prop · H203138 · 2015-07-01 00:00:00 — Myndigheten bör alltså ha en viss handlingsfrihet för det fall kategoriseringen av påföljden skulle anses vara av betydelse i förhållande till den verkställande staten. Beslut som fattas av främst Kriminalvården och övervakningsnämnden efter det att domen fått laga kraft och ska också i den nya lagen anses vara en svensk dom på frivårdspåföljd. 6.4.3Definition av en utländsk dom på frivårdspåföljd Regeringens förslag: Med en utländsk dom på frivårdspåföljd ska i lagen avses ett avgörande som har meddelats av en domstol i en medlemsstat inom Europeiska unionen i ett straffrättsligt förfarande. Avgörandet ska avse fängelse eller annan frihetsberövande åtgärd i de fall den dömde villkorligt frigetts eller en uppskjuten påföljd, en villkorlig påföljd eller en alternativ påföljd. Avgörandet ska ha fått laga kraft. Med en utländsk dom på frivårdspåföljd ska även avses ett beslut som en behörig myndighet har meddelat med stöd av domen och som innebär att den dömde beviljats villkorlig frigivning eller att den dömde påförts vissa övervakningsåtgärder. Utredningens förslag: Överensstämmer i huvudsak med regeringens Utredningen föreslår dels en annan lagteknisk lösning, dels att kravet på laga kraft ska utgöra en allmän förutsättning för att erkänna och verkställa en utländsk dom på frivårdspåföljd och alltså inte utgöra en del av definitionen av en utländsk dom på frivårdspåföljd (se s. 606 f. i Remissinstanserna: Remissinstanserna godtar eller invänder inte mot Skälen för regeringens förslag: När är verkställande stat innebär rambeslutet ett åtagande för svensk del. omfattas av rambeslutet framgår av artikel 2. För att de svenska reglerna – i detta avseende – ska överensstämma med det åtagande som följer av rambeslutet bör en utländsk dom på frivårdspåföljd definieras i den nya lagen, så långt som möjligt, i enlighet med formuleringarna i artikel 2 i rambeslutet. detta bör ske genom en hänvisning i lagtexten till artikel 2.1 i Regeringen anser emellertid att en sådan hänvisning bör undvikas, bl.a. för att andra bestämmelser i artikel 2 i rambeslutet preciserar innebörden av aktuella påföljder. I stället anser regeringen att påföljdsformerna bör framgå direkt av definitionen. Flera stater har ett regelverk som innebär att under vissa förutsättningar bestäms ett fängelsestraff, men att verkställigheten av straffet skjuts upp under en kan fastställas föreskrifter som den dömde har att följa. är ett land som har ett sådant system och det systemet torde motsvara artikel 2.1 b i rambeslutet. En annan variant är att domstolen avvaktar med att bestämma en påföljd under en prövotid, under vilken den dömde har att iaktta vissa åtgärder (jfr artikel 2.1 c). finns sådana regler. För en närmare redogörelse för vissa staters regelverk hänvisas till betänkandet Nya påföljder (SOU 2012:34 del 2, s. 109–115 och del 4, s. 113–174). Samarbetet enligt rambeslutet innebär i praktiken att en medlemsstat ska övervaka vissa åtgärder, vilka framgår av artikel 4.1. bestämda i den påföljd som avses i artikel 2.1, men också i ett annat efterföljande beslut som meddelats med stöd av den ursprungliga domen (artikel 2.5). Sådana beslut kan avse beviljande av villkorlig frigivning eller påförande av övervakningsåtgärder. Dessa beslut bör innefattas i den nya lagens definition av en utländsk dom på frivårdspåföljd. sedan gäller de specifika övervakningsåtgärderna i artikel 4.1 behöver de inte framgå av definitionen utan kan i stället prövas som en allmän förutsättning för verkställighet i (se avsnitt 8.2.2). Till skillnad mot utredningen anser regeringen att det av definitionen bör framgå att avgörandet som avses i artikel 2.1 ska ha fått laga kraft. Detta krav behöver dock inte framgå uttryckligen när det gäller beslut som fattas med stöd av artikel 2.5 (jfr avsnitt 6.4.2). Vidare bör det göras tydligt att avgörandet ska ha meddelats av en domstol i ett straffrättsligt Rambeslutet anger nämligen att