prop · H20394 · 2015-04-01 00:00:00 — Genom lagändringar har civilanställda vid digheten och möjlighet att hålla fler förhör och att delge information om förenklad delgivning. Civilanställda ska kunna vara förundersökningsledare enligt Allt fler förundersökningar bedöms vara av enkel beskaffenhet och leds därför av i stället för av åklagare. Därmed ökar Polis- myndighetens behov av förundersökningsledare. Enligt 8 § tredje stycket polisförordningen (2014:1104) får eller Säkerhetspoli- sen inte överlämna till någon annan än en polisman att leda förundersök- ning eller att avgöra frågor som enligt Polismyndighe- ten eller Säkerhetspolisen ska besluta om. Detta krav gör att det endast är polismän som får vara förundersökningsledare. För att möjliggöra att även civilanställda utredare ska kunna vara för- undersökningsledare föreslås i departementspromemorian att det i stället bör införas krav på särskilt förordnande och viss kompetens hos den som ska leda förundersökningar enligt (se Ds 2013:64 s.212 f.). Regeringen, som i huvudsak delar de bedömningar som görs i depar- tementspromemorian, avser att ändra polisförordningen så att inte bara polismän får leda förundersökning enligt . öppnas för att förundersökning ska kunna ledas även av civilanställda utredare som enligt eller Prop. 2014/15:94 bedömning har de särskilda kvalifikationer som krävs för uppgiften. ger också möjlighet att använda tidigare åklagare för uppgiften, om myndigheten anställer sådana. Civilanställda ska kunna leda förundersökningar och utredningar enligt lagen med särskilda bestämmelser om unga lagöverträdare Enligt 2 § första stycket lagen (1964:167) med särskilda bestämmelser om unga lagöverträdare (LUL) ska en förundersökning mot den som inte har fyllt , om det inte möter hinder, ledas av en åklagare eller polis- man som, med avseende på intresse och fallenhet för arbete med unga lagöverträdare, är särskilt lämpad för uppgiften. Samma krav gäller enligt 32 § tredje stycket för sådan utredning som ska genomföras då någon misstänks för brott. Även i LUL ställs således krav på att den som ska leda förundersökning eller annan utredning ska vara åklagare eller polisman. Som framgått avser regeringen att ta bort kravet i polisförordningen på att vara polisman för att få leda förundersökning enligt och därigenom öppna för att sådana förundersökningar även ska kunna ledas av särskilt förordnade civilanställda utredare eller andra som har den särskilda kompetens som krävs. Brottsutredningar genomförs av såväl polismän som av brottsutredare med annan kompetens. Några särskilda olägenheter som kan kopplas till att utredare som inte är polismän genomför utredningar har inte kommit fram i de förhållandevis många uppföljningar och granskningar som har gjorts. Mot den bakgrunden och då många av ut- redningarna där unga är misstänkta inte ställer krav på en polismans särskilda yrkeskunskaper eller rätt att använda våld, anser regeringen att kraven på polismans kompetens i 2 § första stycket respektive 32 § tredje stycket LUL bör tas bort. Då kommer både polismän och civilanställda utredare att omfattas av bestämmelserna. Därigenom öppnas för att för- undersökning eller annan utredning ska kunna ledas även av andra än polismän som enligt bedömning har de särskilda kva- lifikationer som krävs för uppgiften. Den unge ska om möjligt möta samma polisanställda vid ny utredning Om den unge tidigare varit föremål för förundersökning eller utredning enligt 31 §, ska enligt 2 § andra stycket och 32 § fjärde stycket LUL om möjligt samma åklagare och samma polismän anlitas för den nya förun- dersökningen eller utredningen. Bestämmelserna har som primärt syfte att säkerställa att så långt möjligt samma handläggare ska användas, för att bevara kontinuiteten och skona den unge. Genom sin nuvarande lydelse träffar reglerna dock endast polismän. I departementspromemo- rian föreslås därför att bestämmelserna ändras så att de även träffar andra anställda (Ds 2013:64 s. 206 