prop · H30311 · 2015-09-22 00:00:00 — många olika alternativen medför att bestämmelserna blir svåra att förstå, vilket i sin tur riskerar att medföra problem i tillämpningen. ersättning för rättegångskostnader i vissa fall ska kunna utgå i mål om utdömande av vite skiljer sig från vad som gäller för övriga mål om ut- dömande av vite som prövas av mark- och miljödomstolen. varför särskilda bestämmelser ska gälla i fråga om rättegångskostnader när det gäller utdömande av vite som förelagts enligt lagen (2006:412) om allmänna vattentjänster. Man bör undvika särreglering för en viss målkategori om det inte är särskilt motiverat. Det bör övervägas om be- stämmelsen om ersättning för kostnaden för ansökningsavgift kan för- Mark- och miljödomstolen vid konstaterar att en ansök- ningsavgift är en förändring från det som gäller hos och anser följande. Vid mark- och miljödomstolarna betalas en av- gift för ansökningar om stämning. Någon ansökningsavgift betalas däremot inte i mål om utdömande av vite efter särskild ansökan av myndighet. En ansökningsavgift för enbart enskilda vid ansökan om utdömande av vite skulle få till följd att det påtryckningsmedel som vitet innebär förlorar sin betydelse för enskilda. anser att hänsyn bör tas till att förslaget om avgiftsbeläggning av ärendeprövning kan hämma syftet med verksamheten genom att betalningssvaga grupper undviker att ansöka om prövning. i finner det egendomligt att frågan om ersättning för rättegångskostnader i vitesmål ska vara beroende av att det är en kommun eller ett kommunalt bolag som är part, med hänsyn till att va-abonnenten och va-huvudmannen sällan kan betraktas som jämbördiga parter. delar promemorians bedömning att anläggningsavgifterna i viss mån kan jämföras med gatukostnader och anser följande. Eftersom anläggningsavgifterna ofta uppgår till betydande belopp torde en ansökningsavgift inte avhålla enskilda fastighetsägare från att få sin sak prövad. Däremot kan brukningsavgifter, som oftast rör mindre belopp, inte jämföras med gatukostnader. Tvister om brukningsavgifter kommer sannolikt inte att föras till domstol av enskilda va-abon- nenter i någon större utsträckning. Införandet av en ansökningsavgift kommer således att utgöra en försämring för va-abonnenterna även om de vid framgång med sin talan kan få ansökningsavgiften ersatt av motparten. ifrågasätter om en va-abonnent, som står inför hotet om vattenavstängning och som ändå ansöker om interimistiskt beslut och får hotet tillfälligt avvärjt, någonsin kommer att anses vara den vinnande parten och kunna få ersättning för ansökningsavgiften. Även om vattenavstängningen inhiberas kommer abonnenten förmodligen ändå anses vara betalningsskyldig för de underliggande fordringarna. i anser att prövningen av va-frågor bör vara kostnadsfri för enskilda. En fastighetsägare som vill få en vattenavstängning upphävd måste betala en ansökningsavgift för att få saken prövad. En sådan ordning, för något som måste jämställas med ett tvångsvist ingripande, förefaller främmande för svenska förhållanden. Att kunna få ersättning för ansökningskostnaden, men inte ersättning för övriga rättegångskostnader, visar avarterna av den föreslagna ordningen. Svenskt Vatten anser följande. Processen i mark- och miljödomstolen bör innebära ett ökat behov av att anlita ett juridiskt ombud för både huvudmän och fastighetsägare. Förslaget i promemorian innebär även att en ansökningsavgift påförs den som inleder ett mål eller ärende. Sammantaget torde detta innebära att färre tvister prövas av domstol. prövas cirka 200 ärenden i . Det finns således anledning att anta att färre mål blir föremål för prövning. Om det totala antalet ärenden ska fördelas på fem mark- och miljödomstolar, innebär det att någon eller några domstolar hanterar endast ett fåtal mål . Följden av det blir att det tar innan en kompetens på Va-området arbetas upp. En uppdelning på fem domstolar kan även medföra att den praxis som är enhetlig blir mer spretig. delar bedömningen