prop · H30339 · 2015-10-28 00:00:00 — Det är också främst överväganden enligt 36 kap. 19 § 2 RB som tillämpas när rätten överväger bevisupptagning vid en inställd huvudförhandling. Situationen i första punkten, att ett vittne inte kan infinna sig vid huvudförhandlingen, fyller sällan någon praktisk funktion vid en inställd huvudförhandling och situationen i tredje punkten förutsätter att målet ska avgöras utan en huvudförhandling. Intresseavvägningen som ska göras enligt 36 kap. 19 § 2 mellan å ena sidan förhörets och målets betydelse och å andra sidan kostnaderna för vittnets inställelse vid huvudförhandlingen och de olägenheter inställelsen medför för honom eller henne ryms inom den lämplighetsbedömning som rätten enligt förslaget ska göra för att bedöma om bevisupptagning ska ske vid en inställd huvudförhandling. Hänvisningen till 36 kap. 19 § RB är alltså inte nödvändig. Genom regeringens förslag till lagteknisk lösning undviks också det påpekat som en risk med utredningens förslag, nämligen att 36 kap. 19 § 2 RB skulle förlora sin mening. Regeringen föreslår därför att de utökade möjligheterna till bevisupptagning ska införas i de bestämmelser som behandlar upptagande av muntlig bevisning i samband med en inställd huvudförhandling, dvs. i 43 kap. 3 § och 46 kap. 3 § RB. Med denna lösning placeras den materiella regleringen för när rätten får ta upp muntlig bevisning om en huvudförhandling ställs in i 43 kap. 3 § och 46 kap. 3 § RB i stället för i 36 kap. 19 § RB. Det bör dock upplysas i 36 kap. 19 § RB att det i 43 kap. 3 § och 46 kap. 3 § RB finns bestämmelser om när rätten får ta upp muntlig bevisning om en huvudförhandling ställs in. 5.2Tidigare upptagna förhör bör användas oftare Regeringens förslag: Om ett muntligt bevis som har tagits upp utom huvudförhandling eller vid en tidigare huvudförhandling i samma instans kan läggas fram genom en ljud- och bildupptagning, får beviset tas upp på nytt vid huvudförhandlingen endast om ytterligare frågor behöver ställas eller om det finns särskilda skäl. Om ett nytt förhör hålls med någon som har hörts inför rätten och det tidigare förhöret har dokumenterats genom en ljud- och bildupptagning, ska förhöret inledas med en uppspelning av upptagningen, om det inte är olämpligt. Utredningens förslag överensstämmer i huvudsak med regeringens. Utredningens förslag saknar dock en möjlighet att ta upp beviset på nytt om det finns särskilda skäl. Vidare föreslår utredningen en annan lagteknisk lösning när det gäller bestämmelserna om bevis som tagits upp vid en tidigare huvudförhandling. Remissinstanserna: När det gäller utredningens förslag avseende förhör som tagits upp utom huvudförhandling är de flesta remissinstanser som yttrar sig positiva eller tillstyrker förslaget. Till dessa hör JO, och . och , som båda är positiva till förslaget, framhåller att rätten vid huvudförhandlingen bör inta en generös inställning till frågan om tilläggsförhör ska tillåtas. Även är positiv till förslaget men påpekar att klargörande behövs angående dels möjligheten att hålla tilläggsförhör vid huvudförhandlingen, dels frågan om rättens sammansättning. framhåller att det bör övervägas om det inte är tillräckligt att eventuella tilläggsförhör hålls per telefon. vid , och avstyrker eller är övervägande negativa till förslaget. framhåller betydelsen av att olika förhör läggs fram i samma form i ett sammanhang. och påpekar bl.a. att det kan befaras att förhörspersonen kan få inställa sig vid domstol och att den praktiska nyttan då är försumbar. Även beträffande utredningens förslag avseende förhör som tagits upp vid en tidigare huvudförhandling är de flesta remissinstanser positiva. Till dessa hör JO, , och . och Hovrätten för Nedre , som båda är positiva till förslaget, påpekar dock att det finns situationer då det kan vara olämpligt att använda sig av förhör från en tidigare huvudförhandling. Hovrätten över och tillstyrker förslaget, men förordar en annan lagteknisk lösning. Några