prop · H20363 · 2015-03-12 00:00:00 — Åtalsunderlåtelse får enligt 20 kap. 7 § 2014/15:63 beslutas om det kan antas att brottet inte skulle föranleda annan påföljd än böter, om det kan antas att påföljden skulle bli villkorlig dom och det finns särskilda skäl för åtalsunderlåtelse, om den misstänkte begått annat brott och det utöver påföljden för detta brott inte krävs påföljd med anledning av det föreliggande brottet, eller om psykiatrisk vård eller insatser enligt lagen (1993:387) om stöd och service till vissa funktionshindrade kommer till stånd. Åtal får underlåtas i andra fall om det av särskilda skäl är uppenbart att det inte krävs någon påföljd för att avhålla den misstänkte från vidare brottslighet och det med hänsyn till omständigheterna inte heller krävs av andra skäl att åtal väcks. Bestämmelserna i 20 kap. gäller oavsett gärningsmannens ålder. För gärningsmän som inte fyllt finns också bestämmelser om åtalsunderlåtelse i lagen (1964:167) med särskilda bestämmelser om unga lagöverträdare. Syftet med lagen är att unga lagöverträdare så långt möjligt ska undgå andra kriminalpolitiska följder än åtgärder inom . Det finns även bestämmelser i annan lagstiftning som ger åklagare rätt att avstå från åtal, t.ex. 46 § lagen (1988:870) om vård av missbrukare. I stället för att väcka åtal kan en åklagare med stöd av bestämmelserna i 48 kap. utfärda ett strafföreläggande vid mindre allvarliga brott. Förfarandet innebär att det är åklagaren som både anger vilken påföljden ska bli och tar slutlig ställning i skuldfrågan. De påföljder som kan åläggas genom ett strafföreläggande är böter eller villkorlig dom. Förutom påföljd kan ett strafföreläggande även innehålla föreläggande om betalning av enskilt anspråk som avser betalningsskyldighet eller ett föreläggande om bl.a. förverkande. På samma sätt som vid åtal krävs det att åklagaren på objektiva grunder ska kunna förutse en fällande dom, om frågan skulle prövas av domstol. Förfarandet vid utfärdande av strafföreläggande är skriftligt. Ett godkänt strafföreläggande gäller som en dom som har vunnit laga kraft och rapporteras till belastningsregistret. Om den misstänkte inte svarar på föreläggandet inom utsatt tid eller meddelar att han eller hon inte godkänner föreläggandet går ärendet tillbaka till åklagaren, som då normalt beslutar att åtal ska väckas. Andra arbetsuppgifter för åklagare Åtgärder för att förhindra vissa särskilt allvarliga brott Vissa allvarliga brott har ansetts särskilt angelägna att förhindra. För det ändamålet har de brottsbekämpande myndigheterna getts möjlighet att använda hemliga tvångsmedel enligt lagen (2007:979) om åtgärder för att förhindra vissa särskilt allvarliga brott (s.k. preventiva tvångsmedel). De brottsbekämpande myndigheterna får använda hemliga tvångsmedel i syfte att förhindra brott om det med hänsyn till omständigheterna finns särskild anledning att anta att en person kommer att utöva viss i lagen angiven brottslig verksamhet. Tvångsmedlen får alltså tillgripas redan innan en förundersökning har inletts. Med uttrycket ”brottslig verksam- het” avses att gärningen inte behöver vara konkretiserad i lika hög grad som vid förundersökning. Frågor om tillstånd till preventiva tvångsmedel prövas av allmän domstol på ansökan av åklagare. Enligt 1 § lagen (1988:688) om kontaktförbud får förbud meddelas för en person att besöka eller på annat sätt ta kontakt med en annan person eller att följa efter denna person (kontaktförbud). Kontaktförbud får meddelas om det på grund av särskilda omständigheter finns risk för att den mot vilken förbudet avses gälla kommer att begå brott mot, förfölja eller på annat sätt allvarligt trakassera den som förbudet avses skydda. Vid bedömningen av om sådan risk föreligger ska särskilt beaktas om den mot vilken förbudet avses gälla har begått brott mot den andra personens liv, hälsa, frihet eller frid. Frågor om kontaktförbud prövas allmän åklagare och tas upp på begäran av den som förbudet avses skydda eller