att ansökningsavgifter bör införas, med möjlighet att få avgiften ersatt av motparten. När det gäller frågan om rättegångskostnader 2015/16:11 kan förslaget leda till en oacceptabel rättsförlust för fastighetsägarkollektivet. Promemorians förslag att vardera parten som huvudregel ska stå sina egna kostnader i alla instanser torde kunna leda till att fastighetsägare avhåller sig från att anlita juridiskt ombud eller tekniskt sakkunnig, även i tvister där sådan kompetens är högst motiverad. Detta framstår som tveksamt, särskilt för det fall det inte införs någon reglering avseende materiell processledning. Förhållandet blir särskilt tydligt om det är va-huvudmannen som har överklagat ett avgörande av underinstans. Att fastighetsägaren i ett sådant fall inte skulle kunna få ersättning för sina rättegångskostnader, annat än i situationer av processförsummelse från motpartens sida, kan inte anses godtagbart. Skälen för regeringens förslag och bedömning avvecklas bör det, med utgångspunkt i dagens ordning för rättegångskostnader, särskilt analyseras hur sådana kostnader ska fördelas när målen fortsättningsvis handläggs av mark- och miljödomstolen. Dagens ordning för rättegångskostnader För målen vid gäller som huvudregel att vardera parten svarar för sin kostnad. Av 14 § lagen (1976:839) om framgår i vilka fall en part kan få ersättning för rättegångskostnader i mål vid nämnden. Enligt bestämmelsens första stycke ska huvudmannen svara för kostnaderna på ömse sidor vid nämnden i mål om inlösen eller ersättning enligt 39, 40 eller 44 § lagen om allmänna vattentjänster. Dock ska 18 kap. 6 och 8 §§ tillämpas. Det sistnämnda innebär bl.a. att fastighetsägaren kan få svara för rättegångskostnad, om fastighetsägaren genom försumlig processföring orsakar kostnader för va-anläggningens huvudman. Vidare kan fastighetsägaren inte få ersättning för rättegångskostnad som inte har varit skäligen påkallad för tillvaratagandet av fastighetsägarens rätt. Enligt samma bestämmelse kan en part i andra mål på begäran få ersättning av motparten för kostnad vid nämnden, om det finns särskilda skäl för det. Sådana skäl kan exempelvis vara att en part förorsakar motparten kostnader genom försumlig processföring. Om huvudmannen överklagar ett beslut i mål om inlösen eller ersättning enligt 39, 40 eller 44 § lagen om allmänna vattentjänster, ska huvudmannen även i överinstansen svara för kostnaderna på båda sidor, såvida inte 18 kap. 6 eller 8 § föranleder annat. Om motparten har överklagat målet, ska huvudmannen ansvara för sina egna kostnader i högre rätt om inte de nämnda bestämmelserna i föranleder annat. Bestämmelsen om huvudmannens kostnadsansvar i överinstansen finns i 22 § lagen om . För övriga mål som överklagas från till Mark- och gäller bestämmelser. Som huvudregel ska alltså tappande part ersätta motpartens rättegångskostnader i överinstansen. Mål om inlösen eller ersättning Målen om inlösen eller ersättning enligt 39, 40 eller 44 § lagen om allmänna vattentjänster har expropriationsrättslig anknytning. Aktuella bestämmelser om rättegångskostnader i lagen om har motsvarigheter i expropriationslagen (1972:719). Bestämmelserna betyder mycket för att göra domstolsprövningen tillgänglig för den enskilde. Den ordning som gällt hos bör även gälla i mark- och miljödomstolen. Huvudmannen ska alltså som huvudregel ansvara för rättegångskostnaderna på båda sidor i mark- och miljödomstolen i mål om inlösen eller ersättning. Undantagsvis bör dock rättegångskostnaderna kunna fördelas annorlunda. Så bör, i likhet med vad som gällt tidigare, kunna ske om en part handlat på ett sådant sätt som avses i 18 kap. 6 § , dvs. genom vårdslöshet eller försummelse orsakat kostnader för motparten. Rätten bör också kunna bestämma att parten ska svara för rättegångskostnaderna helt eller delvis om en part har inlett rättegång utan att motparten gett anledning till det, eller uppsåtligen eller av oaktsamhet på annat sätt föranlett onödig rättegång. En motsvarande