prop · H20365 · 2015-03-11 00:00:00 — Kommissionen har heller inte vid tiden för stämningsansökan vidtagit åtgärder som medfört att underlåtenheten upphört. Kommissionen har inkommit med svaromål i vilket i huvudsak följande anförs. talan ska avvisas eftersom kommissionen genom sitt svar tagit ställning till anmodan i den mening som avses i artikel 265 andra stycket EUF-fördraget. Skulle tribunalen anse att talan kan tas upp till sakprövning yrkar kommissionen att talan ska ogillas. I sistnämnda del har kommissionen bl.a. anfört följande. Artikel 5.3 första stycket i biocidförordningen föreskriver visserligen att kommissionen ska anta delegerade akter som närmare anger vetenskapliga kriterier för att fastställa hormonstörande egenskaper . Det framgår emellertid av biocidförordningen att dess syfte är ”att förbättra den inre marknadens funktion genom att harmonisera reglerna för tillhandahållande på marknaden och användning av biocidprodukter och säkerställa en hög skyddsnivå både för människors och djurs hälsa och för miljön”. Vidare föreskriver växtskyddsförordningen, bilaga II, punkt 3.6.5 att kommissionen för ständiga kommittén för livsmedelskedjan och djurhälsa ska lägga fram ett förslag till vetenskapliga kriterier för fastställande av hormonstörande egenskaper, i enlighet med det föreskrivna förfarandet med kontroll. Detta förfarande garanterar inte att de slutligen antagna kriterierna blir desamma som de som kommissionen (dagen innan) skulle ha antagit under artikel 5.3 första stycket i biocidförordningen. Arbetet med att i enlighet med artikel 5.3 första stycket i biocidförordningen ta fram underlag för fastställande av vetenskapliga kriterier för att identifiera hormonstörande ämnen utmanades dessutom i och med antagandet av det sjunde miljöhandlingsprogrammet . Genom antagandet av det sjunde miljöhandlingsprogrammet, som i punkt 50 anger att de vetenskapliga farobaserade kriterierna för att identifiera hormonstörande ämnen ska harmoniseras horisontellt i all relevant unionslagstiftning, har de vetenskapliga kriterierna fått ett betydligt mer omfattande tillämpningsområde än vad som förutsågs i samband med antagandet av biocidförordningen. Under omständigheter som de som är för handen, och i ljuset av biocidförordningens sammanhang och ändamål måste datumet som angivits i artikel 5.3 första stycket i biocidförordningen tolkas så att det inte kan anses utgöra en bindande deadline, utan snarare en målsättning. Kommissionen måste kunna genomföra en konsekvensanalys av de vetenskapliga farobaserade kriterierna för att utvärdera konsekvenserna av olika alternativ för dessa kriterier och av deras genomförande i sektorspecifik lagstiftning. Genom artikel 5.1 i biocidförordningen säkerställs, sedan biocidförordningen började tillämpas , redan en mycket hög nivå av reglering av hormonstörande ämnen, med beaktande av skyddet för både människors och djurs hälsa och miljön. Att anta delegerade akter med närmare angivande av vetenskapliga kriterier för att fastställa hormonstörande egenskaper innan konsekvenserna av dessa kriterier har utretts på ett fullgott vis, skulle riskera att en felaktig avvägning görs mellan den fria rörligheten för biocidprodukter inom unionen och skyddet av folkhälsan, och att den eftersträvade höga skyddsnivån inte upprätthålls. 3.2 Mål om förhandsavgörande C-279/13 (UDEUD2013/214) C mot Den nationella domstolens frågor: Omfattar begreppet överföring till allmänheten, i den mening som avses i artikel 3.1 i direktiv /29/EG om harmonisering av vissa aspekter av upphovsrätt och närstående rättigheter i informationssamhället (infosocdirektivet), åtgärden att på en webbsida som är tillgänglig för envar tillhandahålla en klickbar länk till ett verk som sänds ut av den som innehar upphovsrätten till verket? Har det någon betydelse för bedömningen av denna fråga på vilket sätt länkningen görs? Spelar det någon roll om tillgängligheten till det verk vartill länkningen