prop · H2031380 · 2015-01-01 00:00:00 — I 26 kap. 14 § ställs ett allmänt skötsamhetskrav upp för den frigivne. Vidare ges möjlighet enligt 26 kap. 15 § att meddela olika föreskrifter som den frigivne ska rätta sig efter, bl.a. vård och behandling. Slutligen finns också bestämmelser om samhällstjänst i 28 kap. 2 a §. Om den skyldighet som den dömde ska iaktta är oförenlig med dessa bestämmelser, bör skyldigheten alltså justeras. När det sedan gäller hur en anpassning ska ske anför att det bör övervägas att införa närmare kriterier i lagtexten för hur anpassning ska ske i varje enskilt fall. Enligt regeringens mening blir det dock alltför komplicerat att utforma detaljerade kriterier. Det är, som regeringen ser det, omöjligt att förutse vilka skyldigheter enligt artikel 4.1 som det kommer att begäras verkställighet av i och på vilket sätt de i så fall behöver anpassas. Närmast till hands är att anpassningen sker till ett åliggande som följer av eller en föreskrift som kan meddelas med stöd av de bestämmelser som angetts ovan. Om t.ex. en åtgärd som ska anpassas avser en skyldighet att genomgå terapeutisk behandling eller avvänjningskur, blir det alltså fråga om t.ex. byte av vårdinrättning till en svensk motsvarighet eller en justering i vården till en vårdform som kan tillhandahålla med motsvarande innehåll (jfr bestämmelserna i 26 kap. 15 § första stycket ). I andra fall får anpassning ske till vad som är möjligt enligt nämnda bestämmelser i , t.ex. genom att ställa den dömde under övervakning med visst innehåll. Syftet med anpassningen är alltså, i de fall skyldigheten är oförenlig med ovan nämnda bestämmelser i , att försöka justera skyldigheten så att den kan verkställas i . Mot bakgrund av artikel 9.1 och 9.2 i rambeslutet bör anpassningen så långt som möjligt motsvara vad som bestämts i den utländska domen på frivårdspåföljd och får inte heller bli mer ingripande för den dömde. Detta bör framgå av lagen. 2014/15:138 anses vara strängare eller inte får bedömas i varje enskilt fall. Det torde dock ofta vara möjligt att anpassa skyldigheten till en övervakning eller i vart fall ett allmänt skötsamhetskrav utan att anpassningen kan anses bli strängare. Den anpassning som sker redovisas också för den andra medlemsstaten, och den enskilde, i verkställbarhetsförklaringen (se avsnitt 8.5). Det blir upp till den andra statens behöriga myndighet att ta ställning till om den vill acceptera anpassningen. Den dömde har också möjlighet att överklaga verkställbarhetsförklaringen och på det sättet få beslutet om anpassning prövat av allmän domstol. Det ska dock noteras att när verkställigheten väl har inletts i finns det givetvis inget som hindrar att ytterligare ändringar görs i den aktuella skyldigheten. Det kan, under vissa förutsättningar, ske med stöd av reglerna i (se t.ex. 28 kap. 2 a § tredje stycket). Behörig myndighet att besluta om anpassning Utredningen föreslår en allmän bestämmelse om anpassning. En anpassning ska få ske om det behövs för att den utländska domen ska kunna verkställas i . Anpassningen sker genom att Kriminalvården meddelar de föreskrifter som behövs. anser att frågan om anpassning kan innebära svåra bedömningar och att allmän domstol bör vara behörig att pröva frågan. Regeringen kan i viss mån instämma i hovrättens bedömning, men anser att Kriminalvården ändå bör vara den myndighet som beslutar om anpassning. Till att börja med vill regeringen peka på att den anpassning som ska ske i nu aktuella fall inte innebär att Kriminalvården ska bestämma en ny påföljd. Vidare kommer anpassningen av den tid den dömde ska iaktta en viss skyldighet att vara omkomplicerad och bör under alla omständigheter hanteras av Kriminalvården. Även om det kan bli aktuellt att i vissa fall anpassa de skyldigheter som framgår av en utländsk dom på frivårdspåföljd, genom att göra vissa justeringar, bör även den uppgiften hanteras av Kriminalvården. Anpassning av en skyldighet den dömde ska iaktta föreslås, som framgått, ske