f.). Regeringen delar den bedömning som görs i departementspromemo- rian och anser att alla anställda som tidigare genomfört utredningsarbete som rör den unge bör omfattas av regleringen. Regeringen föreslår därför att de nu aktuella paragraferna ändras så att samtliga anställda som tidi- 2014/15:94 gare lett eller genomfört utredningsarbete enligt LUL träffas av bestäm- melserna. Civilanställda ska kunna uppmana unga att avhjälpa eller begränsa skada på grund av brott Enligt 13 § LUL får en polisman anmoda den som har eller kan antas ha fyllt 15 men inte att vidta åtgärder för att av- hjälpa eller begränsa skada på grund av brott, om den unge har erkänt brottet eller om det annars med hänsyn till omständigheterna är uppen- bart att han har begått brottet. Av förarbetena framgår att regleringen omfattar såväl de fall där någon anträffas på bar gärning som de situatio- ner där det först under ett senare skede av förfarandet står klart att den unge utfört gärningen, t.ex. om den unge erkänner gärningen i samband med ett förhör (prop. 1987/88:135 s. 27). Både den polisman som griper den unge på bar gärning och den som senare håller förhör med den unge kan således anmoda honom eller henne att avhjälpa eller begränsa skada. Av förarbetena framgår att den unge inte har någon skyldighet att följa polisens anmodan och att en anmodan därför aldrig kan förenas med någon form av tvång. Enligt regeringens förslag kommer både polismän och andra som har den särskilda kompetens som krävs att kunna leda förundersökningar enligt och förundersökningar och utredningar enligt LUL. Mot den bakgrunden är det rimligt, inte minst från effektivitets- synpunkt, att även den som inte är polisman ska kunna uppmana den unge att vidta åtgärder för att avhjälpa eller begränsa skada. En sådan uppmaning bör alltså även få ges av en civilanställd utredare, om han eller hon har fått den uppgiften. Den lösningen innebär att myndigheten i sin arbetsordning kan peka ut vilka anställda, utöver polismän, som får uppmana en ung lagöverträdare att avhjälpa eller begränsa skada. 8.2Tillgången till uppgifter i belastningsregistret Regeringens förslag: ges samma rätt som bl.a. Datainspektionen att få del av uppgifter ur be- lastningsregistret för sin tillsynsverksamhet. Departementspromemorians förslag överensstämmer med regering- ens. Remissinstanserna: Flertalet remissinstanser yttrar sig inte särskilt över förslaget. är positivt till förslaget. Säker- hets- och integritetsskyddsnämnden har inget att invända mot den före- slagna ändringen. Skälen för regeringens förslag: Säkerhets- och integritetsskydds- nämnden är en relativt ny myndighet som har en viktig roll när det gäller tillsynen över och Säkerhetspolisens personuppgifts- behandling. Enligt 1 § lagen (2007:980) om tillsyn över viss brottsbe- kämpande verksamhet (tillsynslagen) ska Säkerhets- och integritets- skyddsnämnden utöva tillsyn över bl.a. tillämpningen av polisdatalagen (2010:361). När det gäller Säkerhetspolisen ska nämnden även utöva tillsyn över behandlingen av personuppgifter enligt den tidigare gällande polisdatalagen (1998:622). Tillsynen över personuppgiftsbehandlingen ska särskilt avse behandling av känsliga personuppgifter. Nämndens tillsyn ska syfta till att säkerställa att verksamheten bedrivs författnings- enligt. Nämnden utövar enligt 2 § tillsynslagen sin tillsyn genom inspek- tioner och andra undersökningar. Nämnden är också enligt 3 § tillsynslagen skyldig att på begäran av en enskild kontrollera om han eller hon har varit föremål för sådan person- uppgiftsbehandling som avses i 1 § tillsynslagen och om behandlingen har varit författningsenlig. Nämnden ska underrätta den enskilde om att kontrollen har utförts. Nämndens skyldighet att utföra kontroller enligt 3 § är således knuten till nämndens tillsynsområde så som det anges i 1 § tillsynslagen. Enligt en övergångsbestämmelse som meddelades när tillsynslagen infördes är nämnden skyldig att på en enskilds begäran även