prop · H2031380 · 2015-01-01 00:00:00 — Sådana följdbeslut kan ha meddelats innan det blir fråga för att ta ställning till mer ingripande följdbeslut. I fråga om villkorlig frigivning blir det aktuellt för övervakningsnämnden att tillämpa 26 kap. 15–20 §§ . Är den överförda påföljden en svensk skyddstillsyn, blir 28 kap. 7–9 §§ tillämpliga. Vidare kan det bli fråga om att upphäva eller ändra en föreskrift om samhällstjänst (28 kap. 2 a § tredje stycket ). Om det blir fråga om att undanröja skyddstillsynen för att i stället bestämma påföljden till fängelse, ska åklagare på övervakningsnämndens begäran väcka talan vid domstol om detta. I ett sådant fall kan i undantagsfall den dömde ha varit föremål för frihetsberövande i den verkställande staten, liknande ett omhändertagande i vid misskött skyddstillsyn. Detta får i så fall beaktas av domstolen när den nya påföljden bestäms (se 28 kap. 9 § ). Enligt rambeslutet möjliggörs överflyttning till en annan medlemsstat av en svensk villkorlig dom, eventuellt försedd med föreskrifter om bl.a. samhällstjänst. I detta avseende skiljer sig rambeslutet från det som gäller enligt de nämnda lagarna om hittillsvarande samarbete med andra stater i fråga om verkställighet av frivårdspåföljder. Vid misskötsamhet av en svensk dom på villkorlig dom som verkställs i beslutar domstolen om åtgärd på talan av åklagare (27 kap. 6 § ). Detsamma gäller om det blir fråga om att ändra eller upphäva en föreskrift om samhällstjänst (27 kap. 2 a § ). Motsvarande ordning bör gälla för det fall den andra staten har återfört behörigheten att fatta följdbeslut i fråga om en svensk villkorlig dom, som verkställs i den staten. I dessa fall bör alltså Kriminalvården, sedan den har tagit emot information enligt artikel 17.1 från den andra staten, överlämna ärendet till allmän åklagare för vidare åtgärd. Om det i finns behov av att höra den dömde innan det blir aktuellt att döma till en annan påföljd, framgår av rambeslutet att detta kan ske i enlighet med tillämpliga delar av det förfarande som föreskriver en möjlighet att hålla förhör med personer via videolänk enligt 2014/15:138 internationella instrument eller EU-lagstiftning (artikel 17.4). handläggning av ett ärende är skriftlig, men den dömde har enligt 37 kap. 6 § en rätt att höras muntligt i ärendet. Det kan ske genom t.ex. telefon- eller videoförhör, om den dömde befinner sig i en stat som godtar att ett sådant förhör genomförs. I annat fall får den dömdes önskemål att höras muntligen uppfyllas genom personlig inställelse vid nämndens sammanträde. Vid åklagares och domstols handläggning av ett ärende om t.ex. undanröjande av skyddstillsyn finns det möjlighet att begära hjälp utomlands för att höra den dömde i enlighet med lagen (2000:562) om internationell rättslig hjälp i brottmål, som grundar sig på bl.a. europeiska konvention om ömsesidig rättslig hjälp i brottmål och konventionen mellan EU:s medlemsstater om ömsesidig rättslig hjälp i brottmål. Kriminalvården ska utan dröjsmål underrätta den behöriga myndigheten i den andra staten om de följdbeslut som har meddelats i med anledning av att den andra staten har hänskjutit ett sådant ärende hit (artikel 17.5). Detta kan regleras i förordning. Som framgår ovan möjliggör rambeslutet i vissa fall (artikel 11.4) att den verkställande staten övertar ansvaret för att övervaka domens efterlevnad, dock utan att alls överta ansvaret för att meddela följdbeslut. Mervärdet av att under sådana förutsättningar överföra verkställigheten får enligt regeringens mening regelmässigt anses mycket litet. Det saknas därför anledning att i lagen införa en möjlighet för Kriminalvården att ingå sådana överenskommelser. 