när det annars finns anledning till det. För utredning av frågor om kontaktförbud får åklagaren anlita biträde av . Ett beslut om kontaktförbud ska vara skriftligt och delges den mot vilken förbudet avses gälla. Beslut i fråga om kontaktförbud ska prövas av allmän domstol, om den som har ålagts kontaktförbud eller den som förbudet avses skydda begär det. Har åklagaren beslutat om kontaktförbud är han eller hon som huvudregel skyldig att på begäran av den som förbudet avses skydda föra hans eller hennes talan vid rätten. Enligt 1 § lagen (2005:321) om tillträdesförbud vid idrottsarrangemang får en person under vissa förutsättningar förbjudas att få tillträde till och vistas på inhägnad plats huvudsakligen avsedd för idrottslig utövning när idrottsarrangemang anordnas på platsen av en idrottsorganisation. En person kan få tillträdesförbud om det på grund av särskilda omständigheter finns risk för att han eller hon kommer att begå brott under ett sådant idrottsarrangemang som avses i lagen och brottet är ägnat att störa ordningen eller säkerheten där. Frågor om förbud tas upp efter skriftlig ansökan av den idrottsorganisation som anordnar det idrottsarrangemang som förbudet ska skydda eller av specialidrottsförbund inom för den aktuella idrottsverksamheten. Även kan väcka frågor om tillträdesförbud. Det är allmän åklagare som prövar frågor om tillträdesförbud. Åklagaren får anlita biträde av för att utreda förutsättningarna för tillträdesförbud. Åklagarens beslut ska vara skriftligt. Allmän domstol kan pröva beslutet på begäran av den som beslutet angår. Som angetts ovan arbetar inte enbart med utredning och lagföring av brott. ansvarar också enligt sin instruktion för samordning och andra åtgärder mot ekonomisk brottslighet, såsom att följa och analysera utvecklingen och rättstillämpningen när det gäller ekonomisk brottslighet och utarbeta förslag till åtgärder. Arbetet omfattar bl.a. samverkan med kommuner och andra myndigheter 2014/15:63 vid utarbetande av rutiner och modeller för kommunernas prövning av serveringstillstånd. Även olika informationsaktiviteter innefattas. Vid utförs också kriminalunderrättelsearbete hänförligt till de särskilda typer av brott som myndigheten har till uppgift att bekämpa. Den personuppgiftsbehandling som utförs i anledning av sådan verksamhet regleras främst i polisdatalagen (2010:361). I takt med att internationaliseringen ökar blir brottsligheten allt mer gränsöverskridande. Det medför i sin tur att behovet av rättsligt samarbete över gränserna ökar. har därför internationella överenskommelser och nya arbetsformer förändrat och effektiviserat det internationella samarbetet. har tillträtt flera konventioner om internationellt straffrättsligt arbete. Det samarbetet innebär bl.a. att stater på begäran hjälper varandra med olika utredande och brottsbeivrande åtgärder. Samarbetet innefattar även åtgärder för att verkställa domar och beslut i brottmål. Ett annat inslag i det internationella samarbetet är deltagande i olika nätverk och samarbetsorgan som har till syfte att främja informationsutbyte och utveckla samarbetet. Internationella ärenden i det straffrättsliga samarbetet kommuniceras antingen direkt mellan de berörda myndigheterna eller via en s.k. centralmyndighet som en stat utsett till att fungera som en kontaktpunkt i samarbetet. För del är det och internationellt rättsligt samarbete som utövar centralmyndighetens funktioner i det straffrättsliga samarbetet. Beskrivningen i detta avsnitt tar bara upp de vanligaste formerna av internationellt samarbete. Internationell rättslig hjälp i brottmål Det finns flera olika bestämmelser som reglerar de rättsvårdande myndigheternas samarbete över landsgränserna i brottmål. För åklagarnas del regleras det i huvudsak av lagen (2000:562) om internationell rättslig hjälp i brottmål. Lagen omfattar bl.a. åtgärder som förhör under förundersökning i brottmål, bevisupptagning vid domstol, telefonförhör och användning av straffprocessuella