prop · H30339 · 2015-10-28 00:00:00 — kap. 3 § RB att om en huvudförhandling ställs in får rätten höra vittnen och målsägande som inställt sig om det är tillåtet enligt reglerna om förhör utom huvudförhandling. Motsvarande bestämmelse för tvistemål finns i 43 kap. 3 § RB. Enligt förarbetena syftar hänvisningen till reglerna om förhör utom huvudförhandling på 36 kap. 19 §, 37 kap. 3 § och 40 kap. 11 § RB. Den lagtekniska lösningen valdes i stället för att 2015/16:39 upprepa rekvisiten i 36 kap. 19 § RB i bestämmelserna om bevisupptagning vid inställd huvudförhandling (prop. 1986/87:89 s. 215). Bevis som tagits upp utom huvudförhandling ska tas upp på nytt vid huvudförhandlingen om rätten finner att det är av betydelse i målet och det inte finns något hinder mot att ta upp beviset (35 kap. 13 § första stycket RB). I förarbetena uttalas att något förhör inte bör ske vid den inställda huvudförhandlingen om rätten bedömer det sannolikt att vittnet måste förhöras på nytt vid en senare förhandling. I sådana fall framstår det som tämligen meningslöst att genomföra förhöret, även om det skulle medföra orimliga kostnader eller olägenheter för vittnet att inställa sig vid en senare huvudförhandling. Det nu sagda bedömdes som så självklart att det inte behövde komma till uttryck i lagtexten (prop. 1986/87:89 s. 215). I förarbetena till EMR-reformen uttryckte regeringen tveksamhet till att utöka möjligheterna till bevisupptagning utom huvudförhandling. Det förslag som regeringen då hade att ta ställning till var att förhör skulle få äga rum utom huvudförhandling om det kunde antas att ett nytt förhör inte skulle behöva hållas vid huvudförhandlingen. Det förslaget, som skiljer sig från det som regeringen behandlar i detta lagstiftningsärende, ansågs öppna upp för alltför frekventa avvikelser från huvudregeln om att den muntliga bevisningen bör tas upp vid huvudförhandlingen, se propositionen En modernare rättegång – reformering av processen i allmän domstol (prop. 2004/05:131 s. 151 f.). Mot bakgrund av att de nya reglerna om dokumentation av förhör med ljud- och bildupptagning i viss utsträckning bedömdes öka utrymmet för att tillåta bevisupptagning utom huvudförhandling enligt det befintliga regelverket, bedömde regeringen att förslaget inte borde genomföras. Möjligheten till bevisupptagning vid en inställd huvudförhandling bör utökas Det är inte ovanligt att huvudförhandlingar i såväl brottmål som tvistemål måste ställas in. En vanlig orsak till att förhandlingar ställs in är att någon part eller vittne inte kommer. I brottmål är det ofta den tilltalade som inte inställt sig. Orsaken till inställda huvudförhandlingar i brottmål är enligt en granskning från och en rapport från i 34–av fallen att den tilltalade inte är delgiven stämning eller kallelse och inte inställt sig. I ytterligare 7–av fallen är skälet att den tilltalade är delgiven men inte inställt sig (RiR 2010:7 s. 24 och rapportserie 2009:3, s. 8). I många av dessa fall har målsägande och vittnen inställt sig till domstolen. Allmänhetens förtroende för rättsväsendet och dess effektivitet riskerar att skadas när förhandlingar ställs in och målets avgörande försenas. Om t.ex. vittnen och målsägande som kommit till domstolen får möjlighet att lämna sin berättelse och slippa inställa sig på nytt kan det bidra till att minska de negativa konsekvenserna av att en förhandling ställs in. Möjligheten att ta upp förhör med närvarande personer kan bidra till att begränsa kostnaderna och olägenheterna både för förhörspersonerna och för rättsväsendet. Det är sannolikt en lättnad för förhörspersonen att få förhöret avklarat . Att vid en inställd huvudförhandling ta upp förhör med ljud- och bildupptagning innebär även att förhöret dokumenteras på ett kvalitativt sätt som ligger närmare i förhållande till den aktuella händelsen, något som såväl utredningen som bl.a. och lyfter fram. Utredningen bedömer vidare att principen om det bästa bevismedlet kan sägas innefatta