sker är på något sätt begränsad? Får medlemsstaterna föreskriva en mer omfattande ensamrätt för upphovsmannen genom att låta överföring till allmänheten omfatta fler förfoganden än de som anges i artikel 3.1 i infosocdirektivet? Får medlemsstaterna föreskriva en mer omfattande ensamrätt för rättighetshavaren genom att låta överföring till allmänheten omfatta fler förfoganden än de som anges i artikel 3.2 i infosocdirektivet? har inte yttrat sig i målet. C-340/13 (UDEUD2013/248) Bpost mot Institut belge des services postaux et des télécommunications Begäran från d’appel de , Den nationella domstolens frågor: Ska den femte strecksatsen i artikel 12 i direktiv /67/EG om gemensamma regler för utvecklingen av gemenskapens inre marknad för posttjänster och för förbättring av kvaliteten på tjänsterna (direktivet) endast tillämpas på tillfälliga rabatter och mängdrelaterade rabatter i stället bedömas enligt den fjärde strecksatsen i samma bestämmelse? Om denna fråga besvaras nekande; innebär det ett åsidosättande av principen om icke-diskriminering i femte strecksatsen i artikel 12 att den mängdrelaterade rabatt som förmedlaren beviljas inte är lika stor som den rabatt som beviljas en avsändare som avlämnar samma antal försändelser, utan i stället motsvarar summan av de rabatter som beviljas samtliga avsändare på grundval av antalet försändelser från var och en av dessa? har anfört följande. Enligt den uppfattning är den mängdrabatt som är aktuell i målet en sådan specialavgift som omfattas av och därmed ska bedömas enligt femte strecksatsen i artikel 12 i direktivet. Vidare anser regeringen att principen om icke- diskriminering i denna bestämmelse åsidosätts om den mängdrelaterade rabatten som förmedlaren beviljas inte är lika stor som den rabatt som beviljas en avsändare som avlämnar samma volym försändelser. Generaladvokatens förslag till avgörande : Den femte strecksatsen i artikel 12 i direktivet är inte tillämplig på mängdrabatter som de som tillhandahåller samhällsomfattande posttjänster beviljar på grundval av volymer av försändelser som lämnas in och som är avsedda att fungera som incitament för avsändare för att öka deras efterfrågan på posttjänster. Vidare utgör principen om icke diskriminering i fjärde strecksatsen i artikel 12 i direktivet inte hinder för att leverantörer av samhällsomfattande posttjänster beräknar mängdrabatter som beviljas förmedlare på grundval av den mängd som var och en av förmedlarens kunder skickar och alltså inte på grundval av den sammanlagda mängden försändelser som förmedlaren lämnar in till leverantören av samhällsomfattande tjänster . C-396/13 (UDEUD2013/317) Sähköalojen ammattiliitto ry mot Elektrobudowa Spolka Akcyjna Begäran från Satakunta tingsrätt, Den nationella domstolens frågor: I samband med den nationella domstolens prövning har fråga uppkommit om den kan underlåta att tillämpa artikel 84 i den polska lagen om arbete, det vill säga om finländsk lagstiftning är tillämplig framför polsk lagstiftning såvitt gäller arbetstagares möjlighet att överlåta anspråk på lön och andra anställningsförmåner till sin fackförening för att göra gällande anspråken vid domstol samt fackföreningens rätt att väcka en sådan talan. Den finländska domstolen önskar också få reda på vilka ersättningar liksom förmåner i form av logi och matkuponger som omfattas av begreppet minimilön enligt artikel 3.1 c i direktiv /71/EG om utstationering av arbetstagare i samband med tillhandahållande av tjänster (direktivet) och om detta även omfattar frågan om lönegruppsindelning. har anfört följande. Artiklarna 3, 5.2 och 6 i direktivet, jämförda med artiklarna 9.2, 14.2 och 23 i förordning (EG) nr 593/2008 om tillämplig lag för avtalsförpliktelser (I-förordningen) ska tolkas på så sätt att det är värdmedlemsstatens bestämmelser som ska tillämpas i ett fall som det förevarande ifråga om arbetstagarnas möjlighet att överföra sina förfallna lönefordringar till sin