tvångsmedel. Frågor om överlämnande, utlämning och delgivning regleras däremot inte. En ansökan om rättslig hjälp i enligt lagen om internationell rättslig hjälp i brottmål ska ges in till som sedan, om inte ansökan ska prövas av regeringen, lämnar ansökan vidare till behörig åklagarmyndighet eller domstol. kan även efter samråd med lämna ansökan direkt till behörig åklagare. En ansökan från en stat som är medlem i EU eller från , , eller får skickas direkt av den utländska myndigheten till behörig åklagare eller domstol. Detsamma gäller om det i en internationell överenskommelse som är bindande för har avtalats om att ansökan får skickas direkt. Lagen har som utgångspunkt att samma förfarande som tillämpas när motsvarande åtgärd vidtas i en svensk förundersökning eller rättegång även ska tillämpas vid en ansökan om rättslig hjälp. och rådet har antagit och rådets direktiv /41/EU av om en europeisk utredningsorder på det straffrättsliga området (EUT , L 130 s. 1). Direktivet skapar en heltäckande reglering för i princip allt straffrättsligt samarbete inom EU som avser inhämtande av bevisning. Direktivet baseras i huvudsak på principen om ömsesidigt erkännande men har inslag av traditionell rättslig hjälp. En europeisk utredningsorder definieras som ett rättsligt avgörande som har utfärdats eller godkänts av en rättslig myndighet för att genomföra en eller flera specifika utredningsåtgärder i en annan medlemsstat i syfte att hämta in bevisning. Direktivet omfattar i princip alla typer av utredningsåtgärder, bl.a. bevisupptagning, beslag och husrannsakan. Direktivet kommer att ersätta nu gällande bestämmelser om rättslig hjälp och frysning av bevismaterial i förhållande till de medlemsstater som är bundna av direktivet. Direktivet ska vara genomfört . Lagen (2003:1156) om överlämnande från enligt en europeisk arresteringsorder, förordningen (2003:1179) med samma namn och förordningen (2003:1178) om överlämnande till enligt en europeisk arresteringsorder infördes för att genomföra rådets rambeslut om en europeisk arresteringsorder och överlämnande mellan medlemsstaterna (2002/584/RIF). Lagen och den förstnämnda förordningen, som reglerar överlämnande från , tillämpas i förhållande till andra medlemsstater i EU. Sistnämnda förordning reglerar på motsvarande sätt överlämnande till . En arresteringsorder är ett rättsligt avgörande, utfärdat av en rättslig myndighet i en medlemsstat i EU, som innebär en begäran om att en rättslig myndighet i en annan medlemsstat ska gripa och överlämna en eftersökt person för lagföring eller verkställighet av en frihetsberövande påföljd. Kontakter mellan utfärdande och verkställande myndigheter ska äga rum direkt mellan myndigheterna. Finns det behov av det kan det Europeiska rättsliga nätverket (EJN, se nedan) användas. Åklagarens roll vid en utländsk begäran om överlämnande är inledningsvis att utreda om det finns förutsättningar för överlämnande från . Vid utredningen tillämpas bestämmelserna om förundersökning i brottmål om inte annat anges i lagen om överlämnande från enligt en europeisk arresteringsorder. Utredningen ska bedrivas med skyndsamhet. Den eftersökte ska anhållas av åklagaren. Något anhållande får dock inte beslutas om det kan antas att förutsättningar saknas för ett överlämnande, eller om det inte finns någon risk för att den eftersökte avviker eller på annat sätt undandrar sig ett överlämnande. Det finns även möjlighet att meddela reseförbud eller föreskriva anmälningsskyldighet. Allmän domstol beslutar efter framställning av åklagaren i frågan om överlämnande. En åklagare får dock innan han eller hon begärt rättens prövning avslå en begäran om överlämnande om begäran är bristfällig. Ett nytt system för utlämning mellan de nordiska länderna trädde i kraft ; överlämnande enligt en nordisk arresteringsorder. Till grund för det nya systemet ligger en konvention om överlämnande mellan de nordiska staterna på grund av brott. Bestämmelserna finns i lagen (2011:1165) om överlämnande