av de remissinstanser som är positiva till förslaget, bl.a. och , är dock tveksamma till utredningens resonemang kring en analog tillämpning av bestämmelserna, exempelvis när deldom meddelats beträffande en tilltalad och huvudförhandling hålls mot en medtilltalad vid senare tillfälle. , som inte har någon invändning mot resonemanget, har ingen erinran mot en sådan analog tillämpning under förutsättning att parts rätt att åberopa bevisning inte inskränks. vid och vid avstyrker eller är övervägande negativa till förslaget. Fakultetsnämnderna framhåller bl.a. att alla förhörspersoner bör behandlas på samma sätt och att olika behandling kan leda till en risk för felaktig bevisvärdering och omfattande tilläggsförhör. Skälen för regeringens förslag Som redan har nämnts ska bevis som tagits upp utom huvudförhandling tas upp på nytt vid huvudförhandlingen om rätten finner att det är av betydelse i målet och det inte finns något hinder mot att ta upp beviset. I tvistemål där förlikning om saken är tillåten får dock beviset tas upp på nytt endast om någon av parterna begär det. Har tingsrätten i ett mål som överklagats till hovrätten tagit upp bevisning, behöver beviset tas upp på nytt endast om hovrätten finner att det är av betydelse för utredningen. Kan ett muntligt bevis läggas fram i hovrätten genom en ljud- och bildupptagning av förhöret vid tingsrätten, får beviset tas upp på nytt endast om ytterligare frågor behöver ställas. I får de bevis som tagits upp av lägre rätt tas upp på nytt endast om det finns synnerliga skäl (35 kap. 13 § RB). Om en ny huvudförhandling hålls (t.ex. efter att en första huvudförhandling behövt ställas in) ska målet som huvudregel företas till fullständig handläggning. Vid en ny huvudförhandling ska bevis som har tagits upp vid en tidigare handläggning tas upp på nytt om rätten finner att det är av betydelse i målet och det inte finns något hinder mot att ta upp beviset. I ett tvistemål där förlikning om saken är tillåten får dock förnyad bevisupptagning ske endast om någon av parterna begär det. Bestämmelserna gäller även i hovrätt och (43 kap. 13 § andra stycket och 46 kap. 13 § andra stycket, 50 kap. 17 § första stycket och 51 kap. 17 § första stycket samt 55 kap. 15 § RB). Om ett bevis som tagits upp utom huvudförhandling eller vid en tidigare huvudförhandling inte ska tas upp på nytt ska det läggas fram på lämpligt sätt (35 kap. 13 § fjärde stycket, 43 kap. 13 § andra stycket, 46 kap. 13 andra stycket RB). Det innebär oftast att ett förhör läggs fram genom en uppspelning av ljud- och bildupptagningen. Om förhör med någon som redan har uttalat sig inför rätten tas upp på nytt får det inledas med en uppspelning av ljud- och bildupptagningen från det förra förhöret. Om förhöret skett i lägre rätt ska förhöret i högre rätt inledas med en sådan uppspelning om det inte är olämpligt (36 kap. 16 § andra stycket RB). I hovrätten är således huvudregeln att ett nytt förhör ska genomföras som ett tilläggsförhör, medan det i tingsrätten är en möjlighet. Genom hänvisning gäller samma bestämmelse också vid förhör med en part eller en målsägande som inte för talan, vid handläggning av domstolsärenden samt, i tillämpliga delar, i förvaltningsdomstol, arrendenämnder och hyresnämnder (37 kap. 3 § RB och 24 § lagen [1996:242] om domstolsärenden, 25 § förvaltningsprocesslagen [1971:291] och 19 a § lagen [1973:188] om arrendenämnder och hyresnämnder). I motiven till EMR-reformen uttalade regeringen att förhör i tingsrätt normalt borde ske genom en spontan och omedelbar berättelse inför rätten, dvs. utan att man först spelar upp inspelningen från det tidigare förhöret. Vidare uttalades att man i tingsrätten får den bästa balansen inför bevisvärderingen om alla förhör vid en huvudförhandling presenteras på i huvudsak samma sätt. Regeringen ansåg dock att i de fall ett förhör dokumenterats genom en videoupptagning kunde det vara ändamålsenligt om förhöret inleddes med en uppspelning av upptagningen (prop. 2004/05:131 s. 164). 