fackförening. Varken direktivet eller I-förordningen hindrar att frågan om en fackförening har rätt att väcka en sådan talan om indrivning av lönefordringar som den som är i fråga i målet avgörs i enlighet med värdmedlemsstatens lag. Enligt regeringen ska artikel 3.1 c i direktivet tolkas så att begreppet minimilön kan omfatta grundtimlön efter lönegrupp, ackordsgarantilön och semesterlön, men inte sådana ersättningar för utgifter som uppkommit till följd av utstationeringen och därmed typiskt sett är sådana att de ska bäras av arbetsgivaren. Det ankommer på den nationella domstolen att bedöma om fast dagtraktamente, ersättning för den dagliga resan till arbetet och förmåner i form av logi och matkuponger utgör ersättning för sådana kostnader. Tolkningen av artikel 3 i direktivet får dock inte leda till att arbetstagaren utesluts från en rätt till ersättning för resa, kost och logi. Artikel 3 i direktivet ska tolkas på så sätt att indelningen i lönegrupper omfattas av värdmedlemsstatens behörighet för fastställande av minimilön. Det ankommer således på den nationella domstolen att avgöra vilken lönegruppsindelning som är tillämplig i enlighet med de allmängiltigförklarade kollektivavtal i värdmedlemsstaten som en arbetsgivare som utstationerar arbetstagare ska följa. Generaladvokatens förslag till avgörande : Artikel 14.2 i I-förordningen, jämförd med artikel 3.1 i utstationerings- direktivet ska tolkas så, att frågan huruvida en utstationerad arbetstagare har rätt att överlåta en lönefordran mot sin arbetsgivare till en fackförening i värdmedlemsstaten ska avgöras enligt den lagstiftning som är tillämplig på lönefordran som sådan. I den utsträckning lönefordran grundar sig på sådana arbets- och anställningsvillkor som avses i artikel 3.1 i direktiv /71 är det lagstiftningen i den medlemsstat till vilken arbetstagarna har utstationerats som ska tillämpas, inte bara i fråga om fordringarna som sådana, utan också i fråga om fordringarnas överlåtbarhet. Artikel 3.1 c i direktiv /71, jämförd med artikel 56 EUF- fördraget, ska tolkas så, att begreppet minimilön kan omfatta grundtimlön efter lönegrupp, ackordsgarantilön, semesterpremie, fast dagtraktamente och ersättning för den dagliga resan till arbetet (reseersättning) i överensstämmelse med de arbets- och anställningsvillkor som har fastställts i ett kollektivavtal som förklarats ha allmän giltighet, i den mening som avses i artikel 3.8 i direktiv /71, och vilka omfattas av bilagan till direktivet (eller i förekommande fall av andra relevanta rättsakter). Emellertid gäller följande: Värdmedlemsstaten kan inte införa särskilda löneklasser eller lönegrupper för utländska företag som utstationerar arbetstagare till dess territorium som går längre än det minimum som uttryckligen fastställts för ett sådant kollektivavtal i värdmedlemsstaten. Värdmedlemsstaten kan inte heller ålägga utländska företag som utstationerar arbetstagare till dess territorium att betala fast dagtraktamente till arbetstagarna under hela utstationeringen eller reseersättning för de berörda arbetstagarna, i en situation där den hänskjutande domstolen finner att dessa ersättningar gör det mindre attraktivt för dessa utländska företag att tillhandahålla tjänster och när utbetalningen av ersättningarna går utöver vad som är nödvändigt för att uppnå syftet att garantera arbetstagare ett socialt skydd. Artikel 3.7 i direktiv /71 ska tolkas så, att logi och matkuponger som tillhandahålls av företaget som utstationerar arbetstagare till värdmedlemsstaten under de omständigheter som är för handen i förevarande mål ska betraktas som ersättning för utgifter som i själva verket har uppkommit till följd av utstationeringen. Följaktligen ska de inte beaktas vid beräkningen av om de utstationerade arbetstagarna har erhållit en lön som uppgår till den fastställda minimilönen i värdmedlemsstaten. Artikel 3.10 i direktiv /71 ska tolkas så, att ersättningar som ackordslön, reseersättning och