från enligt en nordisk arresteringsorder, förordningen (2012:565) om överlämnande från enligt en nordisk arresteringsorder och förordningen (2012:566) om överlämnande till enligt en nordisk arresteringsorder. Den underliggande konventionen efterliknar både i struktur och till innehåll på rådets rambeslut om en europeisk arresteringsorder och överlämnande mellan medlemsstaterna (EU-rambeslutet). Syftet med konventionen i förhållande till EU-rambeslutet är att ytterligare förenkla och effektivisera utlämningsförfarandet mellan de nordiska staterna. En nordisk arresteringsorder är enligt definitionen i konventionen ett rättsligt avgörande, utfärdat av en nordisk stat i syfte att en annan nordisk stat ska gripa och överlämna en eftersökt person för lagföring eller verkställighet av ett fängelsestraff eller en annan frihetsberövande påföljd. Åklagarens handläggning av en begäran om överlämnande enligt en nordisk arresteringsorder påminner om handläggningen av en europeisk arresteringsorder. finns ett internationellt samarbete rörande utlämning även utanför och EU. Det regleras för svensk del i lagen (1957:668) om utlämning för brott och i förordningen (1982:306) med vissa bestämmelser om utlämning för brott till . Regeringen fattar beslut i frågor om utlämning från . Innan regeringen meddelar beslut ska riksåklagaren verkställa en utredning enligt reglerna om förundersökning. Riksåklagaren ska avge yttrande i saken. Samtycker den som begärs utlämnad till utlämningen överlämnas ärendet till regeringen. Om den som begärs utlämnad inte samtycker till utlämning ska riksåklagaren lämna ärendet till , som ska pröva om utlämning lagligen kan beviljas. När Högsta domstolens beslut har meddelats avgörs ärendet av regeringen. Åklagare får under vissa förutsättningar besluta om anhållande, reseförbud eller anmälningsskyldighet i utlämningsärenden. Rambeslutet om verkställighet i Europeiska unionen av beslut om frysning av egendom eller bevismaterial (2003/577/RIF) innehåller bestämmelser om verkställighet av frysningsbeslut som har fattats i en av EU:s stater för att hindra att egendom som kan bli föremål för förverkande eller utgöra bevismaterial förstörs eller försvinner. har genomfört rambeslutet genom lagen (2005:500) om erkännande och verkställighet inom Europeiska unionen av frysningsbeslut. Ett frysningsbeslut som har meddelats i en annan medlemsstat i Europeiska unionen kan erkännas och verkställas i . Ett frysningsbeslut skickas av den utländska myndigheten direkt till behörig åklagare och det ankommer på åklagaren att meddela beslut om verkställbarhetsförklaring. När ett frysningsbeslut har verkställts, ska åklagaren skyndsamt begära rättens prövning av verkställbarhetsförklaringen. Överförande för lagföring av brott En stat kan till en annan stat göra en framställning om lagföring för en gärning som är ett straffbart brott i båda länderna. Bestämmelser om överförande av lagföring för brott finns bl.a. i lagen (1976:19) om internationellt samarbete rörande lagföring för brott. , har till uppgift att sända och motta framställningar om överförande. Är det fråga om överföring mellan de nordiska länderna kommunicerar respektive lands åklagarmyndigheter direkt med varandra. Frågan om lagföringen ska övertas av prövas av riksåklagaren. Övertagande av lagföring från ett annat nordiskt land prövas dock av behörig åklagare. Europeiska rättsliga nätverket (EJN) För att uppfylla en rekommendation av skapades 1998 Europeiska rättsliga nätverket (EJN). EJN arbetar med att underlätta det rättsliga samarbetet mellan EU:s medlemsstater och att hjälpa till i samband med att rättsligt samarbete begärs. EJN ger även råd om rätt tillvägagångssätt för samarbete mellan medlemsstaterna i komplicerade brottmål. EJN består av företrädare för nationella myndigheter, s.k. kontaktpunkter, som varje medlemsstat inom EU utsett inom sina respektive centralmyndigheter, domstolar och åklagarmyndigheter. Tanken är att kontaktpunkterna ska fungera som