prop · H203116 · 2015-04-29 00:00:00 — Upphävande på grund av nya omständigheter blir också aktuellt i de fall den andra staten ändrat beslutet om övervakningsåtgärder till att avse åtgärder som inte är skyldig att följa upp (se artikel 11.2 c). Det förutsätter dock att beslutet som helhet har ändrats. Om beslutet har ändrats endast delvis, får uppföljningen fortsätta avseende de oförändrade åtgärderna. Visserligen finns inte något uttryckligt stöd i rambeslutet för denna föreslagna grund för upphävande, men uppföljningen avser ett tvångsmedel och nya omständigheter som kommer fram bör åklagaren kunna ta hänsyn till. Innan uppföljningsförklaringen upphävs på den nu föreslagna grunden bör åklagaren samråda med den andra statens myndigheter. Ett sådant samråd kan regleras i förordning. Regeringen anser vidare, såsom föreslås i promemorian, att uppföljningsförklaringen bör upphävas om beslutet om övervaknings- åtgärder och intyget återkallas. Av artikel 11.2 b framgår att den utfärdande statens behöriga myndighet kan återkalla intyget efter att den informerats om att anpassning skett. Samma myndighet kan även i andra fall återkalla intyget, vilket framgår av artikel 19.6. Innebörden av återkallelsen är förstås att uppföljningen ska upphöra och för att så ska ske bör förklaringen upphävas. En annan situation då uppföljningsförklaringen bör upphävas är om den misstänkte, sedan uppföljningen påbörjats, inte kan påträffas i . Detta eftersom en uppföljning då i praktiken är omöjlig att genomföra. Att den verkställande staten i en sådan situation inte är skyldig att följa upp övervakningsåtgärderna framgår av artikel 20.2 c. Däremot bör ett upphävande med stöd av denna bestämmelse ske först när åklagaren antingen erhåller information som tydligt pekar på att den misstänkte lämnat , eller om åklagaren med hjälp av andra myndigheter trots upprepade försök inte lyckas lokalisera eller få kontakt med den misstänkte Det bör också, såsom föreslås i promemorian, införas en grund för upphävande för den situationen att den behöriga myndigheten i den andra staten, efter att den vid upprepade tillfällen upplysts om att den misstänkte överträtt en övervakningsåtgärd, varken, inom en angiven tidsfrist, fattar något beslut enligt artikel 18.1 eller vidtar någon annan åtgärd med anledning av rapporteringen. En sådan passivitet från den andra statens myndigheter måste kunna resultera i att uppföljningen avslutas, vilket också framgår av artikel 11.2 e i rambeslutet. I artikel 23 föreskrivs ett visst förfarande som måste iakttas innan uppföljningen kan avslutas i dessa situationer. I huvudsak innebär bestämmelsen att flera uppmaningar till den andra statens myndigheter krävs innan förklaringen kan upphävas. Som föreslås ovan ska åklagaren innan tiden för uppföljningen löper ut begära besked från den andra statens myndigheter om huruvida uppföljningen ska fortsätta. I lagrådsremissen föreslås att den andra statens underlåtenhet att besvara en sådan begäran ska kunna leda till ett upphävande av uppföljningsförklaringen. Lagrådet anser att någon sådan grund för upphävande inte synes vara nödvändig, eftersom uppföljnings- förklaringen, som enligt regeringens förslag ska innehålla uppgift om den tid som uppföljningen ska pågå, automatiskt upphör att gälla när den angivna tiden löpt ut. Regeringen instämmer i Lagrådets synpunkt och 2014/15:116 anser därmed att den tidigare föreslagna grunden för upphävande bör utgå. Med hänsyn till bestämmelsen i artikel 23.3, som föreskriver vissa krav på förfarandet innan uppföljningen kan avslutas, är det viktigt att åklagaren före den tidpunkt som anges i uppföljnings- förklaringen begär besked från myndigheten i den andra staten om huruvida uppföljningen ska fortsätta, se vidare avsnitt 8.8. Regeringen instämmer vidare i promemorians förslag att uppföljnings- förklaringen ska upphävas om beslutet om övervakningsåtgärder inte kan följas upp till följd av att det inletts ett straffrättsligt förfarande mot den Hinder mot