prop · H3035 · 2015-11-03 00:00:00 — Av punkten 5 framgår att tillgångar, åter- betalningar, ersättning, ränta eller annan kompensation som Riksgälds- kontoret erhåller avseende åtgärder vidtagna enligt denna lag och som finansieras med medel från resolutionsreserven ska föras till resolutionsreserven. Av andra stycket framgår att andel av de intäkter som är hänförliga till en koncernresolution ska föras till resolutions- reserven. Rubriken till paragrafen har justerats i enlighet med Lagrådets förslag. Övervägandena finns i avsnitt 25.4.1. Paragrafen genomför artiklarna 100.4, 105 och 107.7 i krishanterings- direktivet. Av paragrafen framgår att får ta upp lån för resolutionsreserven. Lån får tas upp för åtgärder enligt 1 eller 4 §, och i den utsträckning som medlen i resolutionsreserven inte är tillräckliga för dessa åtgärder. Upplåningen begränsas till högst det belopp som har beslutat i ett särskilt bemyndigande. Formerna och ordningsföljden för olika slags upplåning följer av 7–9 §§. 2015/16:5 Paragrafen har justerats med beaktande av Lagrådets förslag. Med hänsyn till att 2 §, efter justering, inte innehåller några åtgärder som resolutionsreserven ska användas till har hänvisningen till den paragrafen inte tagits med i uppräkningen av bestämmelser i förevarande paragraf. Eftersom möjlighet att för resolutionsreservens räkning ta upp lån ska vara begränsad till ett visst högsta belopp som beslutas av , har detta angetts uttryckligen i paragrafen. Övervägandena finns i avsnitt 25.3.1. Paragrafen genomför artikel 105 i krishanteringsdirektivet. Av paragrafen framgår att för resolutionsreservens räkning får lån tas upp i , om det behövs för att finansiera åtgärder enligt 1 eller 4 §. Upplåning i får ske även om det finns viss behållning i resolutionsreserven, om medlen i reserven inte räcker till de åtgärder som avses. Paragrafen har justerats med beaktande av Lagrådets förslag. Eftersom resolutionsreserven inte behöver vara tömd på tillgångar för att upplåning enligt denna paragraf ska vara möjlig, har det dock bedömts lämpligt att i paragrafen ange att befogenheten att uppta lån även gäller om det finns andra tillgångar (exempelvis aktier) än medel i resolutionsreserven. Övervägandena finns i avsnitt 25.3.1. Paragrafen genomför artiklarna 105 och 107.7 i krishanteringsdirektivet. Enligt bestämmelsen får lån tas upp för resolutionsreservens räkning från en tredje part om ett sådant lån är ekonomiskt mer fördelaktigt än att ta upp lån i enligt 7 §. En tredje part kan exempelvis vara ett institut. Paragrafen har justerats i enlighet med Lagrådets förslag. Övervägandena finns i avsnitt 25.3.1. Paragrafen genomför artikel 106.1 i krishanteringsdirektivet. Av paragrafen framgår att för resolutionsreservens räkning får lån tas upp från andra finansieringsarrangemang inom EES, om annan upplåning inte är tillgänglig inom rimlig tid och till rimliga villkor. Paragrafen har justerats med beaktande av Lagrådets förslag. Av skäl som anförs under författningskommentaren till 6 § innehåller dock punkten 1 i förevarande paragraf inte någon hänvisning till 2 §. Eftersom möjligheten att låna från ett annat finaniseringsarrangemang inom EES inte förutsätter att resolutionsreserven är tömd på tillgångar, har det bedömts lämpligt att villkoret i punkten 1 begränsas till att medlen i resolutionsreserven ska var otillräckliga för åtgärder enligt 1 eller 4 § (jfr artikel 106.1 a i krishanteringsdirektivet). Övervägandena finns i avsnitt 25.3.1. 