genom att skyldigheten justeras så att den inte är oförenlig med ett åliggande som följer av eller möjligheter att meddela föreskrifter som finns i , bl.a. bestämmelserna i 26 kap. 13–15 §§ . Detta är bestämmelser som Kriminalvården förhåller sig till när det är fråga om verkställighet av en svensk påföljd, och med stöd av 26 kap. 16 § kan också Kriminalvården interimistiskt meddela särskilda föreskrifter. Dessutom ska påpekas att anpassningen aldrig får innebära att de skyldigheter den dömde ska iaktta blir mer ingripande än de ursprungliga. Viktigt att notera är också att Kriminalvårdens beslut om anpassning kan överklagas och således prövas av allmän domstol. När verkställigheten väl har inletts i kan skyldigheten också komma att ändras genom beslut av t.ex. övervakningsnämnden eller domstol på samma sätt som vid verkställighet av en svensk påföljd. Vidare bör nämnas att en skyldighet som kan komma bli föremål för anpassning är den som avser terapeutisk behandling eller avvänjningskur (artikel 4.1 k). Om en anpassning av denna åtgärd inte är möjlig, kan den verkställande staten med stöd av artikel 11.1 i i rambeslutet vägra Eftersom det föreslås att Kriminalvården ska pröva vägransgrunderna är det även i dessa fall en fördel att en och samma Prop. 2014/15:138 myndighet prövar såväl förutsättningarna för erkännande och verkställighet som behovet av anpassning. Det skulle komplicera förfarandet att t.ex. låta allmän domstol eller övervakningsnämnden ansvara för denna del av anpassningen. Sammanfattningsvis anser regeringen att Kriminalvården bör vara behörig myndighet att anpassa såväl övervakningstiden som den skyldighet den dömde ska iaktta. Regeringens förslag: Verkställigheten av domen på frivårdspåföljd, i enlighet med verkställbarhetsförklaringen, ska påbörjas när verkställbarhetsförklaringen har fått laga kraft. Vid verkställigheten i ska bestämmelserna i 26 kap. 11–18 §§ och 28 kap. 2 a § tredje stycket och 5 a § tillämpas. För verkställigheten ska även 37 och 38 kap. gälla i tillämpliga delar. Utredningens förslag: Överensstämmer delvis med regeringens förslag. Utredningen föreslår en bestämmelse om att föreskrifter om prövotid samt skyldigheter och anvisningar för den dömde som följer av den utländska domen ska gälla i . Utredningen lägger inte fram några förslag om när verkställigheten ska påbörjas eller om att Kriminalvården ska ta ställning till om den dömde ska ställas under övervakning (se s. 667 f. i betänkandet). Remissinstanserna: Kriminalvården anser att bör överväga att åtminstone i någon utsträckning åta sig att använda elektronisk övervakning. Övriga remissinstanser godtar eller invänder inte mot förslagen. Skälen för regeringens förslag Som anges i avsnitt 8.6 är utgångspunkten, mot bakgrund av principen om ömsesidigt erkännande, att det som följer av den utländska domen på frivårdspåföljd också ska gälla och bli föremål för verkställighet i Detta inkluderar såväl de skyldigheter den dömde ska iaktta som hur länge dessa åtgärder ska övervakas. Även påföljdens prövotid avses. I utredningen föreslås en allmän bestämmelse om att de föreskrifter som följer av den utländska domen gäller i . Regeringen anser dock att när Kriminalvården erkänt den utländska domen och meddelat verkställbarhetsförklaringen vid verkställighet i . ytterligare bestämmelse behövs därför inte. Rambeslutet utgår vidare från att den utländska domen på frivårdspåföljd ska verkställas i enlighet med den verkställande statens regler, vilket framgår av artikel 13.1 i rambeslutet. Detta bör också vara utgångspunkten när det gäller vilka regler som ska gälla när den utländska frivårdspåföljden ska verkställas i . Det finns inga skäl 2014/15:138 enligt regeringens mening att skapa helt nya regler för verkställigheten i . Det viktiga är att de skyldigheter som följer av artikel 4.1, eventuellt efter en anpassning, kan verkställas i . Verkställighet av en utländsk dom på frivårdspåföljd bör därför ske inom ramen för de svenska