kontrollera förhållanden före lagens ikraftträdande. Enligt 4 § tillsynslagen har nämnden rätt att av förvaltningsmyndig- heter som omfattas av tillsynen få de uppgifter och det biträde som nämnden begär. Även domstolar och de förvaltningsmyndigheter som inte omfattas av tillsynen är skyldiga att lämna nämnden de uppgifter som den begär. Avsikten var att denna reglering, tillsammans med reg- lerna i offentlighets- och sekretesslagen, ska ge nämnden tillgång till alla de handlingar den behöver för sin tillsyn. I förarbetena framhålls att nämnden ska ha ”full rätt till insyn” (prop. 2006/07:133 s. 67). Frågan om kunde ha behov av tillgång till uppgifter ur belastningsregistret har dock inte tidigare berörts, varken när nämnden tillkom eller när den nya polisdatalagen infördes och nämndens tillsyn utökades till att omfatta även och polismyndigheternas personuppgiftsbehandling (se prop. 2006/07:133 respektive prop. 2009/10:85). Uppgifter i belastningsregister har alltid ansetts vara särskilt känsliga och omgärdas därför av absolut sekretess enligt 35 kap. 3 § offentlighets- och sekretesslagen (2009:400). Det har motiverats med att den dömdes återanpassning i samhället inte ska försvåras och att det är angeläget att denna typ av uppgifter inte sprids mer än vad som är absolut nödvändigt. Uppgifter ur registret får endast lämnas ut i den ordning som föreskrivs i lagen (1998:620) om belastningsregister och i säkerhetsskyddslagen (1996:627) med tillhörande förordningar. Det innebär att de regler i 10 och 12 kap. offentlighets- och sekretesslagen som normalt gäller för bl.a. informationsutbyte mellan myndigheter inte får tillämpas. I 6 § lagen om belastningsregister föreskrivs att personuppgifter ur belastningsregistret ska lämnas ut bl.a. om det begärs av ombudsmän, för deras tillsyns- verksamhet. är den enda av de myndigheter som utövar tillsyn över polisens rättsliga verksamhet som inte har rätt att få del av uppgifter ur belastningsregistret. Det förhållandet att utlämnande av uppgifter ur belastningsregistret regleras exklusivt i lagen och förordningen om belastningsregister och säkerhetsskyddslagen med tillhörande förordning och att nämnden inte nämns där innebär att den riskerar att inte få den av lagstiftaren avsedda insynen på detta område. 2014/15:94 Även om nämnden inte utövar tillsyn över behandlingen av person- uppgifter enligt lagen om belastningsregister kan uppgifter ur registret vara av vikt för den tillsyn som nämnden utövar. Det kan t.ex. vara fråga om att kontrollera om en uppgift borde ha gallrats eller försetts med en särskild upplysning på grund av att en frikännande dom har meddelats. Mot den bakgrunden anser regeringen att 6 § lagen om belastningsregis- ter bör ändras så att får samma tillgång till uppgifter ur belastningsregister som övriga tillsynsmyndig- heter. Regeringens förslag: Om en person tillhör hemvärnets personal och Säkerhetspolisen får kännedom om omständigheter som kan medföra att han eller hon är olämplig att inneha skjutvapen ska Säker- hetspolisen – i så stor utsträckning som dess verksamhet medger det – Departementspromemorians förslag överensstämmer i sak med re- Remissinstanserna: Flertalet remissinstanser yttrar sig inte särskilt Försvarsmakten menar att Säkerhetspolisen omfattades av den tidigare lydelsen av informationsskyldigheten, och att det bör före- skrivas att Säkerhetspolisen ska underrätta Försvarsmakten om omstän- digheter som kan ha betydelse för frågan om någon i hemvärnets perso- nal kan anses vara olämplig att inneha vapen eller tränas i vapenbruk. framhåller att den regel som föreslås i promemorian inte torde vara sekretessbrytande och anser att förslaget behöver belysas ytterligare från sekretessynpunkt. Skälen för regeringens förslag skyldighet att underrätta Försvarsmakten I 6 kap. 7 § vapenlagen (1996:67) i dess lydelse före föreskrevs att i de fall där en polismyndighet fick kännedom om omstän- digheter som kunde medföra att en person som tillhör hemvärnets