10 och 11 §§ Paragraferna genomför artikel och delar av artikel 106 i krishanteringsdirektivet. Av 10 § första stycket framgår att , efter regeringens tillåtelse, får låna ut medel ur resolutionsreserven till andra finansierings- arrangemang inom EES och vilka villkor som ska gälla för ett sådant lån. Denna utlåning motsvarar ett sådant lån som kan ta upp för resolutionsreservens räkning enligt 9 §. Ett lån från resolutions- reserven till ett annat utländskt finansieringsarrangemang får endast lämnas om villkoren i artikel 106.1 i krishanteringsdirektivet är uppfyllda. För utlåningen krävs således att det utländska finansierings- arrangemangets medel är otillräckliga och att varken bidrag från institut och EES-filialer i efterhand enligt artikel 104 i krishanteringsdirektivet eller alternativa finansieringssätt enligt artikel 105 i samma direktiv är omedebart tillgängliga för finansieringsarrangemanget. Av 10 § andra stycket framgår att resolutionsreservens fordran på ett annat finansieringsarrangemang inom EES är en sådan tillgång som avses i 5 § första stycket 5. Bestämmelsen i 10 § tredje stycket innebär att ska, med ett eget yttrande rörande utlåningen, överlämna frågan om tillåtligheten till regeringen för prövning. Vid regeringens prövning ska bedömas om åtgärden kan tillåtas utifrån de budget- eller systemeffekter som kan följa av åtgärden. Enligt 11 § ska , när myndigheten tar upp lån enligt 9 § eller lämnar lån enligt 10 §, komma överens med de deltagande finansieringsarrangemangen inom EES om villkoren för lånet. Utlåningen ska som huvudregel fördelas proportionellt mellan långivarna utifrån storleken på garanterade insättningar i långivarländerna och ha samma villkor, exempelvis vad gäller räntesats och återbetlningsperiod. Långivarna får dock komma överens om en annan fördelning och andra villkor. 11§ har justerats i enlighet med Lagrådets förslag. Övervägandena finns i avsnitt 5.6.2 och 25.3.2. Paragrafen genomför artikel 103.1 i krishanteringsdirektivet. Bestämmelsen reglerar vilka som är skyldiga att betala avgifter enligt De avgiftsskyldiga är institut och EES-filialer med tillstånd att bedriva verksamhet i . Institut och EES-filial definieras i 2 kap. 1 §. Avgifterna som ska betalas är en årlig resolutionsavgift, en tilläggsavgift som ska tas ut om resolutionsreserven har ett underskott och, i stället för resolutionsavgift när behållningen i resolutionsreserven överstiger av garanterade insättningar i , en riskavgift. De närmare förutsättningarna för avgiftsuttaget framgår av 13–19 §§ och 21–24 §§. Paragrafen har justerats med beaktande av Lagrådets synpunkter. Övervägandena finns i avsnitt 25.2.2. Paragrafen genomför delar av artikel 103.2 och 103.4 i krishanterings- direktivet. Bestämmelsen reglerar uttaget av resolutionsavgift från de avgifts- skyldiga. 2015/16:5 Av första stycket framgår att de avgiftsskyldiga ska betala årliga resolutionsavgifter. Sammanlagda ska resolutionsavgifterna som tas ut uppgå till av det totala underlag för samtliga avgiftsskyldiga som beräknas enligt 14 §. I andra stycket anges att resolutionsavgiften för varje avgiftsskyldig ska, om inte annat följer av tredje stycket, fastställas i enlighet med förordningen om resolutionsavgifter. Bestämmelsen tjänar inte bara som upplysning av gällande rätt, utan innebär även att det som anges i vissa av förordningens bestämmelser även ska tillämpas vid fastställande av resolutionsavgifter för avgiftsskyldiga som inte omfattas av förord- ningens tillämpningsområde. Exempelvis ska förordningens bestämmel- ser om avgiftsuttag från små institut (artikel 10) och processen för uttag av avgift (artikel 13) tillämpas även för dessa avgiftsskyldiga. Detsamma gäller, med vissa undantag som närmare framgår av tredje stycket, bestämmelserna om avgiftsskyldighet för del av år (artikel 12), uppgiftsskyldighet (artikel 14) och uppskattning av den avgiftsskyldiges avgift när denne lämnat otillräckliga uppgifter (artikel 17). Vilka dessa avgiftsskyldiga är och vilka bestämmelser i förordningen som inte ska tillämpas vid fastställande av deras resolutionsavgift, framgår av tredje stycket. Av tredje stycket framgår vilka delar av förordningens bestämmelser som inte ska tillämpas vid fastställande av resolutionsavgift för EES- filialer och vissa typer av värdepappersbolag. Undantaget rör metoden för riskjustering (artiklarna 4.1 och 6–9) och den metodens användning vid fastställande av avgift för avgiftsskyldig för del av år (artikel 12.1) respektive