7.4Upphävande av ett beslut om att sända över en dom för erkännande och verkställighet Regeringens förslag: Kriminalvården ska kunna upphäva ett beslut om att sända över en dom till en annan medlemsstat för erkännande och verkställighet där fram till dess att domen har erkänts av den staten. Kriminalvården ska också kunna upphäva beslutet om översändande fram till dess att domen har börjat verkställas i den andra medlemsstaten, om upphävandet görs med anledning av ett beslut av den andra staten om att anpassa påföljden till sin lagstiftning. Oavsett om domen har erkänts och börjat verkställas i den andra staten eller inte, ska Kriminalvården genast upphäva beslutet om översändande, om påföljden har fallit bort enligt svensk lag eller kan verkställas enligt ett beslut av en svensk myndighet. Utredningens förslag: Utredningen föreslår inte någon särskild upphävandegrund med anledning av den verkställande statens beslut om anpassning av påföljden. I övrigt överensstämmer utredningens förslag nära med regeringens förslag (se s. 639 f. i betänkandet). Remissinstanserna: Remissinstanserna godtar eller invänder inte mot förslagen. Skälen för regeringens förslag Återkallelse vid ändrade förhållanden Sedan domen har sänts över för erkännande och verkställighet i den verkställande staten finns det i rambeslutet inte någon generell bestämmelse som möjliggör för den utfärdande staten att ensidigt återkalla översändandet. Emellertid är det i grunden fråga om en fakultativ översändandemöjlighet för den utfärdande staten (artikel 5.1). Intill dess att domen har erkänts av den andra staten kvarstår dessutom befogenheten hos den utfärdande staten att verkställa domen (artikel 7.1). Enligt regeringens mening måste därför rambeslutet tolkas så att den utfärdande staten har möjlighet att återkalla översändandet fram till den tidpunkt då den verkställande staten har erkänt domen. Det bör därför tas in en bestämmelse i lagen om att Kriminalvården har möjlighet att upphäva beslutet om översändande av en dom till en annan medlemsstat fram till dess att domen har erkänts i den staten. Frågan om upphävande före det att erkännande skett i den andra staten torde framför allt bli aktuell när Kriminalvården efter det att domen har sänts över får ytterligare information från den andra statens myndigheter som innebär att de förutsättningar som anges i lagen för att överföra verkställigheten kan anses uppfyllda. Det kan vara fråga om t.ex. att den andra staten har för avsikt att anpassa påföljden på ett sätt som Kriminalvården anser olämpligt eller att den dömde under överföringsprocessen lagförs för ytterligare brott i . Enligt rambeslutet kan den utfärdande staten avbryta förfarandet att erkänna och övervaka domen i två särskilt reglerade fall, under förutsättning att övervakningen i den verkställande staten ännu inte har påbörjats. Med rambeslutets terminologi kallas detta för att dra tillbaka det intyg som avses i artikel 6.1 i rambeslutet. Det första fallet är då den verkställande staten, på begäran av den utfärdande staten, har informerat den utfärdande staten om den maximala längden på den frihetsberövande påföljd som kan påföras den dömde om frivårdspåföljden i fråga missköts (artiklarna 9.4 och 16.2). Denna information ska lämnas till den utfärdande staten efter mottagandet av domen eller övervakningsbeslutet och övriga handlingar. Ett tillbakadragande av intyget ska enligt artikel 9.4 beslutas och meddelas till den verkställande staten från mottagandet av nämnda information. Kriminalvården kommer i dessa fall att ta del av den beslutsgrundande informationen mycket snart efter det att den verkställande staten har tagit emot ärendet. Det bör därför regelmässigt finnas utrymme för Kriminalvården att vid behov avbryta överlämnandeprocessen innan den andra staten har haft en praktisk möjlighet att erkänna domen. Saken bör därför kunna hanteras inom ramen för den ovan föreslagna bestämmelsen om Kriminalvårdens möjlighet att upphäva beslutet att översända domen före det att erkännande har skett i den andra staten. Några ytterligare bestämmelser i lag synes inte behövliga. Däremot bör i förordning regleras att Kriminalvården alltid bör begära nämnda information från den andra staten för det fall den staten inte har lämnat någon förklaring enligt