2015/16:39 Vad ska gälla vid huvudförhandlingen? I avsnitt 5.1 föreslår regeringen utökade möjligheter till bevisupptagning i samband med en inställd huvudförhandling. För att de fördelar som finns med att utöka möjligheterna att ta upp bevisning i denna situation ska få genomslag måste förhören i så stor utsträckning som möjligt komma till användning vid en senare huvudförhandling. En liknande situation är den när ett förhör tagits upp vid en tidigare huvudförhandling i målet, men en ny huvudförhandling måste hållas, t.ex. på grund av de tidsfrister som finns för uppehåll i huvudförhandlingen eller om rättegången behöver tas om på grund av att jäv föreligger mot någon domare. En ny huvudförhandling kan också bli aktuell när hovrätten undanröjt tingsrättens dom och återförvisat målet till tingsrätten för fortsatt handläggning eller när målet tagits upp på nytt efter beviljad resning. Även om det finns skillnader mellan de situationer då förhör tagits upp utom huvudförhandling jämfört med de när så har skett vid en tidigare huvudförhandling anser regeringen att regelverket för i vilka fall förhören ska kunna användas vid huvudförhandlingen även fortsättningsvis bör utformas på ett likartat sätt (35 kap. 13 §, 43 kap. 13 § och 46 kap. 13 § RB). Utredningen har samma utgångspunkt och föreslår att om ett tidigare förhör dokumenterats genom ljud- och bildupptagning får beviset tas upp på nytt endast om ytterligare frågor behöver ställas. Vidare föreslår utredningen att i de fall ett nytt förhör hålls med någon som har hörts inför rätten ska förhöret inledas med en uppspelning av upptagningen, om det inte är olämpligt (36 kap. 16 § RB). De flesta remissinstanser som kommenterar förslagen, bl.a. , och , anser att en sådan ordning bör gälla för bevisning som tagits upp utom huvudförhandling. Detsamma gäller de remissinstanser, bl.a. , och , som tar upp förslaget om vad som ska gälla för förhör som tagits upp vid en tidigare huvudförhandling. , som i huvudsak ställer sig positiv till förslagen, anser att svårigheter i bevisvärderingen kan uppstå i situationer där olika personer hörs olika efter den aktuella händelsen. vid anser att alla förhörspersoner bör behandlas på samma sätt och att olika behandling kan leda till en risk för felaktig bevisvärdering. vid avstyrker förslagen och anser att värdet av att olika förhör läggs fram i samma form i ett samlat sammanhang bör beaktas. Utredningen redovisar att erfarenheterna från EMR-reformen när det gäller presentation i hovrätten av muntlig bevisning som tagits upp i tingsrätten är mycket goda. Även remissinstanserna är överlag positiva till den teknik som infördes genom EMR-reformen. Förutsättningarna för bevisföringen i hovrätten i ett överklagat mål är i de flesta fall att förhören tagits upp vid en fullständig huvudförhandling i tingsrätten då även övrig bevisning och sakframställningar presenterats och parterna varit närvarande. Regeringen kan konstatera att dessa förhållanden i viss utsträckning skiljer sig från förhållandena när bevisningen både tagits upp och ska presenteras i tingsrätten, särskilt när den tagits upp utom De positiva erfarenheter av EMR-reformen som utredningen redovisar medför dock enligt regeringen att det första förhöret inför rätten i stor utsträckning även i tingsrätten bör kunna ges företräde framför senare förhör med samma person, om förhöret dokumenterats med ljud- och bildupptagning. Regeringen anser därför att tiden nu är mogen för att utöka möjligheterna för att vid en huvudförhandling i tingsrätten använda ljud- och bildupptagningar som gjorts i tingsrätten, antingen vid en tidigare huvudförhandling i samma mål eller utom huvudförhandling. Bestämmelserna bör i huvudsak utformas på det sätt som utredningen föreslår. Med beaktande av de skillnader som finns mellan rättegången i tingsrätt och i hovrätt bör emellertid de fall då beviset får tas upp på nytt inte vara begränsade till situationer