bestämmelserna om kriminalvård i frihet. Närmare om de regler som ska gälla för verkställigheten i Det är av vikt att de regler som ska gälla för verkställigheten i blir enkla att tillämpa. Regeringen anser t.ex. att Kriminalvården inte ska behöva bedöma vilken motsvarighet den utländska frivårdspåföljden har enligt det svenska regelverket för att kunna avgöra vilka regler som ska tillämpas när påföljden ska verkställas här. Det torde onödigt komplicera förfarandet om Kriminalvården i varje fall ska avgöra om den utländska frivårdspåföljden utifrån sin utformning och sitt innehåll motsvarar en svensk skyddstillsyn eller villkorlig dom. Därför anser regeringen att de verkställighetsregler som ska tillämpas i dessa fall inte ska omfatta de bestämmelser som anges i 27 kap. . Det innebär att åklagare och domstol inte kommer att involveras under verkställigheten på det sätt som föreskrivs i bl.a. 27 kap. 5 och 6 §§. Regeringen ser med fördel att i huvudsak Kriminalvården och övervakningsnämnden hanterar verkställighetsfrågor enligt den nya lagen. När det blir aktuellt med verkställighet bör Kriminalvården initialt ta ställning till om den dömde ska ställas under övervakning (jfr 26 kap. 11 § ). Detta beroende på att den faktiska verkställigheten i skiljer sig åt om den dömde är ställd under övervakning eller inte. Ett alternativ skulle kunna vara att den dömde alltid ställdes under övervakning men regeringen ser ingen anledning till att besluta om övervakning om verkställigheten av den utländska frivårdspåföljden kan hanteras utan en sådan åtgärd. Övervakning är resurskrävande och ska inte användas mer än nödvändigt. Utifrån den skyldighet den dömde ska iaktta och den närmare beskrivningen av den åtgärd som ska vidtas som den andra statens myndigheter ska lämna samt uppgifter om den dömde får Kriminalvården bedöma om övervakning behövs eller inte. I övrigt anser regeringen att bestämmelserna i 26 kap. 11–18 §§ och 28 kap. 2 a § tredje stycket och 5 a § bör tillämpas vid verkställigheten i . Av dessa bestämmelser framgår ett allmänt skötsamhetskrav för den dömde och att han eller hon efter förmåga ska försöka försörja sig samt rätta sig efter de anvisningar som ges honom eller henne. Vidare framgår bl.a. att övervakningen och kriminalvården i frihet i övrigt bedrivs under ledning av Kriminalvården och att myndigheten förordnar övervakare när ett beslut om övervakning fattats. Den dömde har att hålla övervakaren underrättad om sin bostad, sin arbetsanställning och andra förhållanden av betydelse för övervakningen samt på kallelse inställa sig hos övervakaren och i övrigt enligt hans eller hennes anvisningar upprätta förbindelse med honom eller henne. Vidare anges i dessa bestämmelser vad som ska gälla vid en förpliktelse att ersätta skada som uppkommit genom brottet. Hur en föreskrift om samhällstjänst ska verkställas framgår också av dessa bestämmelser. Genom hänvisningen till bestämmelser framgår också tydligt vilka följdbeslut som enligt svensk rätt är möjliga under verkställigheten på grund av ändrade förhållanden eller misskötsamhet samt att det är övervakningsnämnden som fattar dessa beslut. Därutöver bör vissa bestämmelser i 37 kap. tillämpas vid verkställigheten i . Dessa rör omröstningsförfarandet hos övervakningsnämnden (5 § andra stycket) och rätt till muntlig förhandling i nämnden (6 §). Vidare regleras i 37 kap. vilka av Kriminalvårdens beslut enligt 26 kap. och nämndens beslut enligt 37 kap. som kan överklagas (7 och 11 §§). Av 10 § följer att vissa av Kriminalvårdens och övervakningsnämndens beslut gäller . Även vissa bestämmelser i 38 kap. bör tillämpas vid verkställigheten i . Det rör sig om sättet att meddela varning till den dömde (10 §), att ska lämna handräckning i vissa fall (12 §) och att vissa av Kriminalvårdens beslut inte kan överklagas (13 §). Regeringen delar utredningens bedömning att regelverken kring kontaktförbud och tillträdesförbud till idrottsarrangemang inte bör tillämpas vid verkställighet av