artikel 14.3 utan avser att överta ansvaret även för att meddela följdbeslut av mer ingripande slag. 2014/15:138 Det andra fallet avser situationen då den verkställande staten skriftligen har informerat om sitt beslut om att anpassa en alternativ påföljd eller övervakningsåtgärd till lagstiftningen i det landet. Den utfärdande staten kan då enligt rambeslutet avbryta förfarandet att erkänna och övervaka domen, under förutsättning att verkställigheten inte har påbörjats (artiklarna 9.4 och 18.5). Även i detta fall måste enligt artikel 9.4 den utfärdande staten besluta om återkallelse och meddela beslutet till den verkställande staten från mottagandet av informationen från den verkställande staten. Regelmässigt torde i dessa fall vetskapen om den verkställande statens anpassningsbeslut komma till Kriminalvårdens kännedom först sedan domen har erkänts i den andra staten. kan anpassningsbeslutet vara sådant att överförande inte längre framstår som lämpligt. Det bör därför i lagen föreskrivas att Kriminalvården med anledning av ett beslut av den andra staten om anpassning av påföljden får upphäva beslutet om översändande av domen, dock under förutsättning att verkställighet av domen inte har påbörjats i den andra staten. Kriminalvården bör underrätta den andra statens myndigheter om beslutet om upphävande. Om upphävandet sker med stöd av den föreslagna allmänna regeln om Kriminalvårdens rätt att återkalla ett översändandebeslut innan domen har erkänts i den andra staten, bör underrättelsen ske . Därigenom kan undvikas att den andra staten hinner erkänna domen, vilket skulle medföra att upphävandebeslutet kan göras gällande mot den staten. Sker upphävandet i stället till följd av att den verkställande staten har meddelat ett anpassningsbeslut, bör den staten underrättas om upphävandebeslutet från det att Kriminalvården skriftligen har mottagit anpassningsbeslutet. Utöver det som har sagts bör den andra staten underrättas när beslutet om upphävande har fått laga kraft. De nu nämnda underrättelseskyldigheterna kan regleras i förordning. Återkallelse sedan påföljden har bortfallit Enligt artikel 19 har både den utfärdande och den verkställande staten rätt att bevilja amnesti eller nåd. Däremot är det endast den utfärdande staten som har rätt att besluta om omprövning av den aktuella domen. Rambeslutet innehåller inga särskilda regler om hur den utfärdande staten ska informera den verkställande staten om ett beslut eller en åtgärd som innebär att påföljden – eller – kan verkställas. Likväl bör en sådan underrättelse lämnas genom försorg av den utfärdande statens behöriga myndighet. Om nåd eller amnesti beviljas i eller om domen undanröjs på grund av att t.ex. resning har beviljats, ska påföljden inte längre verkställas. Kriminalvården bör i dessa fall genast upphäva beslutet om att sända över domen samt underrätta den verkställande staten. Möjligheten till ett sådant upphävande bör inte vara begränsat i tiden, utan det bör kunna ske även efter det att verkställigheten har påbörjats i den andra staten. Underrättelseskyldigheten kan framgå av förordning. Regeringens förslag: Verkställigheten av en svensk dom ska fortsätta i om Kriminalvården upphäver ett beslut om att sända över domen till en annan medlemsstat. Detsamma ska gälla om den verkställande staten återför behörigheten att verkställa påföljden. Kriminalvården ska få begära att den verkställande staten på så sätt återför behörigheten, sedan den dömde har åtalats för ny brottslighet i . Utredningens förslag: Utredningen föreslår att Kriminalvården ska få återkalla en begäran om erkännande och verkställighet i händelse av att den dömde åtalas för ny brottslighet. I övrigt överensstämmer utredningens förslag nära med regeringens (s. 639 f. i betänkandet). Remissinstanserna: Remissinstanserna godtar eller invänder inte mot förslaget. Skälen för regeringens förslag: Sedan Kriminalvården har beslutat att upphäva ett beslut om att översända en dom för erkännande och verkställighet