aktiva mellanhänder för att det rättsliga samarbetet ska underlättas, framför allt när det gäller bekämpande av grov brottslighet. Eurojust är för åklagarsamarbete. Det inrättades 2002 för att stärka samarbetet mellan EU:s medlemsstater när det gäller utredning och åtal av grov gränsöverskridande brottslighet, särskilt i de fall där den är organiserad. Eurojust ska bistå medlemsstaterna i det rättsliga samarbetet i frågor om t.ex. internationell rättslig hjälp och överlämnande. Eurojust får även uppmana rättsliga myndigheter i en medlemsstat som berörs av ett ärende att genomföra brottsutredning och väcka åtal. Eurojust har inte några egna rättsliga befogenheter. Beslut i brottsutredningar fattas således på nationell nivå. På begäran av en medlemsstat kan Eurojust även bistå i utredningar och åtal som rör en medlemsstat och en stat utanför EU. Det förutsätter att det finns ett samarbetsavtal med denna stat. Eurojust består av en nationell medlem från varje medlemsstat. Denna medlem biträds i sin tur av en eller flera personer. De nationella medlemmarna lyder under sin stats lagstiftning. presenterade ett förslag till förordning om Eurojust. Förordningen ska reglera verksamheten i det nya EU- 2014/15:63 organet Eurojust, som ska ersätta nuvarande Eurojust. Förhandlingar om förordningen pågår. Europeiska byrån för bedrägeribekämpning () Europeiska byrån för bedrägeribekämpning () inrättades genom Europeiska kommissionens beslut (1999/352/EG, EKSG, Euratom) om inrättande av en europeisk byrå för bedrägeribekämpning (). Syftet med är att åstadkomma en effektivare bekämpning av bedrägerier, korruption och annan olaglig verksamhet som riktar sig mot gemenskapernas ekonomiska intressen genom att utreda sådana gärningar. I uppdrag ligger också att utföra administrativa undersökningar i unionens medlemsländer för att skydda EU:s ekonomiska intressen. kan också företa utredningar inom unionens institutioner och organ. En annan uppgift för är att förbereda lagstiftning för att skydda gemenskapens finansiella intressen. är sambandscentral i . är en självständig avdelning inom kommissionen. Åklagare har i olika författningar anförtrotts vissa arbetsuppgifter som ligger utanför den normala verksamheten för åklagare. Det rör sig t.ex. om uppgiften att enligt 30 § växtförädlarrättsförordningen (1997:383) föra talan om hävande av registrering av sådan rätt, att företräda staten i domstol vid talan om vattenföroreningsavgift enligt 9 kap. 5 § lagen (1980:424) om åtgärder mot förorening från fartyg och att föra talan om äktenskapsskillnad enligt 5 kap. 5 § . Ytterligare andra arbetsuppgifter av detta slag beskrivs i avsnitt 8.5. 6Åklagarväsendets behandling av personuppgifter 6.1Regler om personuppgiftsbehandling i åklagarverksamheten Åklagarväsendets behandling av personuppgifter regleras av bestämmelserna i personuppgiftslagen och i förordningen (2006:937) om behandling av personuppgifter inom åklagarväsendet. För den personuppgiftsbehandling som förekommer i register över strafförelägganden gäller bestämmelserna i förordningen (1997:902) om register över straffförelägganden. På bedrivs även viss polisiär verksamhet, t.ex. av polismän inom ramen för en förundersökning. Den personuppgiftsbehandling som förekommer i polisiärt arbete regleras av den registerlagstiftning som gäller för polisen, främst polisdatalagen (2010:361). Dessutom kan det finnas kompletterande regler i lagen (2013:329) med Prop. 2014/15:63 vissa bestämmelser om skydd för personuppgifter vid polissamarbete och straffrättsligt samarbete inom Europeiska unionen. 