dagtraktamente som fastställts i kollektivavtal som förklarats ha allmän giltighet inte anses utgöra arbets- eller anställningsvillkor som måste iakttas för att uppfylla tvingande krav av allmänintresse, i den mening som avses i nämnda bestämmelse. C-533/13 (UDEUD2013/382) Auto- ja Kuljetusalan Työntekijäliitto AKT ry mot Öljytuote ry och Begäran från Arbetsdomstolen, Den nationella domstolens frågor: Ska artikel 4.1 i direktiv /104/EG om arbetstagare som hyrs ut av bemanningsföretag (bemanningsdirektivet) tolkas så, att nationella myndigheter inklusive domstolar har en fortgående skyldighet att, med de medel som står till deras förfogande, säkerställa att inga nationella bestämmelser eller kollektivavtal som strider mot en bestämmelse i direktivet är i kraft eller tillämpas? Ska artikel 4.1 i direktivet tolkas så, att den utgör hinder för en nationell bestämmelse enligt vilken arbetstagare som hyrs ut av bemanningsföretag endast får anlitas i särskilt angivna fall, till exempel för att hantera arbetstoppar eller för arbetsuppgifter som inte kan utföras av ett företags egen personal? Om ett företag anlitar arbetstagare som hyrs ut av bemanningsföretag och dessa arbetar inom ramen för nämnda företags sedvanliga verksamhet, vid sidan av företagets egen personal, kan detta anses utgöra otillåtet anlitande av arbetstagare från bemanningsföretag? För det fall den nationella bestämmelsen bedöms strida mot direktivet, vilka medel står då till domstolens förfogande för att uppnå direktivets mål när fråga är om ett kollektivavtal som är bindande för de privaträttsliga subjekt som är parter? har anfört följande. Artikel 4 i bemanningsdirektivet ska tolkas på så sätt att den ålägger medlemsstaterna att genomföra en översyn av eventuella begränsningar eller förbud mot anlitande av arbetskraft som hyrs ut av bemanningsföretag, men förpliktar inte medlemsstaterna att undanröja nationella begränsningar eller förbud mot anlitande av arbetskraft som hyrs ut av bemanningsföretag som inte är motiverade av de skäl som anges i artikel 4.1 i bemanningsdirektivet. Generaladvokatens förslag till avgörande : Artikel 4.1 i bemanningsdirektivet ska tolkas så att den förbjuder bibehållandet eller införandet av förbud och begränsningar avseende anlitandet av arbetstagare som inte är motiverade av allmänintresset särskilt arbetstagares skydd, kraven på hälsa och säkerhet i arbetet eller behovet av att garantera att arbetsmarknaden fungerar väl och att missbruk förhindras. Artikel 4.1 i bemanningsdirektivet utgör inte hinder för en nationell bestämmelse som dels begränsar anlitandet av arbetstagare som hyrs ut av bemanningsföretag till arbetsuppgifter som är tillfälliga och som, av objektiva skäl, inte kan utföras av arbetstagare som är direktanställda i kundföretaget, dels förbjuder användning av sådan uthyrd arbetskraft vid sidan av företagets direktanställda arbetstagare för att utföra arbetsuppgifter som är identiska med dem som de sistnämnda utför . C-544/13 och C-545/13 (UDEUD2014/3) mot respektive mot och Den nationella domstolens frågor: Tingsrätten undrar först och främst om ett receptbelagt humanläkemedel som enbart används i akutsjukvård, för vilket ett godkännande för försäljning inte har lämnats av den ansvariga myndigheten i en medlemsstat eller enligt förordning (EEG) nr 2309/93, som tillverkas av en sådan aktör som den som är aktuell i målet vid tingsrätten och rekvireras av sjukvården enligt de förutsättningar som är aktuella i målet vid tingsrätten, kan omfattas av något av undantagen i artiklarna 3.1 eller 3.2 i direktiv /83 om upprättande av gemenskapsregler för humanläkemedel, särskilt i en situation när det finns ett annat godkänt läkemedel med samma aktiva substans, samma dosering och samma läkemedelsform. Därutöver ställer tingsrätten ett antal följdfrågor som skiljer sig något åt i de båda målen. har inte yttrat sig i målen. C-569/13 (UDEUD2013/435) mot Begäran från Förvaltningsrätten i , Den nationella domstolens fråga: Är rådets genomförandeförordning (EU) nr 917/2011, av , om införande av en slutgiltig antidumpningstull och slutgiltigt uttag av den preliminära tull som införts på import av vissa keramiska plattor med ursprung i ogiltig, på någon av följande grunder: l) Att EU- institutionernas utredning innehåller uppenbara sakfel, 2) Att EU- institutionernas utredning innehåller uppenbart felaktiga bedömningar, 3) Att kommissionen åsidosatt omsorgsplikten och artiklarna 3.2 och 3.6 i rådets förordning (EG) nr 1225/2009 av om skydd mot dumpad import från länder som inte är medlemmar i gemenskapen (EUT 2009 L 343, s. 51), 4) Att kommissionen åsidosatt sina skyldigheter enligt artikel 20.1 i förordning nr 1225/2009 och åsidosatt Bolagets rätt till försvar, 5) Att kommissionen i strid med artikel 17 i förordning nr 1225/2009 underlåtit att beakta den information som Bolaget tillhandahållit, och/eller 6) Att kommissionen brustit i motiveringsskyldigheten (enligt artikel 296 EUF-fördraget). har inte yttrat sig i målet. C-593/13 (UDEUD2014/19) med flera Begäran från Consiglio di Stato, Den nationella domstolens frågor: Om fördragets principer om etableringsfrihet (artikel 49 EUF-fördraget) och om frihet att tillhandahålla tjänster (artikel 56 EUF-fördraget) samt principerna i direktiv /123/EG (tjänstedirektivet) utgör hinder för att anta och tillämpa en nationell lagstiftning som föreskriver att certifieringsorgan, vilka har bildats i form av aktiebolag, ska ha sitt säte i . Och om undantaget i artikel 51 EUF-fördraget ska tolkas så, att det omfattar en sådan verksamhet som certifieringsverksamhet som utförs av privaträttsliga organ, vilka dels ska ha bildats i form av aktiebolag och som är verksamma på en konkurrensutsatt marknad, dels utövar offentlig makt, och av det skälet behöver tillstånd och är underkastade stränga kontroller av tillsynsmyndigheten. har anfört följande. Lagstiftning som föreskriver att sådana certifieringsorgan som de aktuella ska ha sitt säte i utgör vid ett första påseende ett otillåtet krav enligt artiklarna 14 och 16 i tjänstedirektivet samt artiklarna 49 och 56 EUF-fördraget eftersom den hindrar organ i andra medlemsstater från att tillhandahålla motsvarande certifieringstjänster och avhåller italienska organ att etablera sig i en annan medlemsstat. Såväl artikel 14 som artikel 16 i tjänstedirektivet är tillämpliga på det i målet aktuella förbudet. Eftersom åtminstone artikel 14 inte medför någon fullständig harmonisering av etableringsfriheten, måste även fördragets bestämmelser tillämpas, särskilt artikel 52 EUF- fördraget. Förbuden mot sådana inskränkningar i tjänstedirektivet samt artiklarna 49 och 56 EUF-fördraget är dock inte tillämpliga på sådan verksamhet som är förenad med utövande av offentlig makt i den mening som avses i artikel 51 EUF-fördraget. Enligt den uppfattning torde, utifrån de uppgifter som kan utläsas ur begäran om förhandsavgörande, sådan certifieringsverksamhet som utövas av de aktuella organen inte omfattas av undantaget i artikel 51 EUF-fördraget. Således bör den nationella domstolens andra fråga besvaras nekande och dess första fråga besvaras jakande. C-595/13 (UDEUD2014/5) mot Fiscale eenheid X N.V. Den nationella domstolens frågor. Om artikel 13 B d 6 i direktiv /388 ska tolkas så, att ett företag som har bildats av fler än en investerare enbart i syfte att investera det anskaffade kapitalet i fastigheter, kan anses utgöra en särskild investeringsfond i den mening som avses i det direktivet. Om fråga 1 besvaras jakande, huruvida artikel 13 B d 6 i direktiv /388 tolkas så, att med uttrycket ”förvaltning” även ska avses den faktiska användning av företagets fastigheter som har lagts ut på tredje man. har anfört följande. Enligt den kan investeringsbolag, som har bildats av fler än en investerare enbart i syfte att investera det anskaffade kapitalet i fastigheter, inte anses utgöra särskilda investeringsfonder