avgörandet ska innebära att en person har begått ett brott och dömts till en påföljd. hänvisa till ett straffrättsligt förfarande anser regeringen att detta Sammanfattningsvis föreslås att definitionen av en utländsk dom på frivårdspåföljd ska omfatta ett avgörande om en sådan påföljd som anges i artikel 2.1 i rambeslutet som har meddelats av en domstol i en annan stat inom EU i ett straffrättsligt förfarande. De påföljder som anges i artikel 2.1 bör framgå direkt av lagtexten. Med en utländsk dom på frivårdspåföljd bör även avses beslut som har meddelats av en behörig myndighet och som innebär beviljande av villkorlig frigivning eller påförande av övervakningsåtgärder. Behöriga myndigheter enligt den nya Regeringens förslag: Kriminalvården ska vara behörig myndighet att vidta åtgärder och meddela beslut enligt lagen. I vissa fall ska övervakningsnämnd och allmän domstol vara behöriga myndigheter att meddela beslut. Utredningens förslag: Överensstämmer delvis med regeringens förslag. Utredningen föreslår inte att övervakningsnämnd och allmän domstol ska vara behöriga myndigheter (se s. 615 f. i betänkandet). Remissinstanserna: Remissinstanserna godtar eller invänder inte mot förslaget. Skälen för regeringens förslag: Regeringens utgångspunkt är att det ansvar som följer av den nya lagstiftningen så långt som möjligt bör hanteras på myndighetsnivå och av den myndighet eller de myndigheter som på nationell nivå har motsvarande uppgifter. Regeringen delar därför utredningens bedömning att Kriminalvården bör få det huvudsakliga ansvaret för att vidta åtgärder och meddela beslut enligt den nya lagstiftningen såväl när en svensk dom på frivårdspåföljd sänds över till en annan medlemsstat som när en utländsk dom på frivårdspåföljd sänds över till . När är utfärdande stat kommer arbetsuppgifterna i korthet innebära följande. Kriminalvården ska bedöma om förutsättningarna är uppfyllda för att översända en dom på frivårdspåföljd till en annan medlemsstat och, om så ska ske, skicka över domen och det intyg som ska åtfölja domen till behörig myndighet i den andra staten. Myndigheten ska, i de fall en fråga om följdbeslut hänskjuts till , ansvara för att ärendet överlämnas till rätt instans. Kriminalvården ska också i vissa fall bedöma om ett beslut om att sända över en dom ska upphävas samt begära att återfå behörigheten att verkställa påföljden när den dömde är misstänkt för ny brottslighet i . I de fall är verkställande stat ska Kriminalvården pröva om den utländska domen ska erkännas och verkställas i och om en anpassning av den utländska övervakningsåtgärden ska ske. Verkställigheten i ska Kriminalvården i huvudsak ansvara för. Kriminalvården kommer utöver detta att vara ansvarig för kontakterna med andra medlemsstaters behöriga myndigheter och förmedla information till den utfärdande staten samt i det omvända fallet ta emot information från den andra staten på det sätt som rambeslutet föreskriver. Detta innebär således att Kriminalvården kommer att vara den myndighet som utåt sett, mot de andra medlemsstaterna, är huvudsakligen ansvarig för samtliga ärenden oavsett om är utfärdande eller verkställande stat. Att Kriminalvården tar ansvar för och vidtar i huvudsak de åtgärder som följer av den nya lagstiftningen motsvarar i stora drag de uppgifter myndigheten har . Kriminalvården är den myndighet som ansvarar för verkställigheten av frivårdspåföljder i . Vidare är det Kriminalvården som i huvudsak är ansvarig myndighet för det samarbete som sker med stöd av lagen om internationellt samarbete rörande 2014/15:138 kriminalvård i frihet och den nordiska verkställighetslagen. Uppgifterna i den nya lagstiftningen får därför anses vara en naturlig utveckling av Kriminalvårdens verksamhet. När det däremot gäller vissa andra åtgärder som behöver vidtas med anledning av den nya lagstiftningen bör emellertid andra än Kriminalvården ansvara för att vidta dessa åtgärder med hänsyn till vad som följer av våra nationella regler. Det