäljning av objektet och fördelning av intäkterna från försäljningen. Ett interimistiskt beslut med den innebörden kräver dock att gäldenären och borgenären uttryck- ligen kommit överens om att domstolen ska kunna besluta om försäljning och fördelning av intäkterna. En sådan överenskommelse kan göras när som helst. Parterna kan också avtala om att domstolen inte ska få förelägga bor- genären att ställa säkerhet för sitt interimistiska yrkande på så sätt som föreskrivs i konventionen. Bestämmelsen i konventionen om att de åtgärder som anges där ska vidtas på ett affärsmässigt skäligt sätt preciseras när det är fråga om luftfartsobjekt och utökas till att avse alla de åtgärder som borgenären kan vidta (artikel IX.3, jfr artikel 8.3 i konventionen). Denna bestäm- melse är tvingande för parterna. Åtgärder vid insolvens (artikel XI) Luftfartsprotokollets reglering av borgenärens rättigheter vid gäldenärens insolvens i artikel XI anses vara den bestämmelse som har störst ekono- misk betydelse. Insolvensrätten skiljer sig ofta åt mellan stater, vilket i en konkurrensutsatt och konjunkturskänslig bransch som flygbranschen skapar stor osäkerhet hos kreditgivarna. Genom luftfartsprotokollets bestämmelser skapas en särskild reglering av insolvensfrågor för luft- fartsobjekt som omfattas av protokollet. I korthet innebär skyddet att borgenären inom måste bli kompenserad av gäldenären (luft- trafikföretaget) eller insolvensförvaltaren. Om det inte sker, kan objektet i vilket säkerhetsrätten finns överföras till borgenären. Begreppet insolvenssituation som används i bestämmelsen omfattar inledande av insolvensförfarande, dvs. konkurs, likvidation eller andra rättsliga eller administrativa förfaranden (även interimistiska) varvid gäldenärens tillgångar och rörelse kontrolleras eller övervakas av en domstol för rekonstruktion eller likvidation. Det omfattar också gälde- närens besked om inställelse av betalningar, eller faktisk inställelse av betalningar, när borgenären är förhindrad att inleda ett insolvens- förfarande mot gäldenären eller att vidta åtgärder enligt konventionen enligt lag eller efter en statlig åtgärd (artikel I.m). Insolvensbestämmelsen i protokollet gäller enbart om den stat som har primär jurisdiktion i ett insolvensförfarande har avgett en förklaring om att tillämpa den. Primär jurisdiktion har den fördragsslutande stat där gäldenären har sina huvudsakliga intressen. Härmed avses den stat där gäldenären har sitt registrerade säte eller, om sådant saknas, den stat där bolaget är bildat (artikel 2.In). Om staten med primär jurisdiktion inte har avgett en förklaring om att tillämpa protokollets insolvensbestämmelse, tillämpas den nationella insolvensrätten. En stat kan också i sin förkla- ring ange att bestämmelsen endast ska tillämpas på vissa typer av insolvensförfaranden. En förklaring om att tillämpa protokollets insolvensreglering i artikel XI är en kvalificerande förklaring. Två olika alternativ redovisas i artikel XI och en förklaring om att artikeln ska tillämpas ska också inne- hålla en uppgift om vilket av de båda alternativen som ska tillämpas: A eller B. Alternativ A innebär att efter en väntetid som den fördragsslutande staten ska ange i sin förklaring (eller en tidpunkt då borge- nären enligt tillämplig lag skulle få tillgång till objektet) måste den som förvaltar rekonstruktionen, likvidationen eller konkursen, eller gälde- nären, välja mellan att överlämna luftfartsobjektet till borgenären eller att läka alla tidigare avtalsbrott (förutom det som har lett till ett insolvens- förfarande) och åta sig att uppfylla alla framtida förpliktelser enligt avtalet.