bestämmelse finns i 18 kap. 3 § första stycket . I promemorian och i lagrådsremissen föreslogs att den bestämmelsen skulle göras tillämplig genom en hänvisning. En bestämmelse som motsvarar 18 kap. 3 § bör dock, som Lagrådet förordat, föras in direkt i lagen om allmänna vattentjänster. Även dagens ordning för rättegångskostnader i högre rätt bör behållas. Denna ordning motsvarar också det som gäller enligt expropriationslagen samt i mål om tillstånd till vattenverksamhet enligt . Ordningen innebär att va-anläggningens huvudman som utgångspunkt ansvarar för sina egna rättegångskostnader i högre rätt och dessutom för motpartens kostnader, om det är huvudmannen som har överklagat. En fastighetsägare som överklagar riskerar inte att behöva svara för huvudmannens rättegångskostnader, annat än om fastighetsägaren agerar på det sätt som avses i 18 kap. 6 § . Om fastighetsägaren har överklagat ett beslut från i ett mål om inlösen eller ersättning och vunnit målet, blir bestämmelserna i 18 kap. tillämpliga på processen i överrätten (jfr SOU 2011:53 s. 92 och 106). Fastighetsägaren kan alltså få sina kostnader i överinstansen ersatta i en sådan situation. Detta motsvarar det som uttryckligen gäller enligt 7 kap. 3 § expropriationslagen och överensstämmer med tillämpningen av 25 kap. 2 § andra stycket (vid överklagande av dom i mål om tillstånd till vattenverksamhet). Det framgår dock inte uttryckligen av lagen om . Eftersom de bestämmelser som regeringen föreslår ska gälla i stället för bestämmelserna i 18 kap. 1–7 §§ , behöver det uttryckligen anges i den nu aktuella bestämmelsen att 18 kap. ska tillämpas i högre instans i de situationer där huvudmannen inte som utgångspunkt ska ansvara för kostnaderna. Övriga mål som ska handläggas som tvistemål enligt För andra mål än mål om inlösen eller ersättning enligt 39, 40 eller 44 § lagen om allmänna vattentjänster gäller att vardera parten som utgångspunkt ska svara för sina kostnader vid . 2015/16:11 särskilda skäl för det, kan dock en part på begäran få ersättning av motparten för kostnad vid nämnden. I sådana va-mål där mark- och miljödomstolen blir första instans (och som inte avser utdömande av vite) kommer regler om rättegångskostnader att bli tillämpliga, om inte annat föreskrivs i lag. En- ligt gäller som huvudregel att tappande part ska ersätta motpartens rättegångskostnader. Vilken princip för fördelning av rättegångskostnader bör då gälla i domstolarna för sådana va-mål? En utgångspunkt är att det inte bör vara olika fördelningsprinciper i olika domstolsinstanser. Den verksamhet som bedrivs inom lagen om allmänna vattentjänsters sakområde handlar om en ren monopolverksamhet. Den enskilda fastighetsägaren eller brukaren av en allmän va-anläggning har inte någon möjlighet att vända sig till en annan leverantör. Så snart ett beslut fattats om verksamhetsområde för vatten och avlopp är den enskilde bunden till en bestämd va-huvudman. Någon valmöjlighet finns inte så som exempelvis är fallet inom el- eller telekommunikationsområdet. När ett verksamhetsområde har inrättats är den enskilde också bunden till den va-taxa som gäller och kan bli direkt skyldig att betala en engångsavgift eller en periodisk avgift. Va-anknutna frågor har en nära koppling till traditionell verksamhet. Kommunala beslut är i regel överklagbara. Genom överklagande kan den enskilde få sin sak prövad av en högre instans utan att riskera ansvar för motpartens rättegångskostnader. Tvisterna enligt lagen om allmänna vattentjänster har en offentligrättslig anknytning och kan alltså inte utan vidare jämföras med vanliga, civilrättsliga tvister. För avgiftsmålens räkning finns exempelvis en viss likhet med mark- och miljödomstolarnas mål om den gatukostnadsersättning som fastighetsägare ska betala till kommunen enligt 6 kap. (2010:900). I mål om jämkning av gatukostnadsersättningen har lagstiftaren frångått den fördelningsprincip som annars hade följt av i syfte att göra domstolsprövningen tillgänglig för fastighetsägarna (15 kap. 10 § ). Den ordning som gäller vid , dvs. att den enskilde inte behöver riskera att drabbas av motpartens kostnader för ett ärendes handläggning, har fungerat väl och har inte ifrågasatts. På grund av vamålens speciella natur finns det en allmän acceptans för det sätt som kostnaderna fördelas på . Det kan inte anses finnas någon risk för att huvudregel om fördelning av rättegångskostnader undermineras genom att en annan fördelningsprincip väljs för va-målen. Mark- och har också i sitt remissvar på Va-nämnds- utredningens betänkande angett att det är en bra lösning att låta de regler om rättegångskostnader som gäller kvarstå och att en sådan lösning bidrar till att processen blir mer tillgänglig för den enskilde. Dagens ordning för rättegångskostnader bör alltså behållas i första instans i andra va-tvister än sådana som avser inlösen eller ersättning enligt 39, 40 eller 44 § lagen om allmänna vattentjänster. Huvudregeln bör därmed vara att vardera parten svarar för sina kostnader. Eftersom det inte bör gälla olika fördelningsprinciper i olika domstolsinstanser bör den principen tillämpas inte bara vid mark- och miljödomstolen utan även i högre rätt. Detta innebär en ändring jämfört med dagens ordning. Det bör dock finnas möjlighet att få rättegångskostnaderna ersatta i vissa fall. Ett fall avser kostnaden för ansökningsavgift. Va-målen bör inte undantas från kravet på ansökningsavgift. Den part som vinner målet bör kunna få kostnaden för ansökningsavgift ersatt av motparten. Bestämmelserna om rättegångskostnader i 18 kap. bör därför göras tillämpliga på kostnad för ansökningsavgift. Av 18 kap. 1 § framgår att den part som tappar målet ska ersätta motpartens rättegångskostnad, om inte annat är föreskrivet. En vinnande part som har inlett rättegången i onödan kan dock få bära sin egen rättegångskostnad med tillämpning av bestämmelsen i 18 kap. 3 § . Om en part vinner delvis bifall till sin talan blir det en fråga för domstolen att tillämpa bestämmelsen i 18 kap. 4 § . Dessutom bör – i likhet med det som gäller hos – en part kunna få ersättning för rättegångskostnader om det finns särskilda skäl. Möjligheten till ersättning på grund av särskilda skäl bör då finnas i samtliga domstolsinstanser. Särskilda skäl har tidigare bl.a. ansetts vara att en part har agerat på det sätt som avses i 18 kap. 3 eller 6 § eller att fastighetsägaren har fått bära en tung utredningsbörda eller drivit ett s.k. pilotmål av stort allmänt intresse för brukare och andra huvudmän (se NJA 1988 s. 457). Lagtexten bör förtydligas så att det framgår att den omfattar situationer enligt 18 kap. 3 § (jfr 6 kap. 22 § andra stycket ). I promemorian och i lagrådsremissen föreslogs att 18 kap. 3 § skulle göras tillämplig genom en hänvisning. Innebörden av den bestämmelsen bör dock, som Lagrådet förordat, föras in direkt i lagen om allmänna vattentjänster. Mål om utdömande av vite Bestämmelsen i 14 § andra stycket lagen om om att en part kan få ersättning för sina kostnader vid särskilda skäl gäller även de mål hos nämnden som avser utdömande av vite. Målen om utdömande av vite kommer att handläggas i mark- och miljödomstolarna enligt lagen (1996:242) om domstolsärenden. I den lagen finns en bestämmelse (32 §) som innebär att ersättning för rättegångskostnader kan utgå med tillämpning av 18 kap. i mål där enskilda parter står mot varandra. Enligt 5 kap. 1 § andra stycket lagen om mark- och miljödomstolar ska dock 32 § lagen om domstolsärenden inte tillämpas vid mark- och miljödomstolarna. I avsaknad av särskild reglering kan alltså rättegångskostnader inte ersättas i vitesmål hos mark- och miljödomstolarna. I promemorian föreslogs att rätten till ersättning för rättegångskostnader på grund av särskilda skäl ska finnas i mål om utdömande av vite där enskilda parter står mot varandra. Som framgått är huvudregeln för mark- och miljödomstolarna att ersättning för rättegångskostnader inte utgår i vitesmål. En särreglering i frågan bör undvikas. Det har