handlar typiskt sett om beslut som fattas av övervakningsnämnd eller allmän domstol vid verkställighet av svenska frivårdspåföljder. Om en svensk dom på frivårdspåföljd verkställs i en annan medlemsstat, kan det bli aktuellt att i fatta vissa beslut, t.ex. att undanröja en frivårdspåföljd på grund av misskötsamhet. Det finns inte någon anledning att föreslå några ändringar utan frågan får hanteras på det sätt som föreskrivs i , dvs. att rätten prövar frågan på talan av åklagare. I det omvända fallet, dvs. när en utländsk dom på frivårdspåföljd ska verkställas i , innebär den nya lagstiftningen nya uppgifter. Vid en verkställighet i kommer det behöva fattas vissa följdbeslut, t.ex. vid misskötsamhet, som lämpligen inte bör ligga på Kriminalvården. I stället bör de instanser som fattar motsvarande beslut vid en verkställighet av en svensk frivårdspåföljd ansvara för dessa följdbeslut, t.ex. övervakningsnämnden när det gäller att ändra övervakningsåtgärderna vid misskötsamhet. Sammanfattningsvis bör Kriminalvården ansvara för att vidta de åtgärder och fatta de beslut som den nya lagstiftningen innebär. I vissa fall bör dock denna behörighet ligga på domstol eller övervakningsnämnd. I avsnitt 9.4 redogörs närmare för vilka myndigheter som ska utse som behöriga att agera enligt rambeslutet när är utfärdande respektive verkställande stat. Dessa myndigheter ska rådets generalsekretariat underrättas om. 7Erkännande och verkställighet av en svensk dom i en annan medlemsstat 7.1Förutsättningar för att sända över en svensk dom 7.1.1Den dömde måste ha en anknytning till den verkställande staten Regeringens förslag: En svensk dom på skyddstillsyn, villkorlig dom eller fängelse, sedan villkorlig frigivning har skett, ska få sändas över till en annan medlemsstat för att erkännas och verkställas där. Förutsättningarna för detta ska vara att den dömde har sin hemvist i den andra medlemsstaten och har återvänt eller vill återvända dit. Även om dessa förutsättningar inte är uppfyllda, ska domen – om den dömde begär det – få översändas sedan den andra medlemsstaten har medgett det. Utredningens förslag: Överensstämmer med regeringens förslag (se s. 621 f. i betänkandet). Remissinstanserna: Remissinstanserna godtar eller invänder inte mot förslaget. Skälen för regeringens förslag: Det straffrättsliga samarbetet mellan medlemsstaterna inom EU är grundat på principen om ömsesidigt erkännande. Det innebär bl.a. att det är den utfärdande staten som avgör om en dom eller ett beslut ska sändas över till den verkställande staten. Något krav på samtycke från den verkställande staten finns inte, utan den staten ska erkänna och verkställa domen eller beslutet om det inte finns någon tillämplig vägransgrund. Rambeslutet är inte utformat helt i enlighet med denna princip, vilket framgår av artikel 5. Den utfärdande staten får i vissa fall sända över en dom på frivårdspåföljd till en annan stat utan den statens medgivande. Det gäller de fall där den dömde har sin lagliga och vanliga vistelseort i den verkställande staten och den dömde har återvänt eller vill återvända dit (artikel 5.1). I övriga fall får domen skickas över till en medlemsstat enbart efter den dömdes begäran samt efter den statens medgivande (artikel 5.2). Skälet till denna reglering har i huvudsak att göra med vilken av den utfärdande respektive verkställande staten som lämpligast avgör om den dömdes sociala återanpassning främjas av att verkställigheten överförs och om övriga förutsättningar för överförande är för handen. I det förstnämnda fallet är den dömdes anknytning till den verkställande staten generellt så stark att utgångspunkten i rambeslutet är att den dömdes sociala återanpassning underlättas av ett överförande. I det andra fallet är utgångspunkten den motsatta. Det är då i stället den andra medlemsstaten som bedömer om ett översändande av domen dit bör komma i fråga. Detta sker i enlighet med den förklaring om de villkor som gäller för ett samtycke som