erfarenheten att bevisning är ett slags färskvara som försämras . Om bevisupptagning kan ske vid en inställd huvudförhandling skulle åtminstone den bevisning som då finns tillgänglig kunna säkras. Det kan således konstateras att det finns klara vinster med att förhörspersoner i ökad utsträckning kan lämna sina berättelser vid domstolen även om huvudförhandlingen av något skäl skulle ställas in. Nästan alla remissinstanser är positiva till en utökad möjlighet att ta upp bevisning om huvudförhandlingen ställs in. Som redan har framhållits är erfarenheterna av ljud- och bildupptagningar i domstol positiva. Utredningen påpekar emellertid att det tänkta ökade utrymmet att tillåta bevisupptagning utom huvudförhandling – trots förhoppningarna i förarbetena till EMR- reformen – bara utnyttjats i viss mån. Ett skäl till att effekten av den moderna tekniken blivit begränsad är enligt utredningen att bestämmelsen i 36 kap. 19 § RB anses ha ett begränsat tillämpningsområde och är svårtillämpad. Regeringen gör bedömningen att bestämmelserna om bevisupptagning vid en inställd huvudförhandling inte fullt ut tar till vara de möjligheter som användningen av ljud- och bildupptagningar ger. Det finns anledning att justera regleringen. ställer sig tveksam till utredningens förslag och framhåller att principen om att huvudförhandling med bevisupptagning så långt möjligt bör genomföras vid ett och samma tillfälle alltjämt bör utgöra en tydlig huvudregel. anser att förslaget innebär avsteg från den gängse processordningen, vilket leder till nackdelar. Regeringens utgångspunkt är att huvudförhandling med bevisupptagning även fortsättningsvis som huvudregel bör genomföras vid ett och samma tillfälle. Som anfördes redan i förarbetena till EMR-reformen innebär dock det faktum att förhör dokumenteras med en ljud- och bildupptagning att möjligheterna att göra en tillförlitlig bevisvärdering efter en bevisupptagning utom huvudförhandling i många fall kommer att vara fullt jämförbara med vad som hade varit fallet om förhöret hållits direkt vid en huvudförhandling (prop. 2004/05:131 s. 151 f.). Förutsättningarna för bevisupptagning vid en inställd huvudförhandling bör därför förändras i syfte att åstadkomma den ökade tillämpning som avsågs redan vid EMR-reformens införande. Närmare om förutsättningarna för bevisupptagning Reglerna om bevisupptagning vid en inställd huvudförhandling är identiska för brottmål och tvistemål (43 kap. 3 § andra stycket och 46 kap. 3 § andra stycket RB). Även om behov av sådan bevisupptagning oftare uppkommer i brottmål och de frågeställningar som då aktualiseras kan skilja sig från frågeställningarna i ett tvistemål, anser regeringen att regleringen även fortsatt bör vara utformad på samma sätt för båda måltyperna. De utökade möjligheterna till bevisupptagning bör vidare omfatta alla personer som kan höras i rättegången, t.ex. vittne, målsägande som inte för talan, tilltalad och annan part samt sakkunnig. Det sagda överensstämmer med utredningens förslag och ingen remissinstans har haft någon invändning mot det. I fråga om under vilka förutsättningar bevisupptagningen ska få ske, föreslår utredningen att förhör får hållas utom huvudförhandling om förhörspersonen inställt sig till en huvudförhandling som ställs in och det inte är olämpligt. anser att rekvisitet i stället bör vara om det är lämpligt. undvika att huvudregeln vid inställda förhandlingar blir att rätten får genomföra förhör utom huvudförhandling om det inte föreligger omständigheter som gör det olämpligt. fakultetsnämnden om att detta vore en olycklig följd av utredningens Regelverket bör utformas med utgångspunkten att rätten ska göra en bedömning utifrån omständigheterna i det enskilda fallet och inom ramen för detta beakta hur en bevisupptagning påverkar bl.a. målets handläggning, intresset av en sammanhållen huvudförhandling och rättssäkerhetsaspekter som t.ex. fråga om delgivning av part och närvaro av ombud eller försvarare. Detta blir tydligare