i samband med uppskattning av avgiften (artikel 17.2). I stället för det som anges i artiklarna 4.1 och 6–9 ska riskjustering av resolutionsavgiften ske i enlighet med de kriterier som anges i artikel 103.7 i krishanteringsdirektivet och föreskrifter meddelade av regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer enligt bemyndigande i 29 kap. 1 § 8. Det rör sig således om en riskjustering enligt samma kriterier som ligger till grund för riskjusteringen enligt förordningen om resolutionsavgifter men där de närmare detaljerna avses framgå av föreskrifter som meddelats med stöd av bemyndigandet i 29 kap. 1 § 8. Undantaget innebär vidare att vid fastställande av avgiftsskyldighet för del av år respektive uppskattad avgift enligt artiklarna 12 och 17 i förordningen, ska inte förordningens metod för riskjustering enligt artiklarna 6–9 användas (i artikel 12.1 avser hänvisningen till avsnittet där metodiken anges, rätteligen avsnitt 2). Den partiella respektive uppskattade avgiften ska dock fastställas på motsvarande sätt, men med utgångspunkt i de föreskrifter som meddelats om metoden för riskjustering av resolutionsavgiften. I fjärde stycket anges att resolutionsavgiften ska betalas de år då behållningen i resolutionsreserven understiger av de garanterade insättningarna. De år då behållningen överstiger denna gräns ska i stället en riskavgift tas ut i enlighet med 18 §. Paragrafen har justerats med beaktande av Lagrådets synpunkter. Övervägandena finns i avsnitt 25.2.2. Paragrafen genomför delar av artikel 103.2 i krishanteringsdirektivet. I första stycket anges hur avgiftsunderlaget ska beräknas för ett företag som är avgiftsskyldigt enligt 12 §. Av förordningen om resolutions- avgifter framgår att avgiftsunderlaget ska avse skulder och garanterade insättningar per före det år som avgiften avser (artikel 14.1). Att förordningens bestämmelser i denna del ska tillämpas även vid fastställande av avgiftsunderlaget för avgiftsskyldiga som avses i 13 § tredje stycket, framgår av den paragrafen. För resolutionsavgiften , som ska betalas in , avser avgiftsunderlaget således skulder och garanterade insättningar per . Av andra stycket framgår att skulderna, om inte annat följer av artikel 5.2–5.4 i förordningen om resolutionsavgifter, ska beräknas på det sätt som gäller för upptagande av skulder i balansräkning enligt lagen om årsredovisning i kreditinstitut och värdepappersbolag. Den lagen kompletterar således förordningens bestämmelser i denna del. Paragrafen har justerats med beaktande av Lagrådets synpunkter. Övervägandena finns i avsnitt 25.2.2. Paragrafen genomför delar av artikel 102.3 i krishanteringsdirektivet. Av paragrafen framgår att resolutionsavgiften under vissa förutsätt- ningar ska sättas högre än vad som anges i 13 §. Förutsättningen för en högre resolutionsavgift är enligt första stycket att behållningen i resolutionsreserven understiger av de garanterade insättningarna vid utgången av det år avgiften avser. En höjning får enbart göras om det är nödvändigt för att återställa behåll- ningen i resolutionsreserven till en procent av de garanterade insätt- ningarna räknat från den tidpunkt då behållningen först understeg av de garanterade insättningarna. Av andra stycket framgår hur den höjda avgiften ska bestämmas. I tredje stycket anges att om behållningen i resolutionsreserven minskar ytterligare på grund av ytterligare utbetalningar ur resolutionsreserven som en högre avgift tas ut enligt andra stycket, ska en ny sexårsperiod för beräkning av höjd avgift börja löpa. Paragrafen, liksom dess placering, har justerats med beaktande av Lagrådets synpunkter. Övervägandena finns i avsnitt 25.2.3. Paragrafen genomför delar av artikel 103.1 och 104.1 i krishanterings- direktivet. Av paragrafen framgår när en tilläggsavgift ska utgå och hur den ska fastställas. En tilläggsavgift ska enligt första stycket utgå när det uppstår ett underskott i resolutionsreservens behållning. Summan av alla tilläggs- avgifter som tas