fortsatt uppföljning torde endast föreligga när det i anledning av det straffrättsliga förfarandet vidtagits tvångsåtgärder mot den misstänkte, varför det bör uppställas som en förutsättning för att upphävande ska kunna ske. Denna grund för upphävande bör omfatta den situationen att tvångsåtgärder vidtas i anledning av att den behöriga myndigheten i den andra staten, utan att återkalla beslutet och intyget, utfärdar en europeisk arresteringsorder eller en nordisk arresteringsorder för den gärning som beslutet om övervakningsåtgärder grundas på. överlämnande begärs, kommer den misstänkte i de allra flesta fall att anhållas och häktas, varför det är praktiskt möjligt att följa upp beslutet om övervakningsåtgärder. Även om ett frihetsberövande inte sker men det vidtas åtgärder enligt 25 kap. , torde det framstå som mindre lämpligt att fortsätta uppföljningen. aktuell grund för upphävande bör även omfatta den situationen att uppföljningen inte kan fortsätta på grund av att det vidtagits tvångsåtgärder mot den misstänkte i andra straffrättsliga förfaranden som pågår antingen i eller i en annan stat än den utfärdande staten. Att den stat som följer upp ett utländskt beslut om övervaknings- åtgärder kan vidta åtgärder med anledning av annan brottslighet än det beslutet om övervakningsåtgärder avser framgår av artikel 18.5 i Om svenska myndigheter inleder ett straffrättsligt förfarande mot den misstänkte bör åklagaren underrätta myndigheten i den andra medlemsstaten om det. Leder det svenska förfarandet till att den berörda personen frihetsberövas, bör uppföljningsförklaringen upphävas eftersom det är möjligt att följa upp beslutet om Skulle åtgärder enligt 25 kap. vidtas, torde det också vara olämpligt att låta uppföljningsförklaringen fortsätta att gälla. Detsamma bör gälla om den misstänkte är föremål för ett straffrättsligt förfarande i en annan stat än den som fattat beslut om Om det gentemot den misstänkte har utfärdats en europeisk eller nordisk arresteringsorder eller om han eller hon har efterlysts internationellt enligt reglerna om utlämning, kan det leda till att personen i fråga frihetsberövas eller blir föremål för åtgärder enligt Frihetsberövas den misstänkte, finns det på samma sätt som om en svensk förundersökning inletts inga förutsättningar att följa upp beslutet om övervakningsåtgärder. Detsamma torde gälla om det i en sådan situation beslutas om reseförbud Vidare anser regeringen att det bör vara möjligt att upphäva en uppföljningsförklaring om den misstänkte under pågående uppföljning påbörjar verkställigheten av en påföljd. sådan att den hindrar fortsatt uppföljning bör bedömas utifrån omständigheterna i varje enskilt fall. Mot denna bakgrund bör det införas en särskild grund för upphävande för de situationer där beslutet om övervakningsåtgärder kan följas upp i till följd av att det i ett straffrättsligt förfarande har vidtagits tvångsåtgärder mot den som beslutet om övervakningsåtgärder avser eller till följd av att han eller hon har påbörjat verkställigheten av en påföljd. Som påtalas av Lagrådet torde motsvarande hinder mot fortsatt uppföljning även kunna uppstå vid andra typer av frihetsberövanden än straffrättsliga, t.ex. vid tvångsomhändertaganden enligt lagen (1991:1128) om psykiatrisk tvångsvård. Regeringen anser därför att den föreslagna upphävandegrunden även bör omfatta de situationer då det på grund av tvångsåtgärder som vidtagits mot den misstänkte i andra förfaranden än straffrättsliga, föreligger hinder mot fortsatt uppföljning. Om åklagarens skyldighet att underrätta myndigheten i den utfärdande staten om att det har inletts andra förfaranden mot den berörda personen kan meddelas föreskrifter i förordning. Om myndigheten i den stat som beslutat om övervakningsåtgärderna då ger in en egen begäran om överlämnande enligt en europeisk eller nordisk arresteringsorder, vilket inte torde kunna uteslutas, får dessa konkurrerande framställningar prövas enligt lagen om överlämnande från enligt en europeisk