en utländsk frivårdspåföljd. Kontaktförbud eller tillträdesförbud är inte en del av påföljdssystemet utan är i stället uppbyggda med helt andra förfaranden och har andra syften. I den mån de skyldigheter den dömde ska iaktta är att likna vid dessa förbud blir de sannolikt föremål för anpassning för att verkställighet ska kunna ske i (se avsnitt 8.6). En särskild fråga som Kriminalvården lyfter fram är att det skulle kunna övervägas om man bör använda sig av s.k. elektronisk övervakning. I skäl 11 i rambeslutet anges att elektronisk övervakning, i förekommande fall, kan användas för att övervaka alternativa påföljder och övervakningsåtgärder i enlighet med nationell lagstiftning och nationella förfaranden. I vissa medlemsstater kan nämligen elektronisk övervakning användas vid verkställighet av en frivårdspåföljd. Detta är emellertid inte möjligt vid verkställighet av en svensk frivårdspåföljd. Mot denna bakgrund anser inte regeringen att det finns förutsättningar att införa bestämmelser om sådan övervakning för att kunna verkställa en utländsk frivårdspåföljd. När verkställigheten ska påbörjas i Av artikel 18.3 följer att Kriminalvården ska underrätta den utfärdande statens behöriga myndighet om sitt slutliga beslut om att erkänna den statens dom på frivårdspåföljd. Med hänsyn till vad som anges i bestämmelsen får det tolkas som att Kriminalvårdens beslut ska ha fått laga kraft. Av artikel 7.1 i rambeslutet framgår vidare att behörigheten att verkställa påföljden och vidta de åtgärder som följer därav går över till den verkställande staten när en underrättelse enligt artikel 18.3 skett. Den dömde bör därför delges Kriminalvårdens verkställbarhetsförklaring i och med att förklaringen kan överklagas (se avsnitt 9.2). Att delgivning kan användas följer av 23 § förvaltningslagen, vilken gäller för förfarandet hos . Även om t.ex. övervakning vid skyddstillsyn kan förordnas för domen, anser regeringen mot bakgrund av bestämmelserna i rambeslutet att verkställigheten i bör påbörjas först när beslutet 2014/15:138 om erkännande och verkställighet har fått laga kraft, vilket bör framgå av lagen. 8.8Återförande av behörigheten att meddela följdbeslut Regeringens förslag: Om den dömde allvarligt har åsidosatt de skyldigheter han eller hon ska iaktta och det kan antas att den dömde inte kommer att låta rätta sig genom någon åtgärd som övervakningsnämnden kan vidta, ska nämnden anmäla detta till Kriminalvården. Kriminalvården ska efter anmälan återföra behörigheten att meddela följdbeslut till den andra staten. Utredningens förslag: Överensstämmer med regeringens förslag (se s. 672 f. i betänkandet). Remissinstanserna: Remissinstanserna godtar eller invänder inte mot förslagen. Skälen för regeringens förslag Den behöriga myndigheten i den verkställande staten har behörighet att meddela samtliga följdbeslut beträffande alla påföljder inom rambeslutets tillämpningsområde, särskilt för de fall den dömde missköter en övervakningsåtgärd eller en alternativ påföljd eller begår nya brott (artikel 14.1). De följdbeslut som avses är främst justeringar av skyldigheter eller anvisningar i övervakningsåtgärderna eller de alternativa påföljderna och ändring av prövotidens längd (punkt a), upphävande av uppskjutandet av verkställigheten av påföljden eller av beslutet om villkorlig frigivning (punkt b) samt påförande av en frihetsberövande åtgärd i stället för en alternativ påföljd eller en villkorlig påföljd (punkt c). En medlemsstat får enligt artikel 14.3 lämna en förklaring om att den i egenskap av verkställande stat inte har för avsikt att överta ansvaret för att meddela de följdbeslut som anges i artikel 14.1 b och c. En sådan förklaring ska specificeras till vissa fall eller kategorier av fall och får särskilt avse villkorliga påföljder och sådana alternativa påföljder som inte har någon fastställd frihetsberövande påföljd angiven i domen för verkställighet vid den dömdes misskötsamhet. Förklaringen får också särskilt avse fall där den