6.1.1Förordningen om behandling av personuppgifter inom åklagarväsendet Förordningen om behandling av personuppgifter inom åklagarväsendet (förordningen) gäller utöver personuppgiftslagen vid behandling av per- sonuppgifter i åklagarväsendets åklagarverksamhet, om behandlingen är helt eller delvis automatiserad eller om uppgifterna ingår i eller är av- sedda att ingå i en strukturerad samling personuppgifter som är tillgäng- liga för sökning eller sammanställning enligt särskilda kriterier (1 §). förordningen gäller utöver personuppgiftslagen innebär att lagen är till- lämplig men att bestämmelser i förordningen som avviker från person- uppgiftslagen gäller före lagens regler. Stora delar av förordningen är enligt 1 § även tillämplig vid behandling av uppgifter som hänför sig till juridiska personer. inte för sådan behandling av personuppgifter som sker med tillämpning av förordningen om register över strafförelägganden. Det får inom åklagarväsendet finnas en samling uppgifter och hand- lingar som med hjälp av automatiserad behandling används gemensamt av och , åklagarväsendets ärendedatabas (3 §). Direktåtkomst till uppgifter och handlingar i åkla- garverksamheten ska begränsas till vad en åklagare eller annan anställd vid eller behöver för att på ett ändamålsenligt sätt kunna utföra sina arbetsuppgifter (4 §). och andra anställda vid respektive Ekobrottsmyn- digheten får ha direktåtkomst endast till handlingar som förekommer i ett ärende hos den egna myndigheten (5 §). Förordningen reglerar vilken behandling av personuppgifter som är tillåten inom åklagarväsendet. I 7 § anges att uppgifter om den som kan misstänkas för brott och om andra personer får behandlas i åklagarverk- samhet vid och när det be- hövs för att en åklagare ska kunna utföra de uppgifter som enligt be- stämmelser i eller annan författning ska eller får utföras av åklagare vid myndigheten. Personuppgifter får också behandlas i åklagarverksamheten om det behövs för tillsyn, planering, uppföljning eller framställning av statistik. Uppgifter som behandlas i åklagarväsen- dets åklagarverksamhet får enligt 8 § även behandlas när det är nödvän- digt för att tillhandahålla information som behövs i författningsreglerad verksamhet hos en myndighet som har till uppgift att förebygga, utreda eller i övrigt beivra brott. Enligt 9 § förordningen får personuppgifter inte behandlas för några andra ändamål än de som anges i 7 och 8 §§. gifter får dock lämnas ut till andra i den utsträckning uppgiftsskyldighet följer av lag eller förordning. Huvudregeln är att känsliga personuppgifter inte får behandlas. första stycket anges under vilka förutsättningar sådana personuppgifter ändå får behandlas. Uppgifter om en person får inte behandlas enbart på grund av vad som är känt om personens ras eller etniska ursprung, poli- 2014/15:63 tiska åsikter, religiösa eller filosofiska övertygelse, medlemskap i fackförening, hälsa eller sexualliv. Sådana uppgifter får dock behandlas om de förekommer i en handling som har kommit in till eller i ett ärende. Om uppgifter om en person behandlas på annan grund, får de enligt 10 § andra stycket kompletteras med sådana uppgifter som avses i första stycket när det är absolut nödvändigt för syftet med behandlingen. Om en förundersökning har lagts ned på grund av bristande bevisning, får enligt 11 § uppgifter om brottsmisstanken behandlas för andra ändamål än arkivering endast om den misstänkte enligt förundersökningsledarens bedömning är skäligen misstänkt för brottet, och uppgifterna behövs för att förundersökningen ska kunna återupptas. Av 12 § framgår att om ett åtal har lagts ned eller om en frikännande dom vunnit laga kraft, får uppgifter om brottsmisstanken behandlas för andra ändamål än arkivering endast om förundersökningen tas upp på nytt, eller det behövs för prövning av särskilt rättsmedel enligt 58 kap. . och är enligt 6 § förordningen personuppgiftsansvariga för den behandling av personuppgifter som respektive myndighet utför enligt förordningen. Enligt 13 § förordningen får, med de begränsningar som följer av förordningen, personuppgifter behandlas i ärendedatabasen om uppgifterna förekommer i handlingar som kommit in till eller framställts i ett ärende vid eller eller om de avser de i paragrafen uppräknade uppgifterna. Förordningen reglerar även vilka uppgifter som får användas som sökbegrepp i ärendedatabasen (14– 16 §§).