arresteringsorder (5 kap. 4 och 5 §§). Förfarandet för att upphäva en uppföljningsförklaring bör vara enkelt och smidigt. I promemorian föreslås att åklagaren ska vara behörig att upphäva förklaringen i samtliga fall. Regeringen instämmer i promemorians förslag. Visserligen skulle det kunna ifrågasättas om åklagaren ska kunna upphäva en förklaring som rätten fastställt eller meddelat. Skälet till detta är att åklagaren inte bör kunna upphäva rättens beslut på de grunder som rätten prövat. Denna situation kan dock endast uppkomma när det framkommer omständigheter som medför att beslutet om övervakningsåtgärder inte får följas upp i . Grunden för att upphäva i dessa fall är att det framkommit nya omständigheter som inte varit föremål för rättens prövning. Om det blir aktuellt att upphäva en uppföljningsförklaring med stöd av denna bestämmelse, kommer det vidare att krävas samråd med den andra statens behöriga myndighet, vilket åklagaren ansvarar för. Sammantaget anser därför regeringen att åklagaren bör ha ensam behörighet att besluta om att upphäva en uppföljningsförklaring. En uppföljningsförklaring som upphävs på grund av att det framkommit att beslutet om övervakningsåtgärder inte får erkännas i förutsätter att det har gjorts en ny bedömning beträffande de allmänna förutsättningarna för erkännande eller hindren mot erkännande. Den mot vilken uppföljningsförklaringen gäller bör därför, på samma grunder som när det gäller möjligheten att överklaga själva uppföljningsförklaringen, i den situationen kunna överklaga beslutet om upphävande. I övrigt bör åklagarens upphävandebeslut inte kunna överklagas. Ett beslut om upphävande bör delges den misstänkte. 2014/15:116 8.11 Överlämnande från enligt en europeisk Regeringens förslag: Den strafftröskel om fängelse som gäller för överlämnande från till en annan medlemsstat enligt en europeisk arresteringsorder ska inte gälla om överlämnandet avser en gärning som legat till grund för ett utländskt beslut om övervakningsåtgärder som erkänts i . Detta undantag i fråga om tillämplig strafftröskel ska dock endast gälla under förutsättning att den misstänkte befann sig i den andra staten när beslutet om övervakningsåtgärder meddelades och att uppföljningen av beslutet fortfarande pågår här i när arresteringsordern utfärdas. Promemorians förslag överensstämmer i huvudsak med regeringens. Promemorian innehåller inget förslag om vissa särskilt angivna förutsättningar för att undantaget beträffande strafftröskel ska gälla. Remissinstanserna: De flesta remissinstanserna godtar förslaget eller invänder inte mot det. avstyrker dock förslaget med hänvisning till att det inte är rimligt att bistår ett annat land med ett överlämnande för sådan mindre allvarlig brottslighet som skulle kunna komma i fråga. vid anför att den föreslagna ordningen är rimlig om utgångspunkten är en situation där den misstänkte initialt befunnit sig i den utfärdande staten. påtalar dock att varken rambeslutet eller förslagen i promemorian hindrar att ett utländskt beslut om övervakningsåtgärder meddelas när den misstänkte befinner sig i en annan stat än den utfärdande, vilket i ett sådant fall med den föreslagna ordningen skulle innebära att strafftröskeln för överlämning slopas utan att det egentligen finns några skäl för det. Mot denna bakgrund anser fakultetsnämnden att inte bör tillämpa rambeslutets undantag från den strafftröskel som gäller för överlämnande enligt en europeisk arresteringsorder. Skälen för regeringens förslag: Rambeslutet vilar på grundtanken att myndigheten i den utfärdande staten, om den misstänkte exempelvis överträder beslutet om övervakningsåtgärder eller inte frivilligt återvänder till den utfärdande staten för rättegång, kan vidta andra tvångsåtgärder för att säkerställa lagföringen, t.ex. genom att en europeisk arresteringsorder utfärdas. Mot bakgrund av att rambeslutet även är tänkt att tillämpas för mindre allvarlig brottslighet ska den strafftröskel som normalt gäller för överlämnande enligt