perso- nal var olämplig att inneha skjutvapen skulle polismyndigheten omedel- underrätta Försvarsmakten om dessa omständigheter. gäller underrättelseskyldigheten för . Det är angeläget att Försvarsmakten får kännedom om alla omständig- heter som gör att en persons lämplighet som hemvärnsman kan ifråga- sättas, vilket är syftet med underrättelseskyldighet. Underrättelseskyldigheten gäller oavsett om personen i fråga för tillfället har tilldelats vapen eller inte. Med hemvärnets personal avses nämligen inte bara hemvärnsmän som kan tilldelas vapen utan även s.k. avtalsper- sonal, dvs. personer som tjänstgör inom hemvärnet enligt förordningen (1994:524) om frivillig försvarsverksamhet. Hemvärnet består för närva- rande av närmare 20 600 personer och kan som högst uppgå till cirka 22 000 personer. Av dessa har 16 800 hemvärnsavtal och resterande 3 800 har frivilligavtal. skyldighet att underrätta Försvarsmakten anses om- Prop. 2014/15:94 fatta både omständigheter som själv har kännedom om, t.ex. uppgifter om brott eller omhändertaganden vid ordningsstör- ningar, och sådana omständigheter som läkare anmäler till Polismyndig- heten enligt 6 kap. 6 § vapenlagen. En uppgiftsskyldighet är sekretessbrytande enligt 10 kap. 28 § offent- lighets- och sekretesslagen (2009:400). En sådan skyldighet innebär också att den myndighet som har rätt att få upplysningarna kan kräva att få tillgång till dem med stöd av 6 kap. 5 § offentlighets- och sekretessla- gen. Säkerhetspolisens skyldighet att underrätta Försvarsmakten Uppgiftsskyldigheten ankom i den tidigare polisorganisationen på en polismyndighet, dvs. på den lokala polisorganisationen. Säkerhetspolisen hade däremot i egenskap av en avdelning inom inte någon motsvarande skyldighet. Försvarsmaktens uppfattning att Säker- hetspolisen omfattades av den lagstadgade informationsskyldigheten motsägs alltså av paragrafens tidigare ordalydelse. Med anledning av att Säkerhetspolisen blev en fristående myndighet aktua- liseras dock frågan om även Säkerhetspolisen bör informera Försvars- makten om omständigheter som kan ge anledning att överväga om en person är lämplig att ingå i hemvärnet. Att , som har ersatt den lokala och regionala polisor- ganisationen, har en omfattande uppgiftsskyldighet är naturligt, med hänsyn till att myndigheten i stor utsträckning kan komma att få tillgång till uppgifter som kan vara av intresse för Försvarsmakten. När det gäller Säkerhetspolisen är emellertid frågan betydligt mer komplicerad. Dess verksamhet är snävare, vilket innebär mindre sannolikhet för att uppgif- ter av betydelse för frågan om någon är lämplig att inneha vapen ska komma till myndighetens kännedom. Vidare får Säkerhetspolisen en del av sin kännedom om personer genom internationella kontakter. Uppgifter som Säkerhetspolisen får från andra staters säkerhets- och underrättelse- tjänster lämnas vanligen under förbehåll att mottagaren inte får lämna uppgiften vidare till nationella myndigheter. Det innebär att en sådan uppgift inte kan lämnas till någon svensk myndighet, inte ens till domstol (se bl.a. prop. 2009/10:31 s. 234 f. och 239). Säkerhetspolisens internationella samarbete spelar en viktig roll för arbetet att värna den nationella säkerheten. Det är mot den bakgrunden som Säkerhetspolisen endast har en mycket begränsad uppgiftsskyldig- het. Den underrättelseskyldighet som finns avser främst rapportering till regeringen och, i visst fall, till . Med hänsyn till detta, och då de uppgifter som Säkerhetspolisen förfogar över är av den arten att de inte bör spridas om det inte är absolut nödvän- digt, anser regeringen att det inte bör komma i fråga att ålägga Säker- hetspolisen en lika långtgående uppgiftsskyldighet som gäller för Polis- myndigheten. Däremot anser regeringen, i likhet med Försvarsmakten, att det givetvis är angeläget att Säkerhetspolisen – i så stor utsträckning som dess verksamhet medger det – delger Försvarsmakten sådan infor- mation som kan ha betydelse för frågan om någon i hemvärnets personal kan anses vara olämplig att inneha vapen eller tränas i vapenbruk. 