i den mening som avses i artikel 13 B d 6 i direktiv /388. Den nationella domstolens första fråga bör således besvaras nekande. För det fall domstolen inte skulle dela den bedömningen utan anser att frågan ska besvaras jakande, bör enligt regeringens uppfattning den nationella domstolens andra fråga besvaras nekande. Enligt regeringen kan nämligen inte med uttrycket förvaltning, i den mening som avses i nämnda direktivbestämmelser, avses en faktisk användning av fastigheter. C-632/13 (UDEUD2014/17) mot från i Den nationella domstolens fråga: Om artikel 45 EUF-fördraget utgör hinder mot bestämmelser i en medlemstats lagstiftning som innebär att en person bosatt i en annan medlemsstat – som förvärvat hela eller så gott som hela sin inkomst i den förstnämnda medlemsstaten – kan välja mellan två helt olika beskattningsformer, nämligen att antingen beskattas genom en källskatt med en lägre skattesats men utan rätt till sådana skattelättnader som gäller vid tillämpningen av det ordinarie inkomstskattesystemet eller att beskattas för sina inkomster enligt detta system och därmed kunna utnyttja skattelättnaderna i fråga? har anfört följande. Enligt den innebär lagstiftningen som avses i den nationella domstolens fråga sammantaget inte någon diskriminering i strid med artikel 45 EUF-fördraget. Om den svenska lagstiftningen trots allt skulle bedömas som diskriminerande är det fråga om sådan indirekt diskriminering som kan rättfärdigas av tvingande hänsyn till allmänintresset i form av säkerställandet av en väl avvägd fördelning av beskattningsrätten, en effektiv skatteuppbörd och undvikande av skatteundandraganden. Under alla förhållanden innebär artikel 45 EUF-fördraget således inte något hinder mot de bestämmelser som avses i frågan. C-657/13 (UDEUD2014/29) . Begäran om förhandsavgörande från Finanzgericht , Den nationella domstolens fråga: Är det förenligt med den i artikel 49 EUF-fördraget föreskrivna etableringsfriheten, att i en nationell bestämmelse föreskriva att överföring av en rörelsetillgång från ett inhemskt till ett utländskt fast driftställe, tillhörande samma företag, utgör ett uttag för rörelsefrämmande ändamål vilket ska medföra att dolda reserver upplöses, och att en uttagsvinst ska redovisas i samband därmed samt att i ytterligare en bestämmelse föreskriva att denna vinst får fördelas i lika delar på fem eller tio räkenskapsår? har anfört följande: Domstolen har i ett antal avgöranden slagit fast att det är förenligt med unionsrätten att en medlemsstat, när tillgångar flyttas på ett sådant sätt att medlemsstatens beskattningsrätt upphör, har rätt att fastställa värdet på tillgångarna och/eller den skatt som ska erläggas för att denna medlemsstat ska kunna tillgodogöra sig skatt på de värden som har upparbetats då medlemsstaten haft beskattningsrätt. Som framgår bl.a. av domstolens dom i mål C-261/11, Kommissionen mot , saknar det betydelse om tillgångarna har realiserats. Av detta följer att den första delen av tolkningsfrågan bör besvaras jakande. Vidare måste en bestämmelse som innebär att vinsten får fördelas i lika delar på fem eller tio räkenskapsår, i enlighet med vad domstolen har konstaterat i mål C- 164/12, DMC, anses vara förenlig med unionsrätten. Således bör även den andra delen av tolkningsfrågan som handlar om tidpunkten för betalning av den aktuella skatten besvaras jakande. C-686/13 – Rätten till avdrag för kapitalförluster (inkl. valutakursförluster) på näringsbetingade andelar Begäran från , Den nationella domstolens fråga: Utgör artikel 49 EUF-fördraget och artikel 63 EUF-fördraget hinder för en nationell lagstiftning enligt vilken hemviststaten inte medger avdrag för en valutakursförlust som är integrerad i en kapitalförlust på en näringsbetingad andel i ett bolag som har hemvist i en annan medlemsstat, när hemviststaten tillämpar ett system där kapitalvinster och kapitalförluster på sådana andelar inte beaktas vid beräkning av beskattningsunderlaget.