en europeisk arresteringsorder, dvs. gärningen ska kunna leda till fängelse eller annan frihetsberövande åtgärd , inte tillämpas. Varje medlemsstat kan dock i en förklaring ange att den ändå avser att tillämpa strafftröskeln (artikel 21.3). och vid anser att bör upprätthålla denna strafftröskel. Lagrådet anser att det finns skäl för fortsatta överväganden i fråga om lämpligheten av att inte tillämpa den normalt gällande strafftröskeln i de nu aktuella fallen. Som påpekats är en av grundtankarna med rambeslutet att beslut om övervakningsåtgärder ska kunna meddelas avseende mindre En förutsättning för att en myndighet i en medlemsstat ska överväga att fatta ett beslut om övervakningsåtgärder i dessa fall kommer sannolikt att vara att det finns en möjlighet att få personen i fråga återförd till den utfärdande staten om han eller hon t.ex. inte frivilligt inställer sig till förhör eller huvudförhandling. Om väljer att tillämpa strafftröskeln, är risken stor att beslut om övervakningsåtgärder avseende lindrigare brott inte kommer att översändas till för erkännande och uppföljning och således att personer med anknytning till får sitta frihetsberövade i en annan medlemsstat i stället för att vara föremål för övervakningsåtgärder i . Denna aspekt väger enligt regeringens mening tyngre än att upprätthålla den strafftröskel som normalt gäller vid överlämnande enligt en europeisk arresteringsorder. Ett avsteg från strafftröskeln ligger också i linje med regeringens förslag att svenska beslut om övervakningsåtgärder ska kunna meddelas även för brott för vilka inte är föreskivet fängelse (se avsnitt 7.1). Sammantaget delar regeringen därför bedömningen i promemorian att den strafftröskel som gäller för överlämnande från enligt en europeisk arresteringsorder inte ska gälla om begäran om överlämnande avser en gärning som legat till grund för ett utländskt beslut om övervakningsåtgärder som följs upp här. En bestämmelse om detta bör, som föreslås i promemorian, föras in i lagen om överlämnande från enligt en europeisk arresteringsorder. För att tydliggöra att undantagsbestämmelsen är kopplad till att uppföljning pågår här i och således inte kan göras gällande efter att uppföljningen upphört föreslås dock en något annorlunda formulering av bestämmelsen i fråga. Mot bakgrund av de synpunkter som Lagrådet och vid framför gällande förslaget i denna del anser regeringen vidare att det finns skäl att ytterligare begränsa de situationer då avsteg från straffskalan ska kunna ske. Regeringen anser visserligen att risken för ett sådant kringgående av reglerna om överlämnande enligt en europeisk arresteringsorder som vid och även Lagrådet tar upp är begränsad. För att utesluta att ett beslut om övervakningsåtgärder meddelas i den misstänktes utevaro i syfte att kunna begära honom eller henne överlämnad enligt en arresteringsorder oberoende av vilket straff som är föreskrivet för det aktuella brottet, anser dock regeringen att den föreslagna undantagsbestämmelsen endast ska kunna tillämpas om den misstänkte befann sig i den utfärdande staten när beslutet om övervakningsåtgärder meddelades. Lagrådet anmärker att det i den föreslagna bestämmelsen inte uppställs något krav på att den misstänkte ska ha överträtt beslutet om övervakningsåtgärder eller på annat sätt undandragit sig lagföring för att överlämnande ska kunna ske. Enligt den ordning som regeringen nu föreslår kommer den misstänkte ha befunnit sig i den utfärdande staten för beslutet om övervakningsåtgärder. Det får förutsättas att den andra medlemsstaten i en sådan situation inte har något intresse av att utfärda en europeisk arresteringsorder så länge den misstänkte följer beslutade åtgärder och inställer sig till eventuella förhör och förhandlingar. Vidare anser regeringen att införandet av ett kriterium som är kopplat till den misstänktes misskötsamhet riskerar att ge upphov 2014/15:116 till flera tillämpningsproblem. Att svenska åklagare och domstolar i samband med prövningen av frågan om