ut ska motsvara underskottet i resolutionsreserven. I 17 § anges hur tilläggsavgiften fördelas på enskilda avgiftsskyldiga företag. Tilläggsavgifter ska tas ut tills dess att summan av tilläggs- avgifter uppgår till det ursprungliga underskottet plus den finansierings- kostnad som belastat resolutionsreserven avseende underskottet. Tilläggsavgiften avser att täcka ett eventuellt underskott som uppstår i resolutionsreserven, dvs. tilläggsavgifterna ska täcka underskottet upp till Resolutionsavgiften ska dock fortsätta tas ut, även vid ett underskott i I händelse av att ett underskott uppstått kommer tilläggsavgift och resolutionsavgift således att utgå . Om underskottet inte kan täckas med tilläggsavgifter (på grund av begränsningen i 17 § andra stycket), ska uttaget av tilläggs- avgift fortgå till dess att summan av tilläggsavgifterna uppgår till det ursprungliga underskottet (plus reservens finansierings- Detta gäller oberoende av vad behållningen i reserven är vid tidpunkten för tilläggsavgiften. I och med att resolutionsavgiften tas ut parallellt innebär detta att tilläggsavgift kan utgå även om behållningen i resolutionsreserven är positiv. Detta blir aktuellt när summan av alla inbetalda tilläggsavgifter inte uppgår till det ursprungliga underskottet (plus reservens finansieringskostnader), men summan av inbetalda resolutionsavgifter och tilläggsavgifter gör att behållningen är positiv. Om behållningen minskar ytterligare på grund av nya utbetalningar ur reserven då tilläggsavgift utgår, kan detta medföra att det finns ett behov av att ta ut tilläggsavgifter . avser en situation där inbetalda tilläggsavgifter inte har täckt det När den nya utbetalningen görs kan reservens totala behållning antingen vara negativ eller positiv. Om reservens behållning är negativ vid utbetalningen ska summan av den minskning av reservens behållning som utbetalningen medför läggas till det ursprungliga underskottet. Detta nya ursprungliga underskott ska användas för att avgöra summan av de tilläggsavgifter som ska utgå. Reservens behållning kan även vara positiv för den nya utbetalningen som tilläggsavgift utgår på grund av att summan av tilläggsavgifterna inte uppgår till det urspungliga underskottet. Behållningen kan vara positiv på grund av att resolutionsavgifter också I sådant fall ska det uppkomna överskottet i första hand finansiera utbetalningen. Det innebär att om överskottet är tillräckligt för att täcka den minskning av reserven som utbetalningen medför, påverkas inte tilläggsavgiften. underskottet förblir oförändrat. Om överskottet däremot inte är tillräckligt så ska endast den del som inte täcks av överskottet läggas till det ursprungliga underskottet. Det innebär att tillägget inte ska överstiga reservens underskott efter utbetalningen. Paragrafen, liksom dess placering, har justerats med beaktande av Övervägandena finns i avsnitt 25.2.3. Paragrafen genomför delar av artikel 104.1 och 104.2 i krishanterings- Av första stycket framgår när beslut om tilläggsavgift ska fattas, skyldigheten för avgiftsskyldiga företag att betala tilläggsavgift samt hur ett avgiftsskyldigt företags tilläggsavgift ska beräknas. I andra stycket anges att för ett enskilt avgiftsskyldigt företag får inte tilläggsavgiften överstiga företagets resolutions- Av tredje stycket framgår att , om det föreligger särskilda skäl, får besluta om tilläggsavgift än den som avses i första stycket. Särskilda skäl skulle exempelvis kunna vara att resolutionsreserven har ett behov av medel och att annan finansiering av något skäl skulle vara mindre lämplig. Paragrafens placering har justerats med beaktande av Lagrådets synpunkter. Övervägandena finns i avsnitt 25.2.3. Paragrafen saknar motsvarighet i krishanteringsdirektivet. Paragrafen handlar om riskavgiften. Av första stycket framgår att en riskavgift ska utgå de år då en resolutionsavgift inte tas ut. Riskavgift tas således ut under de år då behållningen i resolutionsreserven överstiger av garanterade