om lagtexten får den av fakultetsnämnden föreslagna utformningen. Det bör framhållas att den omständigheten att bevisupptagning har skett inte hindrar att beviset tas upp på nytt vid huvudförhandlingen. Flera remissinstanser har berört frågan om vilka krav på delgivning av den tilltalade som bör ställas. Utredningen anser att lämpligheten av att hålla förhör utom huvudförhandling när den tilltalade inte är delgiven stämning är tveksam, men anser att det inte bör införas något formellt krav varken på delgivning av stämning eller kallelse. En majoritet av de remissinstanser som yttrar sig tillstyrker eller har inte lämnat några synpunkter med anledning av utredningens uttalande. JO, Hovrätten över och , Hovrätten för , Ett mindre antal remissinstanser, bl.a. Hovrätten för Nedre , , och vid , anser att det bör finnas ett formellt krav på att den tilltalade ska ha delgetts stämning och kallelse till förhandlingen. Hovrätten för anser att det är rimligt att den tilltalade i vart fall har delgetts stämning för att bevisupptagning ska kunna ske i samband med en inställd Allmänt gäller att bevisupptagning i den tilltalades utevaro måste användas med stor varsamhet (NJA II 1943 s. 577). sig i lagrådsremissen bakom utredningens uttalande om behovet av flexibilitet och att kunna anpassa handläggningen efter vad som behövs i varje enskilt fall. Mot den bakgrunden gjordes i lagrådsremissen bedömningen att det inte fanns anledning att införa ett lagstadgat krav på delgivning av stämning och kallelse till huvudförhandlingen, utan att dessa frågor i stället skulle prövas inom ramen för de lämplighetsöverväganden som rätten ska göra. Lagrådet förordar att rättens möjlighet att ta upp bevisning i samband med en inställd förhandling i tvistemål begränsas så att bevisupptagning ska få ske bara om svaranden har delgetts stämning och parterna har delgetts kallelse till förhandlingen. I brottmål bör, om den tilltalade har delgetts stämning men inte kallelse till huvudförhandlingen, muntlig bevisning få tas upp bara om den tilltalade har en offentlig försvarare, som ger sitt samtycke. I det senare fallet kan möjligen undantag tänkas t.ex. om den tilltalade har uteblivit trots att han eller hon delgetts kallelse. Lagrådet pekar också på att det i brottmål kan finnas en risk för att rätten till motförhör enligt inte iakttas om förhöret äger rum trots att den tilltalade inte delgetts stämning och kallelse till huvudförhandling. I nuvarande regelsystem finns inte något i lagtext angivet krav på att svaranden respektive den tilltalade ska ha delgetts vare sig stämning eller kallelse för att bevisupptagning ska få ske när en huvudförhandling ställs in. Förslaget i lagrådsremissen ska ses mot den bakgrunden. innebär regeringens förslag till ändringar i de aktuella reglerna att möjligheten att ta upp bevisning utom huvudförhandling ökar. Frågan om bevisupptagning utom huvudförhandling kommer således sannolikt att aktualiseras i fler fall. Det blir därmed än mer angeläget att säkerställa att regelverket är utformat så att nödvändiga rättssäkerhetsgarantier finns. Redan i lagrådsremissen konstaterades att utrymmet för att hålla bevisupptagning när stämning inte har delgetts är mycket begränsat, i synnerhet i brottmål. Regeringen instämmer också i Lagrådets uppfattning att det är svårt att föreställa sig en situation när det bedöms berättigat att genomföra bevisupptagning trots att svaranden respektive den tilltalade inte vet om att målet finns. Mot den bakgrunden framstår det som lämpligare att i lagtexten ställa upp ett tydligt krav på att delgivning av stämning ska ha skett. I den delen följer regeringen således Lagrådets förslag. När det gäller delgivning av kallelse till den inställda förhandlingen gör sig delvis andra överväganden gällande. Lagrådet har framfört att det normalt inte borde uppstå situationer när stämning har delgetts men inte kallelse mot bakgrund av reglerna om förenklad delgivning. Regeringen instämmer i att