överlämnande enligt en europeisk arresteringsorder, med de tidsfrister som gäller i det förfarandet, skulle behöva utreda sambandet mellan utfärdandet av arresteringsordern och en eventuell misskötsamhet är inte rimligt. Detta särskilt mot bakgrund av vad regeringen angett ovan beträffande risken för att en europeisk arresteringsorder utfärdas så länge den misstänkte följer beslutade åtgärder. Sammantaget anser regeringen således att något sådant kriterium inte bör införas. Regeringens bedömning: bör underrätta rådets general- sekretariat enligt artikel 6.1 i rambeslutet om att är behörig myndighet enligt rambeslutet såväl när är utfärdande som verkställande stat och att även och allmänna domstolar är behöriga myndigheter när är Underrättelsen avseende de allmänna domstolarnas behörighet bör endast avse en behörighet att fatta beslut om Promemorians bedömning överensstämmer delvis med regeringens. Promemorians bedömning är att endast bör utses som behörig myndighet. Remissinstanserna: En majoritet av remissinstanserna delar bedömningen i promemorian eller lämnar den utan invändning. Skälen för regeringens bedömning: Av artikel 6.1 i rambeslutet följer att varje medlemsstat ska ange vilka rättsliga myndigheter som enligt nationell lagstiftning är behöriga att vidta åtgärder enligt rambeslutet när medlemsstaten är utfärdande respektive verkställande stat. I avsnitt 6.4 föreslår regeringen, i likhet med förslaget i promemorian, att åklagare ska vara behöriga att fatta beslut och vidta åtgärder såväl när ett svenskt beslut om övervakningsåtgärder sänds över till en annan medlemsstat som när ett utländskt sådant beslut sänds över hit. är utfärdande stat ska även allmänna domstolar vara behöriga, dock endast vad avser att fatta beslut om övervakningsåtgärder och vissa andra beslut som är kopplade till det beslutet. Enligt artikel 6.1 ska underrätta rådets generalsekretariat om vilka rättsliga myndigheter som ska vara behöriga att vidta åtgärder En stat kan även utse en central myndighet att bistå i samarbetet (artikel 7). Regeringen delar bedömningen i promemorian att någon sådan myndighet inte ska utses. I promemorian föreslås att ska underrätta rådets general- sekretariat om att är behörig myndighet enligt Regeringen anser emellertid att underrättelsen angående behörig myndighet när är utfärdande stat ska omfatta samtliga myndigheter som är behöriga att meddela beslut om övervaknings- åtgärder (artikel 6.1 och 4 a). Eftersom allmänna domstolar och åklagare vid såväl som föreslås ha Prop. 2014/15:116 sådan behörighet bör även allmänna domstolar och Ekobrottsmyndig- heten anges som behöriga myndigheter när är utfärdande stat. För allmänna domstolar innebär behörigheten endast att meddela beslut, medan den för åklagare även innebär att vidta övriga åtgärder enligt föreslagna regler i avsnitt 7. När det däremot gäller behörig myndighet i de fall är verkställande stat bör underrättelsen endast omfatta Åklagarmyndig- heten. Regeringen anser det vara en fördel att den andra statens behöriga myndigheter endast har en myndighet att vända sig till i . Genom de nya bestämmelserna om erkännande och uppföljning av beslut om övervakningsåtgärder åläggs , Ekobrotts- myndigeten, och de allmänna domstolarna nya uppgifter. Det är inte möjligt att nu förutse hur många nya ärenden som kommer att behöva handläggas vid myndigheterna. Det kan dock konstateras att ett genomförande av rambeslutet om uppföljning av beslut om övervakningsåtgärder kommer att medföra en viss ökad ärendemängd, eftersom det är fråga om en ny samarbetsform mellan EU- medlemsstaternas myndigheter. Det är den verkställande staten som ska stå för kostnader som uppstår vid tillämpning av rambeslutet, förutom sådana kostnader som uteslutande uppkommer på den utfärdande statens territorium (artikel 25). anför att antalet inkommande ärenden kan komma att bli betydande och att de arbetsinsatser som kommer att krävas för att hantera ärenden som uppstår i anledning av den nya lagen innebär