i en annan medlemsstat (se avsnitt 7.4), bör domen på nytt bli verkställbar i . Att så är fallet ligger i sakens natur så länge domen ännu inte har hunnit erkännas i den andra medlemsstaten. En regel om att fortsatt verkställighet i är möjlig bör däremot tas in i lagen för det fall upphävandet av Kriminalvårdens beslut sker efter det att erkännande skett i den andra medlemsstaten. Naturligtvis blir någon verkställighet inte aktuell om upphävandet beror på att påföljden har bortfallit enligt svensk lag. Detsamma gäller om påföljden kan verkställas enligt beslut av en svensk domstol, t.ex. om domen har undanröjts till följd av en resningsprocess. Vidare kan den verkställande staten helt återföra behörigheten att verkställa domen, inklusive behörigheten att meddela följdbeslut. Detta kan ske i flera situationer, bl.a. om den dömde personen avviker eller inte längre har sin hemvist i den verkställande staten (artikel 20.1 i rambeslutet). Det bör inte lagregleras under vilka förutsättningar som den andra staten får besluta att återföra behörigheten. I stället bör verkställighet på nytt ske i så snart den staten har meddelat ett sådant beslut, oavsett vad som har föranlett beslutet och hur beslutet motiveras. I annat fall skulle en situation kunna uppkomma där ingen av medlemsstaterna anser sig behörig att verkställa domen. Det är den andra staten som ensam beslutar om det finns förutsättningar att återföra behörigheten att verkställa domen. Dock finns det naturligtvis möjlighet för att i egenskap av utfärdande stat uttrycka sin åsikt i frågan, t.ex. inom ramen för samråd mellan staternas behöriga myndigheter. I en särskild situation bör det av lagen uttryckligen framgå att har möjlighet att söka återföra verkställigheten. Enligt artikel 20.2 i rambeslutet får den utfärdande myndigheten framställa en sådan begäran till den verkställande myndigheten, om nya straffrättsliga förfaranden mot den dömde pågår i den utfärdande staten. Efter en sådan begäran får den verkställande staten besluta att återföra behörigheten till den utfärdande staten. 2014/15:138 Om den dömde har gjort sig skyldig till ny brottslighet i , kan det för domstolen i det nya brottmålet bli aktuellt att tillämpa 34 kap. om sammanträffande av brott och om förändring av påföljd. De åtgärder som kan vidtas med stöd av detta kapitel kan påverka den påföljd som verkställs utomlands. Rätten kan välja att undanröja den tidigare påföljden och döma till gemensam påföljd för brotten (34 kap. 1 § första stycket 3 ). Vidare kan villkorligt medgiven frihet förklaras helt eller delvis förverkad (34 kap. 4 § ). Dessa möjligheter förutsätter emellertid att som utfärdande stat har behörighet att meddela följdbeslut, vilket som huvudregel inte är fallet enligt rambeslutet. Även om den verkställande staten har frånsagt sig ansvaret för de mer ingripande följdbesluten (se avsnitt 7.3), krävs det för att ska få meddela ett sådant beslut att ett ärende om detta har hänskjutits hit från den andra staten. Det bör mot denna bakgrund finnas en uttrycklig möjlighet för att begära att den verkställande staten återför verkställigheten till . Därmed har svensk domstol möjlighet att vid påföljdsbestämningen i det nya brottmålet vidta de åtgärder beträffande påföljden som är befogade. Det bör vara Kriminalvården som slutligen bestämmer om en begäran om återförande bör lämnas till den verkställande staten. En förutsättning för ett sådant beslut bör vara att den dömde har åtalats för annan brottslighet i . Åklagaren bör vara skyldig att underrätta Kriminalvården om att någon som har dömts och som genomgår skyddstillsyn, villkorlig dom eller fängelse, sedan villkorlig frigivning har skett, i en annan medlemsstat kommer att åtalas på nytt i . bör åklagaren yttra sig i frågan om huruvida verkställigheten bör återföras till . Denna underrättelseskyldighet kan framgå av förordning. Åklagaren kan hämta den nämnda informationen ur belastningsregistret (se avsnitt 7.3). Även om Kriminalvården