förenklad delgivning löser många sådana problem men bara när det gäller svarande och tilltalade som har en stadigvarande adress alternativt håller rätten informerad om adressändringar. I andra fall förekommer delgivningsproblem även under senare skeden av målets handläggning. Också när det gäller kallelse till huvudförhandlingen bör förstås utgångspunkten vara att delgivning normalt ska ha skett. Man kan dock tänka sig fall då det kan vara berättigat att ta upp bevisning trots att den tilltalade eller svaranden inte varit delgiven kallelse, t.ex. då samma person uteblivit även vid en tidigare inställd huvudförhandling som han eller hon hade delgetts kallelse till. Rätten måste i så fall bedöma att bevisupptagning även i övrigt är lämpligt. Det kan också konstateras att ett mål under vissa omständigheter får avgöras i den tilltalades utevaro om han eller hon delgetts stämning och sedan har avvikit eller håller sig undan (46 kap. 15 a § första stycket 2 RB). Att i den typen av situationer ta upp bevisning måste anses som mindre ingripande i förhållande till den tilltalade. Något absolut krav på delgivning av kallelse bör inte ställas upp. Frågor om delgivning av en kallelse till huvudförhandlingen bör i stället vara en av de omständigheter som rätten ska beakta när den tar ställning till om bevisupptagning är lämplig. Som utvecklas mer i det följande ska rätten också inom ramen för sin lämplighetprövning pröva om det finns en risk, som Lagrådet påpekar, för att rätten till motförhör enligt inte iakttas i fall då rätten överväger att tillåta bevisupptagning trots att delgivning av kallelse inte skett. En ytterligare fråga är om det bör krävas att en frånvarande part är företrädd av en försvarare eller ett ombud för att bevisupptagning ska få anser att det i princip bör vara uteslutet med bevisupptagning i den tilltalades utevaro om han eller hon inte har Regeringen anser att närvaron av en försvarare eller ett ombud bör kunna öka förutsättningarna för en bevisupptagning, men att frånvaron av en försvarare eller ett ombud inte bör utgöra något absolut I de fall det inte har förordnats någon offentlig försvarare för den tilltalade är utredningen i målet ofta varken omfattande eller Detta är omständigheter som gör att förutsättningarna för bevisupptagning ökar. vidare att möjligheten att övergå till bevisupptagning måste villkoras av samtycke från en tilltalad som uteblivit eller från dennes försvarare. Lagrådet anser att om den tilltalade har delgetts stämning men inte kallelse till huvudförhandlingen i ett brottmål bör muntlig bevisning få tas upp bara om den tilltalade har en offentlig försvarare, som ger sitt Undantag kan enligt Lagrådet möjligen tänkas, t.ex. om den tilltalade har uteblivit trots att han eller hon delgetts kallelse. Lagrådet anser också att det inte heller när den tilltalade har laga förfall för sin utevaro bör vara möjligt att hålla förhör utan den tilltalades Regeringens uppfattning är dock att det inte är en lämplig ordning att parterna disponerar över frågan om bevisupptagning ska ske. Rätten bör däremot givetvis överväga de synpunkter som parter samt eventuella försvarare eller ombud framför om huruvida bevisupptagning När den tilltalade i förväg anmält förhinder och har laga förfall har förhandlingen i normalfallet redan innan en huvudförhandling påbörjats ställts in och satts ut till en ny tid. För det fall det först vid sammanträdet står klart att den tilltalade har laga förfall för sin utevaro bör även det vara något som rätten ska beakta inom ramen för sin Även här måste rätten överväga de synpunkter som försvararen för fram. Frågor om bl.a. delgivning av kallelse till huvudförhandling och närvaro av försvarare eller ombud är således omständigheter som rätten ska beakta när den tar ställning till om bevisupptagning är lämplig. Rättens överväganden om lämpligheten i att hålla bevisupptagning måste emellertid omfatta fler omständigheter än så. vara allsidig och det kan finnas situationer