då ytterligare frågor behöver ställas, som fallet är i hovrätten (35 kap. 13 § andra stycket RB). Det kan i vissa av de fall som regeringens förslag avser finnas situationer där det inte framstår som lämpligt att lägga fram beviset genom uppspelning av en ljud- och bildupptagning, trots att några ytterligare frågor inte behöver ställas. Så kan exempelvis vara fallet om rätten vid huvudförhandlingen bedömer att förutsättningar för bevisupptagningen inte funnits. Det är också, som påpekar, fallet vid en ny huvudförhandling i tingsrätten om hovrätten återförvisar målet för att det förekommit ett sådant rättegångsfel som fått till följd att den tilltalade i praktiken berövats rätten att försvara sig. Det bör därför också finnas en möjlighet att ta upp beviset på nytt om det föreligger särskilda skäl. Till skillnad från utredningen och Hovrätten över och anser inte regeringen att det finns skäl att ändra den gällande ordningen avseende i vilken bestämmelse respektive situation regleras. När det sedan gäller frågan hur ljud- och bildupptagningen ska användas i rättegången gäller som nämnts att i mål som överklagats till hovrätt, ska förhöret inledas med en uppspelning av upptagningen när tingsrätten tagit upp förhöret med denna teknik, och det inte är olämpligt. Som tidigare berörts reser några remissinstanser farhågor för svårigheter i bevisvärderingshänseende om inte all bevisning i tingsrätten presenteras på samma sätt. Rättegången i hovrätten i ett överklagat mål skiljer sig visserligen från rättegången i tingsrätten i flera avseenden, bl.a. genom att den muntliga bevisningen i hovrätten som regel läggs fram genom uppspelning av ljud- och bildupptagning. Regeringen kan dock inte se att det framkommit några omständigheter som tyder på att bevisvärderingen i hovrätten försvårats på något avgörande sätt i de fall det exempelvis tillkommit förhör med personer som inte hörts vid tingsrätten. De svårigheter med bevisvärderingen i tingsrätten som de nämnda remissinstanserna påtalar bör därför inte överdrivas, särskilt inte i de fall bevisupptagningen skett vid en tidigare huvudförhandling med parterna närvarande och övrig utredning presenterad. Regeringen föreslår därför, i likhet med utredningen, att om ett nytt förhör hålls med någon som tidigare hörts inför rätten och det förra förhöret har dokumenterats genom en ljud- och bildupptagning, ska förhöret inledas med en uppspelning av upptagningen, om det inte är olämpligt. Det innebär att det i tingsrätten, liksom i hovrätten, är huvudregel att ett nytt förhör ska genomföras som ett tilläggsförhör. 2015/16:39 När behöver ytterligare frågor ställas? I hovrätt gäller att tilläggsförhör kan komma i fråga bl.a. om en part tillåts åberopa nya omständigheter vars existens är tvistiga mellan parterna och en part vill föra bevisning om denna omständighet genom ytterligare frågor till en i tingsrätten hörd person. Tilläggsförhör är också tillåtet om annan, ny bevisning i hovrätten gör det befogat att ställa ytterligare frågor till någon som redan hörts i tingsrätten eller om det råder oklarhet vad någon menat med vissa uppgifter (prop. 2004/05:131 s. 203). Utredningen påpekar att tilläggsförhör förhållandevis sällan begärs i hovrätten. Förutsättningarna vid bevisupptagningen är emellertid inte helt jämförbara med hovrättssituationen i de situationer som regeringens förslag avser. Bevisupptagningen kan t.ex. ha skett utom huvudförhandling och ibland i parts utevaro. I dessa fall kan rättssäkerhetshänsyn och kräva att en möjlighet till kompletterande förhör finns. Med detta följer att behovet av att vid huvudförhandlingen ställa ytterligare frågor kan vara större än i mål som överklagats. När tidigare upptagna förhör från samma instans används, bör därför tilläggsförhör kunna bli aktuellt i fler situationer än i mål som överklagats. Så kan exempelvis vara fallet om en part som inte varit närvarande vid bevisupptagningen gör gällande att uppgifter av betydelse inte