medlemsstaten ska fastställa (artikel 5.3). I rambeslutet framhålls syftet att återanpassa den dömde som ett skäl för att lämna ett sådant medgivande. Det kan vara fråga om fall där den dömde i enlighet med unionsrätten avser att flytta till en annan medlemsstat och där har erbjudits ett anställningskontrakt. Det kan också vara fråga om fall där den dömde är familjemedlem till någon person som har sin hemvist i den andra medlemsstaten eller den dömde avser att utbilda sig där (se skäl 14 till rambeslutet). Det sagda hänger samman med att den fria rörligheten inom unionen gör det möjligt att fritt röra och uppehålla sig inom medlemsstaternas territorier. De olika kriterier som medlemsstaterna tillämpar vid sina medgivandeprövningar ska meddelas till rådets generalsekretariat, som gör informationen tillgänglig för övriga medlemsstater (artikel 5.4 i rambeslutet). De kriterier som tillämpas av vid medgivande till översändande av en dom hit för erkännande och verkställighet behandlas i avsnitt 8.2.1. Det bör framhållas att enbart det förhållandet att en dom på frivårdspåföljd sänds över till en annan medlemsstat – med eller utan medgivande från den staten – inte med automatik innebär att domen kommer att verkställas där. Den verkställande staten har i samtliga fall 2014/15:138 rätt att pröva om rambeslutets övriga förutsättningar är uppfyllda, t.ex. om någon vägransgrund är tillämplig. Rambeslutets allmänna förutsättningar för att få översända en dom, dvs. att den dömde har sin lagliga och vanliga vistelseort i den verkställande staten och att den dömde har återvänt eller vill återvända till den staten, bör få motsvarigheter i lagen. Begreppet laglig och vanlig vistelseort synes i allt väsentligt motsvara det hemvistbegrepp som med något varierande innebörd förekommer i svensk lagstiftning (jfr skäl 14 till rambeslutet). Regeringen anser också att det svenska hemvistbegreppet inte har en mer vidsträckt innebörd än ”laglig och vanlig vistelseort” i artikel 5.1 i rambeslutet. Att den dömde har hemvist i den verkställande staten används även som förutsättning för överförande av verkställighet enligt den nordiska verkställighetslagen och lagen om internationellt samarbete rörande kriminalvård i frihet (se bl.a. 8 § respektive 21 §). Även i den nya lagen bör ett hemvistbegrepp komma till användning. För att ett översändande av domen ska få ske utan den verkställande statens medgivande bör det alltså – vid sidan av kravet på att den dömde har återvänt eller vill återvända – krävas att den dömde har sin hemvist i den staten. Oavsett om nämnda krav är uppfyllda eller inte, ska domen – om den dömde begär det – få översändas i de fall där den andra medlemsstaten samtycker till det. Även detta bör uttryckligen framgå av lagen. Det är den andra staten som bedömer om samtycke bör ges. Möjligheten är dock främst tänkt för de ovan nämnda situationer som framgår av skäl 14 till rambeslutet. Förutsättningarna för samtycke från den andra staten till att verkställigheten överförs kan klargöras vid ett samråd med den statens behöriga myndighet. Den dömdes sociala återanpassning måste underlättas av att verkställigheten överförs Regeringens förslag: För att en svensk dom på skyddstillsyn, villkorlig dom eller fängelse, sedan villkorlig frigivning har skett, ska få sändas över till en annan medlemsstat för att erkännas och verkställas där, ska det även krävas att den dömdes sociala återanpassning därigenom underlättas. Utredningens förslag: Överensstämmer med regeringens förslag (se s. 621 f. i betänkandet). Remissinstanserna: Flertalet remissinstanser godtar eller invänder inte mot förslaget. anser att innebörden av begreppet social anpassning och de omständigheter som särskilt ska beaktas vid bedömningen bör framgå av lagen. åsikt att det inte bör bli aktuellt att överföra verkställigheten av villkorlig dom utan särskilda föreskrifter eller en villkorlig frigivning utan särskilda föreskrifter eller övervakning. Skälen för regeringens