aktuella gärningen i den dom som meddelats i den utfärdande staten inte är straffbar enligt den verkställande statens lagstiftning. En förklaring kan inte avse skyldigheten att meddela följdbeslut enligt artikel 14.1 a (t.ex. ändring av de skyldigheter den dömde ska iaktta). Inte heller påverkas skyldigheten att erkänna domen samt att utan dröjsmål vidta alla nödvändiga åtgärder för att övervaka de alternativa påföljderna och övervakningsåtgärderna (artikel 14.5). Om en medlemsstat har använt sig av möjligheten enligt artikel 14.3 att inte ta på sig ansvaret för att fatta följdbeslut, ska den behöriga myndigheten i den staten återföra behörigheten att fatta beslut till den Prop. 2014/15:138 utfärdande staten, om den anser att ett beslut enligt artikel 14.1 b eller c behöver meddelas med anledning av att den dömde har misskött en övervakningsåtgärd eller en alternativ påföljd (artikel 14.4). Behörigheten att meddela följdbeslut anses då ha återgått då till den utfärdande staten (artikel 7.2). Vissa följdbeslut ska den andra staten besluta om har i egenskap av verkställande stat ett åtagande att vid den dömdes misskötsamhet kunna meddela sådana följdbeslut som anges i artikel 14.1 a. Det är fråga om ändring av de skyldigheter den dömde ska iaktta. Dessa typer av följdbeslut får hanteras genom tillämpning av de svenska regler som gäller om åtgärder vid ändrade förhållanden eller i fall där den dömde inte iakttar vad som åligger honom eller henne. kan t.ex. besluta om varning (26 kap. 18 § ) eller om en särskild föreskrift (26 kap.15 § samma balk). Utredningen föreslår att inte ska åta sig att fatta de följdbeslut som föreskrivs om i artikel 14.1 b och c. Regeringen instämmer i förslaget, som inte ifrågasätts av någon av remissinstanserna. De utländska frivårdspåföljder som ska verkställas i avviker i stor utsträckning från motsvarande påföljder som finns enligt svenska regler. Uppskjuten och villkorlig påföljd (artikel 2.2 och 2.3) har inte några motsvarigheter i det svenska systemet. har således inte något förfarande för utdömande av sådana påföljder och inte heller bestämmelser om hur ett undanröjande av en sådan påföljd eller hur påförande av en annan påföljd vid allvarlig misskötsamhet skulle hanteras. De bestämmelser som i kan tillämpas vid allvarlig misskötsamhet är således inte anpassade för att fatta de följdbeslut som följer av artikel 14.1 b och c i rambeslutet. Att bestämma ett fängelsestraff i de fall där det av den utländska domen inte framgår vilket frihetsstraff som utgör alternativet är också förenat med stora svårigheter, t.ex. när det gäller att bedöma straffvärdet. Det samarbete som regleras i rambeslutet är i huvudsak nytt och i ett inledande skede av detta samarbete bör därför ansvaret för att meddela dessa följdbeslut ligga kvar hos den andra staten. Regeringen anser därför sammanfattningsvis att om den dömde allvarligt missköter den skyldighet som följer av verkställbarhets- förklaringen och om övervakningsnämnden anser att de åtgärder som nämnden kan vidta med stöd av de bestämmelser som gäller för verkställigheten i , t.ex. meddela särskilda föreskrifter enligt 26 kap. 15 § , inte är tillräckliga, bör övervakningsnämnden anmäla detta till Kriminalvården. Har en sådan anmälan gjorts, bör Kriminalvården återföra behörigheten att fatta de mer ingripande besluten till den andra staten. Detta bör framgå av den nya lagen. bör vidare lämna en förklaring med denna innebörd (se avsnitt 9.4). Den behöriga myndigheten i den andra staten ska utan dröjsmål informera Kriminalvården om beslut i fråga om huruvida ett följdbeslut med anledning av misskötsamheten har fattats eller inte och vad det i så fall innebär (artikel 17.5). I de fall den behöriga myndigheten i den andra staten har fattat ett beslut som innebär att en frihetsberövande påföljd 2014/15:138 påförts eller att frivårdspåföljden har upphört ska någon verkställighet inte fortsätta i . Verkställbarhetsförklaringen bör då upphävas (se avsnitt 