kommit fram eller kommit fram på ett felaktigt sätt. Det kan också tänkas vara så att en part önskar ställa tilläggsfrågor till en målsägande eller ett vittne som var närvarande vid det inställda förhandlingstillfället på grund av att nya uppgifter kommer fram i förhör med ett annat vittne som hörs först vid huvudförhandlingen. Det finns således enligt regeringens uppfattning anledning för rätten att ha en mer generös inställning till tilläggsförhör vid huvudförhandlingen än vad som är praxis i hovrätterna, något som också och påpekar. och ifrågasätter om den föreslagna ordningen för bevisupptagning utom rätta verkligen medför några effektivitetsvinster om beviset tas upp utom huvudförhandling och vittnet ändå kan behöva inställa sig till domstolen . befarar att om behovet av tilläggsförhör framkommer först vid huvudförhandlingen och om den som ska höras inte är på plats, kan förhandlingen behöva ställas in och rätten behöva kalla till ett ytterligare förhandlingstillfälle. Regeringen konstaterar att det är rätten som har ansvaret att inför huvudförhandlingen avgöra om det finns behov av att ställa ytterligare frågor till den hörde och i så fall kalla personen till förhandlingen. Det bör emellertid i praktiken vila ett stort ansvar på parterna att på förhand ta ställning till om ytterligare frågor behöver ställas till den hörde och i så fall uppmärksamma rätten på detta. I de fall ett tilläggsförhör är aktuellt kan det övervägas om det är tillräckligt att det hålls per telefon, en möjlighet som bl.a. och framhåller. I vissa fall kommer det dock vara nödvändigt för en förhörsperson att inställa sig vid domstolen en andra gång. Regeringen bedömer dock att de eventuella nackdelar för förhörspersoner och rättsväsendet som några remissinstanser lyfter fram, sammantaget är begränsade. Olägenheter med ytterligare inställelser torde inte vara större än de som skulle ha uppkommit om den som ska höras inte skulle lämnat sina uppgifter vid det första tillfället. 2015/16:39 kan, som utredningen framhåller, ett tilläggsförhör upplevas som en mindre påfrestning för den som ska höras jämfört med ett fullständigt förhör. Utredningen lyfter fram att frågan om återanvändande av förhör som tagits upp med ljud och bild även kan aktualiseras när bevisningen har betydelse i ett mål med en annan tilltalad eller där det på något annat sätt blir aktuellt att förhör som tagits upp i ett mål åberopas i ett annat. Utredningen anser att dessa situationer avser samma frågeställning som vid en ny huvudförhandling och föreslår därför en analog tillämpning av bestämmelserna. Flera remissinstanser, bl.a. och är tveksamma till utredningens resonemang och påpekar bl.a. att en sådan rättstillämpning skulle påverka den tilltalades möjlighet att försvara sig. Utredningen lämnar i denna del inte några lagförslag som regeringen kan ta ställning till. Det bör framhållas att avsikten med de författningsändringar som föreslås inte är att utvidga möjligheten för en analog tillämpning i de situationer som utredningen pekar på. anser att frågan om rätten ska bestå av samma ledamöter vid bevisupptagningen utom huvudförhandling som vid huvudförhandlingen bör klargöras. Om en huvudförhandling har hållits, ska domen grundas på vad som förekommit vid förhandlingen. Detsamma gäller om ny huvudförhandling har hållits. (17 kap. 2 § och 30 kap. 2 § RB). Liksom utredningen anser regeringen att det inte finns anledning att införa någon bestämmelse som generellt reglerar om det ska vara samma domare eller en annan sammansättning vid de aktuella tillfällena. Frågan om rätten måste avgöra målet i en ny sammansättning eller inte får liksom avgöras i enlighet med gällande jävsbestämmelser. 