där bevisningen inte bör tas upp, trots att de uppräknade omständigheterna medger det, t.ex. på grund av intresset av en sammanhållen huvudförhandling. exempelvis vara fallet om avsaknaden av sakframställningar och genomgång av övrig bevisning gör att det enskilda förhöret inte i nödvändig utsträckning kan sättas i sitt rätta sammanhang eller bevisningens karaktär gör att ett senare hållet kompletterande förhör inte i tillräcklig grad kan kompensera den tilltalades rätt till ett motförhör i samband med huvudförhöret. I sådana situationer är bevisupptagning inte anser att det finns risk för att förhörspersoner som lämnar sina berättelser vid huvudförhandlingen tar del av förhör som tagits upp utom huvudförhandling och anpassar sina berättelser till de redan lämnade uppgifterna. Enligt regeringens uppfattning är risken begränsad för att berättelserna anpassas i större utsträckning än vad som annars ändå kan vara fallet, t.ex. till följd av kontakter mellan inblandade personer. Den omständighet som tingsrätten framhåller bör därför bara i undantagsfall leda till att bevisupptagning inte bedöms lämplig. Intresset av en sammanhållen huvudförhandling innebär även att rätten ska göra överväganden i ljuset av kraven på en rättvis rättegång i artikel 6 i och 2 kap. 11 § andra stycket regeringsformen. Enligt artikel 6.3 d) i har den tilltalade rätt att förhöra eller låta förhöra vittnen som åberopas mot honom eller henne. vid anser att man i de fall den tilltalade inte är delgiven kallelse inte kan utgå från att bristen på motförhör i samband med bevisupptagningen kan kompenseras genom att ett sådant får hållas i form av ett tilläggsförhör vid huvudförhandlingen. framför att det finns risk för att bevisupptagning i samband med en inställd huvudförhandling kan stå i strid med i de fall där den tilltalade varken har delgetts kallelse till förhandlingen eller har en försvarare utsedd för sig. Av avgöranden från Europeiska domstolen för de mänskliga rättigheterna () framgår att bevis normalt ska läggas fram i närvaro av den tilltalade vid en offentlig rättegång. Av rätten att förhöra vittnen följer att den tilltalade ska ges en tillräcklig och adekvat möjlighet att fråga ut ett vittne, antingen då vittnet lämnar sina uppgifter eller senare under förfarandet (se t.ex. Kostovski mot , Appl. 11454/85, och W.S. mot , Appl. 21508/02). Om den tilltalade inte har haft en sådan möjlighet, har utsagorna mindre bevisvärde och kan inte utgöra den enda eller huvudsakliga bevisningen som ligger till grund för en fällande dom (se t.ex. Delta mot , Appl. 11444/85 och A.S. mot , Appl. 40156/07). Avgörande är att den tilltalade eller hans ombud har haft en sådan möjlighet. Om den tilltalade eller hans ombud inte utnyttjat möjligheten föreligger ingen kränkning av (se Pullar mot , Appl. 22399/93). Regeringens slutsats av det anförda är att bevisupptagning som utgångspunkt inte förhindras av den tilltalades utevaro, så länge han eller hon har haft möjlighet att ställa frågor till förhörspersonen innan målet avgörs. När rätten tar ställning till om bevisupptagning ska hållas måste den även beakta hur bevisupptagningen påverkar målets handläggning, dvs. om beviset kan komma att behöva tas upp på nytt vid huvudförhandlingen (35 kap. 13 § RB och prop. 1986/87:89 s. 215). I denna bedömning ryms även överväganden som görs enligt 36 kap. 19 § 2 RB, dvs. bedömning av faktorer som målets och förhörets betydelse och de kostnader och olägenheter det skulle innebära för förhörspersonen att inställa sig till en senare huvudförhandling. Några remissinstanser, bl.a. och , framhåller att det kan förutses bli vanligt att beviset kan komma att behöva tas upp på nytt vid huvudförhandlingen och att vinsten med att hålla förhör utom huvudförhandling då kan ifrågasättas. I avsnitt 5.2 föreslår regeringen att förhör som tagits upp med ljud- och bildupptagning som huvudregel får tas upp på nytt vid 2015/16:39 huvudförhandlingen endast om ytterligare frågor