8.9). Regeringens förslag: Verkställbarhetsförklaringen ska upphävas –om den andra staten har återkallat domen på frivårdspåföljd och intyget, under förutsättning att verkställigheten inte har påbörjats i , –om den andra staten har meddelat den dömde nåd eller amnesti eller annat beslut som enligt lagen i den staten medför att påföljden inte längre får verkställas, –om den dömde har avvikit från eller kan påträffas i , –om Kriminalvården har återfört behörighet att fatta följdbeslut vid allvarlig misskötsamhet och beslutet i den andra staten medför att påföljden kan verkställas i , eller –om behörigheten återförs till den utfärdande staten med hänsyn till att det pågår nya straffrättsliga förfaranden mot den berörda personen där. Kriminalvården beslutar om att upphäva verkställbarhetsför- klaringen. Har verkställigheten påbörjats i när beslut om upphävande meddelas, ska verkställigheten upphöra. Utredningens förslag: Överensstämmer i huvudsak med regeringens. Utredningen föreslår dock att det är verkställigheten som ska upphöra och inte att verkställbarhetsförklaringen ska upphävas (se s. 677 f. i Remissinstanserna: Remissinstanserna godtar eller invänder inte mot Skälen för regeringens förslag: I vissa fall kan det, trots att Kriminal- vården beslutat att erkänna den andra statens dom och verkställa påföljden, enligt rambeslutet bli aktuellt att inte påbörja verkställigheten eller avsluta en påbörjad verkställighet. synsätt att det bör framgå av lagen i vilka fall verkställigheten ska Regeringen anser dock att den lösning som valts i 3 kap. 23 § lagen om verkställighet av frihetsberövande påföljder bör användas även här, dvs. att ett formellt beslut bör fattas om att upphäva verkställbarhetsförklaringen (se prop. 2014/15:29 s. 142 f.). därför framgå av lagen att verkställbarhetsförklaringen i vissa fall ska Om verkställigheten har påbörjats i , innebär upphävandet av verkställbarhetsförklaringen att verkställigheten ska Om en återkallelse görs innan Kriminalvården meddelat verkställbarhetsförklaringen, får myndigheten helt enkelt avskriva De fall som bör leda till att verkställbarhetsförklaringen ska upphävas bör enligt regeringens mening omfatta de situationer som anges i ram- Förklaringen bör upphävas om tillbaka det intyg som avses i artikel verkställigheten i inte har påbörjats. Det kan t.ex. inträffa om Prop. 2014/15:138 har beslutat att anpassa en alternativ påföljd eller övervakningsåtgärd i enlighet med artikel 9. Verkställbarhetsförklaringen bör också upphävas om den andra staten underrättar Kriminalvården om att nåd, amnesti eller annat beslut meddelats som innebär att påföljden inte längre ska verkställas. Det kan t.ex. röra frågan att domen omprövats i den andra staten. Vidare bör verkställbarhetsförklaringen upphävas om den dömde avviker från eller kan påträffas här (artikel 20.1). I dessa fall finns det inga förutsättningar för att verkställa påföljden i . I avsnitt 8.8 föreslås att Kriminalvården, efter anmälan från övervakningsnämnden, ska återföra behörigheten att fatta följdbeslut till den andra staten om den dömde allvarligt misskött de skyldigheter han eller hon ska iaktta och de åtgärder som är möjliga att vidta vid verkställigheten i inte är tillräckliga. Detta kan föranleda den andra staten att meddela följdbeslut som innebär att frivårdspåföljden kan verkställas i , t.ex. om frivårdspåföljden undanröjs och en frihetsberövande påföljd meddelas i stället. I dessa fall bör verkställbarhetsförklaringen upphävas. Enligt artikel 20.2 kan den utfärdande statens behöriga myndighet begära att återfå behörigheten att verkställa frivårdspåföljden med hänsyn till att det pågår nya straffrättsliga förfaranden mot den berörda personen i den staten. Även i dessa fall bör Kriminalvården upphäva verkställbarhetsförklaringen. Regeringens förslag: Offentligt biträde ska förordnas för den dömde, om han eller hon har behov av det. Utredningens förslag: Överensstämmer med regeringens förslag (se s. 679 f. i betänkandet).