förslag: Ett av de genomgripande syftena med rambeslutet är att medlemsstaterna genom sitt samarbete ska underlätta den dömdes sociala återanpassning (artikel 1.1). förutsättning bör enligt regeringens mening framgå av den nya lagen. Regelmässigt torde förutsättningen inte vara uppfylld i fråga om villkorlig dom utan särskilda föreskrifter eller villkorlig frigivning från fängelse utan särskilda föreskrifter eller övervakning. Med denna utformning består dessa påföljder – något förenklat – enbart av att den dömde genomgår en prövotid. Därmed påverkar en överflyttning av påföljderna typiskt sett inte möjligheterna för den dömde att återanpassas socialt. föreslår att de omständigheter som ska beaktas vid bedömningen av om den sociala återanpassningen underlättas uttryckligen bör framgå av lagen. Rambeslutet innehåller inte några uttryckliga bestämmelser om vilka omständigheter som ska tillmätas vikt i detta avseende. Enligt regeringens bedömning kan det i ett enskilt fall vara fråga om att väga samman ett flertal faktorer. Prövningen bör därför ha karaktären av en helhetsbedömning, där samtliga omständigheter av betydelse kan vägas in. En uttömmande uppräkning framstår inte som möjlig, och uppräkningar av exemplifierande slag riskerar att leda till att omständigheter som inte nämns inte heller blir beaktade i tillräcklig utsträckning. Regeringen anser därför att någon uppräkning – uttömmande eller exemplifierande – av omständigheter av betydelse för bedömningen inte bör tas in i lagen. Vid helhetsbedömningen bör hänsyn tas till faktorer som t.ex. medborgarskap, hemvisttid i de olika staterna och bostadsförhållanden. Familje- och arbetsförhållanden bör också vägas in. Vidare bör den dömdes egen inställning beaktas. Regeringen återkommer i författningskommentaren till hur helhetsbedömningen är avsedd att genomföras och den hänsyn som därvid ska tas till omständigheter av nu nämnda slag. I fråga om personer som har barn följer det av FN:s konvention om barnets rättigheter, som har ratificerats av , att barnets bästa ska komma i främsta rummet. Det innebär att det i helhetsbedömningen av om den dömdes sociala återanpassning underlättas av att verkställigheten överförs ska beaktas om den dömde har minderåriga barn i eller den andra medlemsstaten. En möjlighet bör införas för Kriminalvården att inhämta upplysningar från socialnämnden i frågan. Detta kan regleras i förordning. Sammanfattningsvis bör det av lagen framgå att en dom får sändas över till en annan medlemsstat för att erkännas och verkställas där, om den dömdes sociala återanpassning underlättas av att verkställigheten överförs. Anser Kriminalvården att så är fallet, bör normalt samråd ske med den andra statens behöriga myndighet innan domen sänds över. Därmed ges Kriminalvården möjlighet att väga in även den statens åsikt vid bedömningen av frågan. Detta bör lämpligen gälla oavsett om den statens samtycke till överförandet krävs eller inte. Behovet av samråd kan också göra sig gällande i de fall där Kriminalvården bedömer det som tveksamt om återanpassningen för den dömde skulle underlättas av att verkställigheten överförs. Den information som inhämtas vid samrådet kan då bidra till att återanpassningsmöjligheterna i den andra staten klargörs. 2014/15:138 7.1.3 Det måste vara lämpligt att verkställigheten Regeringens förslag: För att en svensk dom på skyddstillsyn, villkorlig dom eller fängelse, sedan villkorlig frigivning har skett, ska få sändas över till en annan medlemsstat för att erkännas och verkställas där, ska det även krävas att detta är lämpligt. Utredningens förslag: Överensstämmer med regeringens förslag (se s. 621 f. i betänkandet). Remissinstanserna: Remissinstanserna godtar eller invänder inte mot förslaget. Skälen för regeringens förslag: Rambeslutet innebär inte någon skyldighet för som utfärdande stat att sända över en dom till en annan medlemsstat. Även om mycket talar för att ett överförande av verkställigheten bör ske, kan