inte framkommit något som gör en sådan särreglering motiverad. Någon rätt till ersättning för rättegångskostnader på grund av särskilda skäl bör alltså inte finnas i vitesmålen. Av bilagan till förordningen (1987:452) om avgifter vid de allmänna domstolarna framgår att myndigheter inte betalar någon ansökningsavgift i mål om utdömande av vite vid mark- och miljödomstolen. Va-målen bör inte undantas från kravet på ansökningsavgift (se under rubriken vid mark- och miljödomstolarna). En enskild part som ansöker om utdömande av vite i ett va-mål kommer alltså att behöva betala en ansökningsavgift. Det vore orimligt om denna kostnad inte skulle ersättas av motparten om talan bifalls. Bestämmelserna i 18 kap. bör alltså tillämpas i fråga om kostnaden för ansökningsavgift även i denna typ av mål. Det finns inte några skäl till att rättegångskostnader bör kunna ersättas i de mål där kommunen överklagar förelägganden enligt 52 § lagen om allmänna vattentjänster. I avsaknad av särskild reglering kommer att sakna ställning som motpart till kommunen i mark- och miljödomstolen. Ersättningsskyldighet för ombud, biträde eller ställföreträdare I 18 kap. 7 § finns en bestämmelse som innebär att ombud, biträde eller ställföreträdare kan förpliktas att solidariskt med en part ersätta motpartens rättegångskostnader. Ersättningsansvaret förutsätter att ombudet, biträdet eller ställföreträdaren har vållat motparten kostnad genom sådant agerande som avses i 18 kap. 3 eller 6 § . Det som avses är vinnande parts inledande eller föranledande av onödig rättegång samt försumlig processföring. Ersättningsansvar enligt 18 kap. 7 § förutsätter att parten ”enligt detta kapitel” helt eller delvis ska ersätta motpartens rättegångskostnader, en förutsättning som inte är uppfylld om partens ersättningsansvar i stället följer av bestämmelser i lagen om allmänna vattentjänster. En bestämmelse motsvarande 18 kap. 7 § bör införas i lagen om allmänna vattentjänster (jfr en liknande bestämmelse i 6 kap. 22 § ). Ansökningsavgifter vid mark- och miljödomstolarna prövar frågor som rör va-förhållanden efter ansökan. Någon ansökningsavgift behöver inte betalas. Enligt förordningen om avgifter vid de allmänna domstolarna gäller däremot att ansökningsavgift ska betalas av den som inleder ett mål eller ärende bl.a. vid mark- och miljödomstolen. I förordningen redovisas i vilka fall en ansökningsavgift inte ska tas ut. Det gäller framför allt vissa frågor med internationell anknytning. Befriad från ansökningsavgift är också den som ansöker om att själv bli försatt i konkurs. Den relation som gäller mellan en brukare av en allmän va-anläggning och anläggningens huvudman är snarlik den som gäller mellan en kommun och en fastighetsägare inom detaljplanelagda områden där kommunen är huvudman för de allmänna platserna. Inom sådana områden har kommunen enligt 6 kap. 24–27 §§ (2010:900) möjlighet att ta ut ersättning från fastighetsägarna för kostnaderna för iordningställandet av allmänna platser (gatukostnader). om gatukostnader kan, liksom är fallet med beslut om den kommunala Prop. 2015/16:11 va-taxan, överklagas i den ordning som gäller för laglighetsprövning en- ligt 10 kap. kommunallagen (1991:900). En tvist om ersättning för gatukostnader prövas av mark- och miljödomstolen efter ansökan om stämning. I ett sådant mål tas en ansökningsavgift ut enligt förordningen om avgifter vid de allmänna domstolarna. Det saknas skäl för att frågor om prövning av mål inom va-området inte ska omfattas av de generella bestämmelserna om ansökningsavgifter. Det innebär att det vid en ansökan om prövning vid mark- och miljödomstolen av en tvist inom va-området bör betalas en avgift i enlighet med förordningen om avgifter vid de allmänna domstolarna. Det bidrar till att främja en rationell användning av domstolsväsendet genom att begränsa förekomsten av ansökningar föranledda av rent okynne. För den enskilde kan en ansökningsavgift givetvis uppfattas som en nackdel i förhållande till vad som