hos den andra staten begär att behörigheten att verkställa domen återförs, är det den staten som slutligen beslutar om detta. Någon absolut skyldighet för den staten att återföra verkställigheten finns inte. Det torde dock regelmässigt saknas skäl för den andra medlemsstaten att inte hörsamma Kriminalvårdens begäran. Under alla omständigheter måste dock verkställigheten i anstå till dess den verkställande staten har fattat ett formellt beslut om att återförande ska ske. Skulle återförandet dra ut , kan detta i undantagsfall påverka rättens möjligheter enligt 34 kap. att vidta åtgärder med påföljden vid påföljdsbestämningen för den nya brottsligheten. När det i ett brottmål för att avgöra påföljdsfrågan eller annars behövs en särskild utredning om en misstänkts personliga förhållanden eller om åtgärder som kan antas bidra till att han eller hon avhåller sig från fortsatt brottslighet, ska ett yttrande inhämtas från Kriminalvården. Bestämmelser om ett sådant yttrande finns i lagen (1991:2041) om särskild personutredning i brottmål, m.m. och förordningen (1992:289) Prop. 2014/15:138 om särskild personutredning i brottmål, m.m. Om det kan bli aktuellt att i brottmålet döma till en påföljd, som därefter med tillämpning av rambeslutet kan verkställas utomlands, bör möjligheterna till en överflytt av verkställigheten belysas redan under personutredningen. Det kan ske bl.a. genom att Kriminalvården samråder med andra medlemsstater. Rambeslutet medför visserligen inte någon skyldighet för medlemsstaterna att samarbeta under personutredningen inför en brottmålsrättegång. Av artikel 15 framgår dock att de behöriga myndigheterna i medlemsstaterna närhelst så anses lämpligt får samråda med varandra för att underlätta en smidig och effektiv tillämpning av rambeslutet. I vissa fall kan personutredningen behöva bedrivas särskilt skyndsamt, t.ex. med anledning av att den misstänkte är häktad. Det kan då vara svårt att redan på detta stadium belysa frågan om tillämpning av rambeslutet. I förekommande fall får frågan i stället tas upp inför planeringen av villkorlig frigivning. En annan sak är att överflyttande av verkställigheten till ett annat land kan ske med stöd av lagen (2015:96) om erkännande och verkställighet av frihetsberövande påföljder inom Europeiska unionen. i tillämpliga fall i sitt yttrande redogöra för vad om möjligheterna att överflytta verkställigheten 8Erkännande och verkställighet av en utländsk dom på frivårdspåföljd i 8.1Skyldighet att erkänna och verkställa en utländsk dom på frivårdspåföljd Regeringens förslag: En utländsk dom på frivårdspåföljd som sänds över till från en annan medlemsstat inom Europeiska unionen ska erkännas och verkställas här enligt de förutsättningar som anges i den nya lagen. Utredningens förslag: Överensstämmer i huvudsak med regeringens förslag. Utredningen föreslår dock inte en uttrycklig bestämmelse i lagen (se s. 645 f. i betänkandet). Remissinstanserna: Remissinstanserna godtar utredningens förslag eller invänder inte mot förslaget. Skälen för regeringens förslag: Av artikel 8.1 i rambeslutet följer att är skyldigt att erkänna och verkställa en dom på frivårdspåföljd som översänds hit från en annan medlemsstat. Denna grundläggande skyldighet bör framgå av den nya lagen. 2014/15:138 För att denna skyldighet enligt rambeslutet ska inträda krävs dock att vissa i rambeslutet angivna förutsättningar är uppfyllda. För det första krävs att den utländska domen omfattas av definitionen av en utländsk dom på frivårdspåföljd som föreslås i den nya lagen (se avsnitt 6.4.3). Även kriterierna i artikel 5 ska vara uppfyllda, vilket bl.a. innebär att den dömde ska ha en viss anknytning till och att han eller hon har återvänt eller vill återvända hit (se avsnitt 8.2.1). Vidare krävs att de åtgärder som ska övervakas omfattas av de åtgärder som räknas upp i artikel 4.1 i rambeslutet (avsnitt 8.2.2). Domen ska också ha sänts över enligt de förfaranderegler som ställs upp (avsnitt 8.4). Slutligen förutsätter ett erkännande och en verkställighet att någon vägransgrund inte är tillämplig (avsnitt 8.3). 