2014/15:94 ligger i Säkerhetspolisens eget intresse att motverka eventuella säker- hetshot som kommer till myndighetens kännedom. I lagrådsremissen föreslogs att det skulle föreskrivas en möjlighet för Säkerhetspolisen att underrätta Försvarsmakten. Enligt Lagrådet bör bestämmelsen i stället utformas som en skyldighet för Säkerhetspolisen att underrätta Försvarsmakten om sådant som kan ha betydelse för be- dömningen, i så stor utsträckning som Säkerhetspolisens verksamhet medger det. Med beaktande av Lagrådets synpunkt bör det i 6 kap. 7 § vapenlagen föreskrivas att om Säkerhetspolisen får kännedom om sådana omständigheter som kan medföra att en person som tillhör hemvärnets personal är olämplig att inneha skjutvapen ska myndigheten – i så stor utsträckning som dess verksamhet medger det – underrätta Försvars- makten om dessa. En bestämmelse utformad på sådant sätt medför en uppgiftsskyldighet som är sekretessbrytande enligt 10 kap. 28 § offent- lighets- och sekretesslagen (2009:400). Därmed tillgodoses Säkerhets- och integritetsskyddsnämndens önskan om en tydligare bestämmelse. 8.4Dispositionsförbud vid misstanke om finansiering av terrorism Regeringens förslag: Säkerhetspolisen anges vid sidan av Polismyn- digheten som beslutande myndighet när det gäller dispositionsförbud enligt lagen om åtgärder mot penningtvätt och finansiering av ter- rorism. Departementspromemorians förslag överensstämmer med regering- ens. Remissinstanserna yttrar sig inte särskilt över förslaget. Skälen för regeringens förslag Nya regler har införts för att komma till rätta med penningtvätt Genom lagen (2014:307) om straff för penningtvättsbrott har det införts nya effektivare medel för att komma till rätta med penningtvätt (se prop. 2013/14:121). Det har också, genom 3 kap. 8 § lagen (2009:62) om åtgärder mot penningtvätt och finansiering av terrorism, skapats möjlig- het att belägga egendom som misstänks vara föremål för penningtvätt eller vara avsedd för finansiering av terrorism med ett tillfälligt förbud att disponera den, dispositionsförbud. Ett dispositionsförbud gäller under . För att undvika att medel som har belagts med dispositionsförbud går förlorade när dispositionsförbudet löper ut har det även i den nya lagen om straff för penningtvättsbrott och i lagen (2002:444) om straff för finansiering av särskilt allvarlig brottslighet i vissa fall (finansieringsla- gen) införts ett nytt tvångsmedel, penningbeslag. Efter omorganisationen av polisen ligger uppgiften att meddela dispo- sitionsförbud på (prop. 2013/14:110 s. 416 f.). Ett sådant beslut ska underställas åklagare, som ska pröva om åtgärden ska bestå (se 3 kap. 8 och 9 §§ lagen om åtgärder mot Prop. 2014/15:94 penningtvätt och finansiering av terrorism). Under remissbehandlingen av förslagen framhöll Säkerhetspolisen att den har till uppgift att bekämpa finansiering av terrorism och därmed bör ha möjlighet att besluta om dispositionsförbud. Det borde gälla även när Säkerhetspolisen inte längre utgör en del av . Säker- hetspolisen påpekade att den inom ramen för sin uppgift att förebygga, förhindra och utreda terrorismfinansiering kan få information som gör att beslut om dispositionsförbud kan behöva fattas. Regeringen uttalade i propositionen En effektivare kriminalisering av penningtvätt att frågan om Säkerhetspolisens möjlighet att fatta beslut om dispositionsförbud bör bli föremål för fortsatta överväganden i ett annat sammanhang (prop. 2013/14:121 s. 79). När lade fram sitt betänkande fanns det inte något förslag om att Säkerhetspolisen skulle ombildas till en fristående myndighet. Utredningens förslag om vem som ska besluta om disposi- tionsförbud byggde på den polisorganisation som fanns då. En av utgångspunkterna i propositionen En ny organisation för polisen (prop. 2013/14:110) är att organisationsförändringen inte ska leda till någon ändring när det gäller och