kostnadsökningar som svårligen kan finansieras inom befintliga anslag. Även menar att det, beroende på hur många fall det kommer att bli fråga , kan uppstå behov av ökade resurser till åklagarväsendet. Regeringen delar inte farhågor att antalet inkommande ärenden kommer att bli betydande. Detta trots att ett beslut om övervakningsåtgärder även kan avse mindre allvarliga brott. Regeringen bedömer det som osannolikt att det skulle finnas ett uppdämt behov från andra medlemsstater att låta misstänkta personer få återvända till för uppföljning av ett beslut om övervakningsåtgärder. Samarbetet är något helt nytt för medlemsstaterna och i vart fall initialt kommer det troligen endast att röra sig om ett fåtal sådana ärenden. Vidare bedömer regeringen att det kan antas att antalet meddelade svenska beslut om övervakningsåtgärder kommer att bli begränsat. Förutsättningarna för att meddela ett sådant beslut är något annorlunda än de som gäller för beslut om reseförbud och anmälningsskyldighet enligt 25 kap. , bland annat krävs det för att meddela ett beslut om övervakningsåtgärder att det inte är olämpligt med hänsyn till utredningen och lagföringen av brottet i fråga. Reseförbud och anmälningsskyldighet enligt 25 kap. används 2014/15:116 förhållandevis sparsamt. Det är inte sannolikt att beslut om övervakningsåtgärder kommer användas i större utsträckning. Regeringen vill också i detta sammanhang lyfta fram att syftet med rambeslutet bland annat är att förbättra förutsättningarna för att välja icke frihetsberövande åtgärder i straffrättsliga förfaranden. Genom att det i högre utsträckning än tidigare blir möjligt att vidta en icke frihetsberövande straffprocessuell åtgärd i stället för att tillfälligt frihetsberöva den misstänkte bör genomförandet av rambeslutet kunna leda till vissa besparingar i form av färre frihetsberövanden i . Sammantaget kan de eventuella merkostnader som kan komma att uppstå till följd av genomförandet av rambeslutet inte förväntas vara större än att de kan hanteras inom befintliga budgetramar för de myndigheter som berörs. Med hänsyn till att det är svårt att förutse antalet ärenden som kommer att behöva handläggas av svenska myndigheter och behov av eventuella utbildningsinsatser kan dock frågan, som påpekas av , komma att behöva utvärderas efter lagens ikraftträdande. Regeringens förslag: De föreslagna bestämmelserna ska träda i kraft . Den nya lagen om erkännande och uppföljning av beslut om övervakningsåtgärder inom Europeiska unionen ska gälla gentemot de medlemsstater som genomfört rambeslutet om uppföljning av övervakningsåtgärder. Promemorians förslag överensstämmer delvis med regeringens. I promemorian föreslås inga övergångsregler. Remissinstanserna: Majoriteten av remissinstanserna godtar förslaget eller invänder inte mot det. vid understryker vikten av att genomföra rambeslutet före , eftersom kommissionen från och med det datumet har befogenhet att väcka talan mot på grund av försenat genomförande. Skälen för regeringens förslag: Medlemsstaterna ska vidta de åtgärder som krävs för att genomföra rambeslutet i nationell rätt (artikel 27 i rambeslutet). Det är därför angeläget att de föreslagna bestämmelserna träder i kraft . Regeringen bedömer att bestämmelserna kan träda i kraft . Den nya lagen om erkännande och uppföljning av beslut om övervakningsåtgärder inom Europeiska unionen bör enbart tillämpas gentemot den stat som genomfört rambeslutet. Det föreslås en övergångsbestämmelse med den innebörden. 12.1Förslaget till lag om erkännande och uppföljning av beslut om övervakningsåtgärder inom Europeiska unionen Lagen är ny. Den genomför rådets rambeslut /829/RIF om tillämpning mellan Europeiska unionens medlemsstater av principen om ömsesidigt erkännande på beslut om övervakningsåtgärder som ett alternativ till tillfälligt frihetsberövande (rambeslutet om uppföljning av beslut om övervakningsåtgärder). De allmänna övervägandena om behovet av en ny lag finns i avsnitt 6.1. 1 kap. Allmänna bestämmelser