5.3Syn ska dokumenteras med ljud och bild Regeringens förslag: En tingsrätt ska som huvudregel dokumentera iakttagelser vid syn genom en ljud- och bildupptagning, om det inte finns särskilda skäl mot det. Utredningens förslag överensstämmer i huvudsak med regeringens. Utredningens förslag är dock begränsat till dokumentation av syn på stället. Utredningen har en annan lagteknisk lösning än regeringen. Remissinstanserna: Flera remissinstanser tillstyrker utredningens förslag, bl.a. JO, , Hovrätten över och , Hovrätten för Nedre , , , , och . Ett par domstolar, och , avstyrker förslaget och anför bl.a. att vad som iakttas vid syn på stället inte kan ersättas med en ljud- och bildupptagning från tingsrättens besök på platsen och att en skärpning av bestämmelsen riskerar att 2015/16:39 begränsa en effektiv och ändamålsenlig handläggning i tingsrätten. Även , som i och för sig inte invänder mot förslaget, menar att det bör beaktas att ett besök på en plats ger en möjlighet att orientera sig rumsligt på ett sätt som inte motsvaras av att ta del av en ljud- och bildupptagning från platsen. avstyrker att bestämmelsen ska gälla för måltyperna inom mark- och miljödomstolens område. Enligt tingsrätten är syn i dessa måltyper ofta omfattande och rum och det är viktigt att det finns utrymme för domstolen att göra bedömningar av dokumentationsform och omfattning. Flera remissinstanser, bl.a. , och , påpekar att för att dokumentationen ska hålla tillräcklig kvalitet kommer det krävas rätt teknisk utrustning och utbildning för den personal som kommer att använda utrustningen. Skälen för regeringens förslag Genom EMR-reformen infördes en möjlighet för rätten att dokumentera det som iakttas vid syn genom en ljud- och bildupptagning (6 kap. 6 a § RB). Det ansågs innebära bl.a. den fördelen att beviset inte alltid behöver tas upp på nytt i hovrätten, eftersom hovrätten kan bedöma att det är tillräckligt att vad som iakttagits vid synen i tingsrätten läggs fram genom ljud- och bildupptagningen (35 kap. 13 § andra stycket RB). Reformen förutsågs kunna leda till besparingar och förenklingar för såväl parterna som rätten (se prop. 2004/05:131 s. 109). Bestämmelsen är tillämplig såväl vid syn på stället som vid syn som hålls i rättssalen och gäller i alla instanser. Den kompletterar 6 kap. 3 § RB som föreskriver att det som iakttas vid syn på stället ska antecknas av rätten. Det är domstolens uppgift att utifrån vad som är lämpligt i det enskilda fallet göra bedömningen när en syn bör dokumenteras med en ljud- och bildupptagning. Är det fråga om syn på stället ansågs det regelmässigt vara till fördel för handläggningen av målet att dokumentera synen genom en ljud- och bildupptagning. Om föremålet för synen riskerar att förändras eller gå förlorat innan avgörandet vunnit laga kraft ansågs det tala för dokumentation genom en ljud- och bildupptagning. Även vid sådan syn som hålls enligt reglerna om bevisupptagning utom huvudförhandling i 39 kap. 2 § RB ansågs det i många fall finnas anledning att dokumentera synen genom en ljud- och bildupptagning. I tingsrätt bör syn regelmässigt dokumenteras genom en ljud- och bildupptagning För att processen i allmän domstol ska bli så effektiv och ändamålsenlig som möjligt bör iakttagelser vid syn i tingsrätt som huvudregel dokumenteras genom en ljud- och bildupptagning på motsvarande sätt som förhör som tas upp i tingsrätt. Det saknas skäl att i detta sammanhang göra åtskillnad mellan syn på stället och syn som hålls i rättssalen. De fördelar som finns med att genom en ljud- och bildupptagning dokumentera syn på stället gäller även sådan dokumentation av syn som hålls i rättssalen av föremål som inte tas in i akten eller som kan tänkas komma att förändras eller av någon annan anledning inte längre vara tillgängliga i sitt ursprungliga skick, t.ex. när målet prövas i högre rätt efter ett överklagande. Några remissinstanser, bl.a. , och , framför att en ljud- och bildupptagning inte fullt ut kan jämföras med syn på stället eftersom syftet med synen ofta är att få en förståelse och en känsla för sådant som rymd, placering och avstånd. Uppfattningen av hur det ser ut på en plats kan påverkas av om inspelningen görs ur felaktig vinkel eller med en ostadig hand.