insättningar. Riskavgiften ska enligt andra stycket fastställas så att den för varje avgiftsskyldigt företag uppgår till den förväntade belastningen på resolutionsreserven avseende den avgiftsskyldige. Av tredje stycket framgår att riskavgiften får sättas till noll om sannolikheten att en avgiftsskyldig kommer att försättas i resolution är mycket låg. En avgiftsskyldig för vilken det är mycket osannolikt att resolutionsförfarandet skulle tillämpas, t.ex. därför att det framstår som mycket osannolikt att samtliga resolutionsförutsättningar skulle vara uppfyllda vid fallissemang eller sannolikt fallissemang, kan således undantas från kravet att betala riskavgift. Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer får enligt 29 kap. 1 § 8 meddela föreskrifter om hur riskavgiften ska bestämmas. Övervägandena finns i avsnitt 25.2.2. Paragrafen saknar motsvarighet i krishanteringsdirektivet. Paragrafen anger hur riskavgift ska fastställas för ett företag som endast varit avgiftsskyldigt en del av ett kalenderår. Motsvarande bestämmelse såvitt avser resolutionsavgift och tilläggsavgift finns i artikel 12.1 i förordningen om resolutionsavgifter. Se författningskommentaren till 13 §. Paragrafen, liksom dess placering, har justerats med beaktande av Lagrådets synpunkter. Övervägandena finns i avsnitt 25.2.2. 20 och 21 §§ Paragraferna saknar motsvarighet i krishanteringsdirektivet. Av 20 § framgår att ett avgiftsskyldigt företag ska lämna de uppgifter till som myndigheten behöver för att fastställa den avgiftsskyldiges avgift, och att de uppgifter som ska lämnas om avgiftsunderlaget ska vara granskade av en revisor i enlighet med tillämplig lagstiftning. Bestämmelsen kompletterar uppgiftsskyldigheten som gäller enligt artikel 14 i förordningen om resolutionsavgifter. För ett företag som ska betala resolutionsavgift i enlighet med 13 § andra stycket preciseras uppgiftsskyldigheten ytterligare i artikel 14.2, 14.3 och 14.6 i 2015/16:5 förordningen samt i bilaga II till förordningen. Det som där anges gäller emellertid inte för avgiftsskyldiga som avses i 13 § tredje stycket och inte heller vid fastställande av riskavgift enligt 18 §. Enligt 21 § har , när det gäller fastställande av riskavgift, befogenhet att uppskatta avgiftsunderlag och avgift att betala, om det avgiftsskyldiga företaget, trots påminnelser, inte lämnar erforderliga uppgifter. När det gäller fastställande av resolutionsavgift och tilläggsavgift gäller en liknande ordning enligt artiklarna 17.1, 17.3 och 17.4 i förordningen om resolutionsavgifter. Till skillnad från förevarande paragraf är dock de artiklarna utformade som en skyldighet att uppskatta den avgiftsskyldiges avgift om denne inte inom föreskriven tid kommer in med tillräckliga uppgifter för att fastställa avgiften. Vidare ska enligt artikel 13.4 i förordningen dröjsmålsräntan i sådana fall grunda sig på Europeiska refinansieringsränta (jfr 22 § andra stycket). Bestämmelsen i 20 § motsvaras av 16 § första stycket lagen om insättningsgaranti. Paragraferna har justerats med beaktande av Lagrådets synpunkter. Övervägandena finns i avsnitt 25.2.2. Paragrafen genomför artikel 103.4 i krishanteringsdirektivet. Av första stycket framgår att ska besluta om resolutionsavgift, riskavgift och tilläggsavgift för varje avgiftsskyldig och att avgiften ska betalas inom en månad för myndighetens beslut. Av andra stycket framgår att dröjsmålsränta ska utgå på en riskavgift som inte betalas i rätt tid. Dröjsmålsräntan ska fastställas på samma sätt som i 13 § tredje stycket lagen om insättningsgaranti. Paragrafen har justerats med beaktande av Lagrådets synpunkter. Övervägandena finns i avsnitt 25.2.2. Paragrafen genomför artikel 104.3 i krishanteringsdirektivet. Av första stycket framgår att får sätta ned resolutionsavgiften enligt 13 § eller riskavgiften enligt 18 §, om det finns särskilda skäl. Särskilda skäl kan exempelvis handla om att en nedsätt- ning av avgiften behövs för att motverka en allvarlig störning i det finansiella