det finnas omständigheter som innebär att överförandet inte är lämpligt eller ens möjligt. Detta gäller även om den andra medlemsstaten accepterar överförandet samt övriga förutsättningar är uppfyllda (se avsnitt 7.1.1 och 7.1.2). Vid tillämpning av lagen om internationellt samarbete rörande kriminalvård i frihet görs en bedömning av om ett överförande i det enskilda fallet är lämpligt. Detsamma gäller i fråga om tillämpningen av den nordiska verkställighetslagen (se om dessa lagar i avsnitt 5.4). En motsvarande bedömning bör göras i de fall som det enligt rambeslutet kan bli aktuellt att sända över en dom för erkännande och verkställighet. De omständigheter som då bör beaktas kommer att vara av skiftande karaktär. Det är på förhand inte möjligt att förutse samtliga de situationer där en lämplighetsbedömning kan utgöra hinder mot att verkställigheten överförs. Som framgår av avsnitt 6.4.2 ska lagen tillämpas på en svensk dom på villkorlig dom eller skyddstillsyn samt på ett beslut om villkorlig frigivning. Vid lämplighetsprövningen bör lagen till sitt tillämpningsområde inte vara begränsad utifrån vilka enskilda föreskrifter som en sådan dom eller ett sådant beslut är förenade med. Däremot bör det i varje enskilt fall göras en bedömning av om det är lämpligt eller rentav praktiskt möjligt att en svensk föreskrift som en sådan dom eller ett sådant beslut innehåller genomförs eller övervakas i en annan medlemsstat. Den anpassning av påföljden som kan komma att ske i den verkställande staten kan också påverka bedömningen av om det är lämpligt att verkställigheten förs över. Påföljdssystemen ser olika ut i de olika staterna, och det måste därför i viss utsträckning accepteras att påföljden eller en viss föreskrift i en annan medlemsstat får en annan form och ett annat innehåll än om domen hade verkställts i . Väsentliga avvikelser kan dock inte accepteras. Det gäller t.ex. avvikelser som innebär att en påföljd kommer att sakna reellt innehåll i den verkställande staten. Det gäller också avvikelser som enligt Kriminalvårdens bedömning är till nackdel för den dömde, där den anpassade påföljden eller en anpassad föreskrift blir strängare eller längre än den svenska påföljden. Lämpligheten av att söka överföra verkställigheten kan även Prop. 2014/15:138 ifrågasättas för det fall den andra medlemsstaten kan förutses åberopa hinder av något slag mot erkännande och övervakning, t.ex. avseende ett krav på dubbel straffbarhet. Det bör inte heller komma i fråga att överföra verkställigheten i sådana fall som avses i artikel 11.4, dvs. där den verkställande staten övertar ansvaret för att övervaka domens efterlevnad utan att överta ansvaret för att meddela följdbeslut av något slag (jfr avsnitt 8.3.1). Särskilda överväganden gör sig också gällande i fråga om varaktigheten av den påföljd eller föreskrift som överförs för verkställighet. Den verkställande staten har möjlighet att vägra erkännande och övervakning, om varaktigheten understiger (artikel 11.1 j). När det gäller varaktigheten av en svensk föreskrift om samhällstjänst kan det ifrågasättas om samhällstjänst kan överföras till en annan medlemsstat för verkställighet med hänsyn till att samhällstjänst normalt fullgörs som understiger . Av skäl 18 till rambeslutet framgår särskilt att den verkställande staten bör ha rätt att vägra att erkänna en dom eller övervakningsåtgärd som inbegriper samhällstjänst, om samhällstjänsten normalt sett är fullgjord på mindre än . Den omständigheten att svensk samhällstjänst verkställs på ett visst sätt i är emellertid utslag för en praxis som har utvecklats här. Vid verkställighet av den svenska påföljden får de bestämmelser och den praxis som har utvecklats i den verkställande staten beträffande motsvarande påföljder tillämpas. Det saknas anledning att tro att andra stater kommer att vägra verkställighet av svenska domar som inbegriper samhällstjänst mot bakgrund av den praxis som har utvecklats i (jfr prop. 2008/09:19 s. 39 f.).