8.2Förutsättningar för att erkänna och verkställa en utländsk dom på frivårdspåföljd 8.2.1Den dömdes anknytning till Regeringens förslag: För att en utländsk dom på frivårdspåföljd som sänts över från en medlemsstat till ska få erkännas och verkställas ska det krävas –att den dömde har sin hemvist i och har återvänt eller vill återvända hit, eller –att Kriminalvården har lämnat sitt medgivande till att domen sänds Kriminalvården ska lämna ett medgivande endast om den dömdes sociala återanpassning underlättas om verkställigheten överförs hit och det i övrigt är lämpligt. Utredningens förslag: Överensstämmer delvis med regeringens. Utredningen föreslår ingen uttrycklig regel om medgivande och inte heller något lämplighetsrekvisit (se s. 645 f. i betänkandet). Remissinstanserna: anför att det är svårt att se när det skulle kunna bli aktuellt med verkställighet i i de fall den dömde inte är bosatt här. Övriga remissinstanser godtar utredningens förslag eller invänder inte mot förslaget. Skälen för regeringens förslag: Som konstateras i avsnitt 7.1.1 är rambeslutet inte helt utformat enligt principen om ömsesidigt erkännande. Den utfärdande staten får i vissa fall sända över en dom på frivårdspåföljd till en annan medlemsstat utan den statens medgivande (artikel 5.1), men inte i samtliga fall (artikel 5.2). Som anges i nämnda avsnitt har skälet till denna reglering i huvudsak att göra med vilken av de två staterna som bäst avgör om ett överförande underlättar den dömdes sociala återanpassning. I de fall ett översändande kräver ett medgivande från den verkställande statens myndigheter förutsätter rambeslutet att den staten fastställer de villkor som krävs för ett sådant medgivande (artikel 5.3). Dessa villkor kommer också att komma till övriga medlemsstaters kännedom (artikel 5.4). Syftet är att den utfärdande staten ska ha viss information om vilka villkor den verkställande staten ställer upp i dessa fall. Om en annan medlemsstat använder sig av artikel 5.1 i rambeslutet och sänder över en dom hit, innebär rambeslutet en skyldighet för att ta emot den utländska domen på frivårdspåföljd. Detta bör enligt regeringen komma till uttryck i den nya lagen. Av de skäl som anges i avsnitt 7.1.1 bör begreppet hemvist användas i stället för lagliga och vanliga vistelseort som används i rambeslutet. En utländsk dom på frivårdspåföljd ska alltså som utgångspunkt erkännas och verkställas i om den dömde har sin hemvist här. I enlighet med rambeslutet bör det därutöver krävas att den dömde har återvänt eller vill återvända hit för att den andra statens dom ska få erkännas och verkställas här. För övriga fall, dvs. när den dömde inte har sin hemvist i , bör det krävas, för att den andra statens dom ska få erkännas och verkställas i , att medgivande lämnas till att domen sänds över. Detta medgivande bör lämnas av Kriminalvården, i egenskap av behörig myndighet (se avsnitt 6.5), vilket också bör framgå av den nya lagen. I rambeslutet finns inte några uttryckliga bestämmelser om i vilka situationer ett medgivande ska eller bör lämnas. Av skäl 14 i rambeslutet framgår några typsituationer, t.ex. när den dömde erbjudits anställning eller avser att studera i den verkställande staten, men det är upp till varje medlemsstat att bestämma vilka villkor som ska gälla. Utgångspunkten bör emellertid vara rambeslutets övergripande syfte, dvs. att verkställigheten ska överföras om den dömdes sociala återanpassning underlättas. Detta bör också framgå av lagen. Bedömningen motsvarar i stort den som ska ske när en svensk dom på frivårdspåföljd ska sändas över till en annan stat även om vissa skillnader finns. I sin prövning bör Kriminalvården ta hänsyn till samtliga omständigheter i ärendet. En aspekt är var den dömde är bosatt och hur länge denna bosättning varat. Vidare bör den dömdes arbets- och familjeförhållanden beaktas, t.ex. om den dömde har barn i .