gäller . Att på eget initiativ få en fråga inom va-området prövad kommer fortsättningsvis att medföra en kostnad. Denna kostnad kan vara stor i förhållande till det omtvistade beloppet. Ett bestridande av en fordran innebär att tvisten mellan va-huvud- mannen och den enskilde kommer att avgöras av mark- och miljödomstolen efter överlämnande från alternativt efter ansökan om stämning. Den olägenhet som uppkommer till följd av att en sökande vid mark- och miljödomstolen måste betala en ansökningsavgift skulle delvis kunna begränsas genom att i fall då sökanden helt eller delvis vinner målet får sökanden hela eller delar av ansökningsavgiften ersatt av sin motpart vid domstolen. En reglering med denna innebörd bör därför införas för vamålen. Motsvarande bör gälla i fråga om ersättning för en betald avgift med anledning av en ansökan om betalningsföreläggande och där har överlämnat målet till mark- och miljödomstol. Regeringens bedömning: De bestämmelser om överklagande som finns i och lagen om domstolsärenden bör tillämpas även i va-målen. Överklagandemålen enligt 52 § lagen om allmänna vattentjänster bör inte undantas från den s.k. överklagandeventilen. Promemorians bedömning överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: anser följande. Till skillnad från i dag kommer det att krävas prövningstillstånd i Mark- och för att ett överklagat mål ska tas upp till prövning. Möjligheterna att få avgörandena överprövade minskar därför drastiskt. Ett införande av prövningstillstånd kombinerat med att målen kommer att avgöras på fem olika domstolar i första instans är en grundläggande förändring. Det kan vidare antas att en strängare tillämpning av reglerna för tillåtande av ny bevisning kommer att gälla när regler uttryckligen ska tillämpas på va-målen. Båda dessa faktorer innebär större risker för rättsförluster för enskilda. Frågorna har inte belysts i promemorian. Skälen för regeringens bedömning: Av 1 kap. 2 § lagen (2010:921) om mark- och miljödomstolar framgår att en mark- och miljödomstols domar och beslut får överklagas till Mark- och , om inte annat är föreskrivet. Mark- och domar och beslut får överklagas till , om inte annat är föreskrivet. Av 18 § lagen (1976:839) om framgår att ett beslut av nämnden ska delges en part om beslutet gått parten emot. samma lag ska ett överklagande av nämndens beslut ges in till nämnden från den dag då klaganden fick del av beslutet. gofristen beräknas från den dag då klaganden fick del av beslutet över- ensstämmer med det som allmänt gäller för beslut av förvaltningsmyn- digheter, jfr 23 § andra stycket förvaltningslagen (1986:223). den är formellt en förvaltningsmyndighet och ingen domstol. För mark- och miljödomstolarna gäller en överklagandetid om tre veckor från det att domen eller beslutet meddelades (50 kap. 1 § och 52 kap. 1 § och 38 § lagen om domstolsärenden). erna ska möjligt underrättas skriftligen om domen eller beslutet. De bestämmelser som gäller generellt för mark- och miljödomstolarna i dessa hänseenden bör även gälla för va-målen. Det finns inte några sär- drag hos va-målen som motiverar en särreglering när det gäller sättet för underrättelse av domar och beslut samt sättet för beräkning av överklag- Av 22 § lagen om framgår att det inte krävs pröv- ningstillstånd för att ska ta upp de mål som överklagas från Vid överklagande av domar och beslut från mark- och miljö- domstolen kommer prövningstillstånd att krävas för att Mark- och miljö- överdomstolen ska pröva målen (49 kap. 12 § och 39 § lagen om domstolsärenden). Att beslut från är undantagna från systemet med prövningstillstånd hänger samman med att nämnden inte är någon domstol (jfr prop. 2004/05:131 s. 183). behandlas på samma sätt som alla andra mål i mark- och miljödom- stolarna i fråga om prövningstillstånd. Någon särreglering föreslås därför inte i detta avseende. Av 5 kap. 5 § lagen om mark- och miljödomstolar framgår att det inte är möjligt att överklaga domar och beslut av Mark- och miljööverdom-