Säkerhetspolisens ansvarsområden och arbetsuppgifter (s. 395). Det innebär att Säkerhets- polisen har samma ansvarsområde efter omorganisationen som den har haft. uppgifter har till följd av omorganisationen mellan och Säkerhetspolisen beroende på vilken av dessa som tidigare ansvarade för uppgiften. I vissa fall fullgörs dock samma uppgifter av båda myndigheterna (s. 408 f.). Till Säkerhetspoli- sens uppgifter hör att förebygga, förhindra eller upptäcka brottslig verk- samhet som innefattar brott som anges i 3 § finansieringslagen och att utreda sådana brott (jfr nuvarande 5 kap. 1 § polisdatalagen; 2010:361). Uppgiften att förebygga, förhindra eller upptäcka brottslig verksamhet som avser penningtvätt och att utreda sådana brott ligger på Polismyn- digheten, som även har uppgiften som nationell finansunderrättelseenhet enligt de internationella instrument som reglerar området. Den nationella finansunderrättelseenheten (Finanspolisen) vid är bl.a. mottagande enhet för begäran om dispositionsförbud som inkommer från en utländsk motsvarande enhet (se även s. 417 f.). Det är också normalt genom Finanspolisen som har till uppgift att belägga egendom som misstänks vara föremål för penningtvätt med dispositions- förbud. Det är när misstankarna gäller finansiering av terrorism som även Säkerhetspolisen kan behöva kunna meddela dispositionsförbud. Som framgår av propositionen om polisens nya organisation torde Säkerhetspolisen, genom att tillämpa nuvarande 3 § andra stycket polis- lagen (1984:387) i ett enskilt fall kunna besluta om dispositionsförbud. Där föreskrivs nämligen att vad som i lag eller förordning föreskrivs om ska tillämpas på Säkerhetspolisen, när den leder polis- verksamhet. Som framhålls i propositionen bör dock lagstiftningen i möjligaste mån anpassas så att behovet av att tillämpa den nu aktuella 2014/15:94 bestämmelsen begränsas (s. 409 f.). Därför föreslog regeringen att Säker- hetspolisen uttryckligen ska nämnas i de bestämmelser som är avsedda att omfatta även Säkerhetspolisen. Mot den angivna bakgrunden anser regeringen att 3 kap. 8 och 9 §§ la- gen om åtgärder mot penningtvätt och finansiering av terrorism bör änd- ras på det sättet att – utöver – även Säkerhetspolisen anges som myndighet som får besluta om dispositionsförbud. Regeringens förslag: Egendom som har varit föremål för försök, för- beredelse eller stämpling till näringspenningtvätt ska kunna tas i för- var enligt lagen om visst stöldgods m.m. (stöldgodslagen). Departementspromemorians förslag överensstämmer med regering- ens förslag. Remissinstanserna yttrar sig inte särskilt över förslaget. Skälen för regeringens förslag: Som framgår av föregående avsnitt har nya effektivare medel för att komma till rätta med penningtvätt in- förts i lagen (2014:307) om straff för penningtvättsbrott. Det har bl.a. införts utökade möjligheter att förverka egendom som varit föremål för penningtvätt. Straffansvaret har också utvidgats bl.a. genom att den som i näringsverksamhet eller såsom led i en verksamhet som bedrivs vane- mässigt eller annars i större omfattning medverkar till en åtgärd som skäligen kan antas vara vidtagen i penningtvättssyfte kan dömas för näringspenningtvätt (7 § lagen om straff för penningtvättsbrott). Även försök, förberedelse och stämpling till näringspenningtvätt som inte är ringa är förenat med straffansvar (8 §). I likhet med vad som gäller vid näringshäleri enligt 9 kap. 6 § andra stycket eller 7 § andra stycket 1 kan egendom som varit föremål för näringspenningtvätt eller försök, förberedelse eller stämpling till sådant brott inte förverkas (prop. 2013/14:121 s. 68). I stället kan egendomen tas i förvar enligt lagen (1974:1065) om visst stöldgods m.m. (prop. 2013/14:121 s. 72 f.). En upplysning om detta finns i 9 § andra stycket lagen om straff för pen- ningtvättsbrott, som anger att det av stöldgodslagen framgår att egendom som varit föremål för brott enligt 7 eller, såvitt avser näringspenningtvätt, 8 § kan tas i förvar.