behöver ställas eller om det finns särskilda skäl och att förhöret då ska inledas med en uppspelning av upptagningen. Rätten måste i samband med den inställda huvudförhandlingen göra en preliminär bedömning av om det, mot bakgrund av detta regelverk, vid huvudförhandlingen kommer att räcka med en uppspelning av ljud- och bildupptagningen. Med de ändringar av bestämmelserna som regeringen nu föreslår finns det även situationer då det kan vara motiverat att ta upp bevisning i samband med en inställd huvudförhandling trots att ytterligare frågor kan behöva ställas. Så kan exempelvis vara fallet om rätten gör bedömningen att eventuella tilläggsfrågor endast avser ett begränsat antal omständigheter eller är av sådan karaktär att de bör kunna ställas med förhörspersonen närvarande per telefon. Om det finns anledning att befara att huvudförhandlingen inte kommer att genomföras i närtid förstärks skälen för att i en sådan situation ta upp bevisning. Om rätten däremot gör bedömningen att det vid huvudförhandlingen inte kommer att räcka med en uppspelning av ljud- och bildupptagningen, eventuellt kompletterad med tilläggsförhör, talar det emot att ta upp bevisningen vid den inställda förhandlingen. Sammanfattningsvis föreslår regeringen att rätten får ta upp muntlig bevisning om en huvudförhandling ställs in förutsatt att svaranden respektive den tilltalade delgetts stämning och den som ska höras finns tillgänglig och det är lämpligt. Utredningen föreslår att den utökade möjligheten till bevisupptagning vid en inställd huvudförhandling ska regleras genom att det införs en ny fjärde punkt i 36 kap. 19 § RB som innebär att förhör med ett vittne får hållas utom huvudförhandling om vittnet inställt sig till en huvudförhandling som ställs in och det inte är olämpligt. , som i och för sig anser att möjligheterna till bevisupptagning vid inställda huvudförhandlingar bör kunna utvidgas, är negativ till utredningens förslag och påpekar att den föreslagna regelns utformning är sådan att den nu gällande andra punkten i 36 kap. 19 § RB skulle förlora sin mening. Enligt utredningen har det också framkommit att flera domstolar anser den nämnda bestämmelsen svårtillämpad vid bedömningen om bevisupptagning ska ske när en huvudförhandling ställs in. Det kan möjligen bero på att de överväganden som ska göras inför bevisupptagning utom huvudförhandling i en situation när huvudförhandling inte har satts ut skiljer sig från de överväganden som blir aktuella för bevisupptagning utom huvudförhandling när en huvudförhandling ställs in. Detta eftersom rätten i det sistnämnda fallet ställs inför faktumet att förhandlingen inte kan genomföras utan måste ställas in och såväl enskilda som rättsväsendet redan drabbats av olägenheter och kostnader. Bestämmelsen i 36 kap. 19 § RB innehåller de generella förutsättningarna för bevisupptagning utom huvudförhandling. Det nu aktuella förslaget rör bevisupptagning i samband med en huvudförhandling som ställs in. Bestämmelserna är inte avsedda att träffa andra fall av bevisupptagning utom huvudförhandling. Det bör därför övervägas om inte de utökade möjligheterna till bevisupptagning bör införas i de bestämmelser som behandlar upptagande av muntlig bevisning i samband med en inställd Prop. 2015/16:39 huvudförhandling, dvs. i 43 kap. 3 § andra stycket och 46 kap. 3 § andra Enligt de bestämmelserna får bevisupptagning ske om den som ska höras finns tillgänglig och det är tillåtet enligt reglerna om förhör utom huvudförhandling. Hänvisningen till reglerna om förhör utom huvudförhandling innebär enligt motiven en hänvisning till reglerna i 36 kap. 19 §, 37 kap. 3 § och 40 kap. 11 § RB. Denna lagtekniska lösning valdes i stället för att upprepa rekvisiten (se prop. 1986/87:89 s. 215). I bestämmelsernas tidigare lydelse angavs däremot direkt i 43 kap. 3 § och 46 kap. 3 § RB kriteriet ”om det kan antagas, att han icke utan oskälig kostnad eller synnerlig olägenhet kan infinna sig vid senare rättegångstillfälle”.