systemet. När det handlar om tilläggsavgiften enligt 16 § framgår av andra stycket att ett företag kan få anstånd upp med betalning av avgiften om det finns särskilda skäl med hänsyn till företagets finan- siella ställning. Särskilda skäl har samma innebörd som vid bedömningen enligt första stycket. För att motivera ett anstånd med tilläggsavgiften krävs dock även att ett avgiftsuttag skulle kunna allvarligt försämra det enskilda företagets finansiella ställning. Vidare framgår att företaget får ansöka om att anståndet förlängs. En förlängning bör ges om förutsätt- ningarna för anståndet kvarstår. Paragrafen har justerats med beaktande av Lagrådets synpunkter. Övervägandena finns i avsnitt 25.2.2 och 25.2.3. Paragrafen saknar motsvarighet i krishanteringsdirektivet. Bestämmelsen anger att undantag får göras från det som i 13 och 16 §§ anges om de totala resolutionsavgifterna och tilläggsavgifterna om ett enskilt avgiftsskyldigt företag inte har varit avgiftsskyldig ett helt kalenderår (19 § respektive artikel 12.1 i förordningen om resolutions- avgifter), företaget inte har lämnat uppgifter (artikel 17.1 i förordningen om resolutionsavgifter), företaget har beviljats nedsättning eller anstånd enligt 23 §, avgifterna bestäms genom omprövning enligt 27 § förvaltningslagen (1986:223), eller bestäms av allmän förvalt- ningsdomstol efter överklagande. I sådana fall behöver således kravet i 13 § att de sammanlagda resolutionsavgifterna ska uppgå till av det totala avgiftsunderlaget inte upprätthållas. När det gäller tilläggsavgifterna behöver kravet i 16 § att de totala tilläggs- avgifterna ska motsvara underskottet i resolutionsreserven inte uppfyllas. Motsvarande bestämmelse finns i 12 § lagen om insättningsgaranti. Paragrafen har justerats med beaktande av Lagrådets synpunkter. Övervägandena finns i avsnitt 25.2.2. Paragrafen genomför artikel 103.4 i krishanteringsdirektivet. Av paragrafen framgår att beslut om resolutionsavgift, riskavgift eller tilläggsavgift får verkställas enligt utsökningsbalken. Bestämmelsen har i huvudsak utformats i enlighet med vad har anfört. En liknande bestämmelse finns i 18 § tredje stycket lagen om insättningsgaranti. Övervägandena finns i avsnitt 25.2.2. 28 kap. Samarbete och informationsutbyte Första stycket genomför artikel 11.1 i krishanteringsdirektivet. Av bestämmelsen framgår att institut liksom företag som ingår i samma koncern som ett institut ska lämna de uppgifter myndigheten behöver för sina uppgifter enligt lagen. Sådana uppgifter kan behöva lämnas både vid vissa särskilda händelser eller rapporteras löpande. Av andra stycket, som genomför artikel 111.1 c i krishanterings- direktivet, följer att ska ingripa mot såväl institut som andra företag som har åsidosatt sin uppgiftsskyldighet enligt första stycket. ingripandebefogenheter följer av 15 kap. LBF och 25 kap. LVM. Rubriken närmast före paragrafen har justerats i enlighet med Övervägandena finns i avsnitt 28.1. Paragrafen genomför artiklarna 34.1 d och 63.1 a i krishanterings- direktivet och har utformats med 23 kap. 3 § LVM som förebild. Av första stycket framgår att har rätt att begära information om det behövs för att den ska kunna förbereda och besluta om resolution eller resolutionsåtgärder. I punkten 1 anges att sådan information får begäras både av det företag som berörs och av andra. Med andra personer anses såväl fysiska som Andra personer kan t.ex. vara företagets revisor, tidigare ledningspersoner eller enskilda anställda. Det kan också vara personer som arbetar på företag till vilka det berörda företaget har lagt ut verksamhet genom delegering. Uppgiftsskyldigheten kan avse exempelvis viss egendom, orsakerna till fallissemanget eller lönsamheten i viss verksamhet. är inte skyldig att lämna uppgifter om sina egna eller andra befattnings- havares eventuella tillkortakommanden eller brottsliga verksamhet. Av punkten 2 följer att myndigheten får begära att den som kan lämna information ska inställa sig hos för att lämna