prop · H20371 · 2015-03-17 00:00:00 — Syftet med bestämmelserna är att tvinga fram dels betalningen av den beslutade ersättningen, dels genomförandet av själva anläggningen (se prop. 1966:128 s. 262 f.). Om det finns särskilda skäl, får lantmäterimyndigheten besluta om förlängning av tidsfristerna för betalning och färdigställande. Beslut om förlängning måste meddelas före tidsfristens utgång. Det anses inte möjligt att i efterhand ”reparera” ett beslut som redan har upphört att gälla. De skäl som ligger bakom dessa bestämmelser är fortfarande relevanta, men i vissa fall har bestämmelserna medfört resultat som kan uppfattas som otillfredsställande. Det har t.ex. inträffat att anläggningsbeslut som har fått laga kraft har upphört att gälla, trots att den beslutade gemensamhetsanläggningen rent faktiskt har tillgodosett ett väsentligt behov. I dessa fall har det krävts en ny förrättning, med en risk för betydande merkostnader för sakägarna. Som närmare framgår av har också problem uppkommit i andra fall, t.ex. när en befintlig installation har inrättats som gemensamhetsanläggning och det har beslutats att vissa förbättringsåtgärder ska utföras. Det har hänt att ingen av dessa förbättringsåtgärder har vidtagits och att anläggningsbeslutet därmed har ansetts upphöra att gälla, trots att huvuddelen av anläggningen redan har varit utbyggd och använts av de deltagande fastigheterna. När ett beslut om att inrätta en gemensamhetsanläggning avser en befintlig installation och har till syfte att förbättra densamma, finns dessutom ett uppenbart behov av förvaltningsåtgärder, oavsett om vissa beslutade förbättringsåtgärder kommer till stånd eller inte. Behov av förvaltning kan även uppstå för helt nya anläggningar, som inte har färdigställts men utförts till huvudsaklig del. I bägge situationerna framstår det som onödigt omständligt och kostsamt för de berörda fastighetsägarna att anläggningsbeslutet ska upphöra att gälla och avregistreras och att det ska krävas en ny förrättning för att få en ändamålsenlig förvaltning på Det gäller särskilt om de arbeten som kvarstår inte är avgörande för Prop. 2014/15:71 anläggningens funktion. I förarbetena anges visserligen att upphörandepåföljden inte bör inträda om endast någon ”mindre betydelsefull detalj” återstår att åtgärda (prop. 1973:160 s. 250). Redan enligt gällande rätt bör det därför vara möjligt att acceptera vissa mindre avvikelser, om anläggningens utformning i princip överensstämmer med anläggningsbeslutet. Denna möjlighet framstår dock som otillräcklig i syfte att undvika samtliga situationer av de slag som nämnts. Detta bekräftas också av den praktiska tillämpningen, där den ”ventil” som förarbetena påbjuder synes ha fått en snäv tillämpning. Regeringen föreslår därför att en gemensamhetsanläggning ska anses vara utförd om den, när den beslutade fristen för utförande av anläggningen har löpt ut, är utbyggd i sådan omfattning att syftet med gemensamhetsanläggningen är tillgodosett för samtliga fastigheter som deltar i den. Anläggningsbeslutet bör alltså i ett sådant fall inte upphöra att gälla, även om anläggningen inte är helt färdigställd. En sådan mindre sträng utformning av bestämmelsen är till fördel för berörda fastighetsägare utan att några beaktansvärda nackdelar uppkommer. föreslår att utgångspunkten för beräkningen av den tid som en gemensamhetsanläggning ska vara utförd inom ska anges i lagen. Det framstår dock som vanskligt att utforma en regel som skulle gälla för alla situationer. Frågan bör därför, liksom , avgöras av lantmäterimyndigheten med utgångspunkt i förhållandena i varje enskilt fall. 6.5Kulturreservat jämställs med fastighet Regeringens förslag: Ett kulturreservat ska jämställas med en fastighet vid tillämpning av anläggningslagen. Ett natur- eller kulturreservat ska vid tillämpning av lagen företrädas av den som har beslutat om reservatet, dvs. förslag: Överensstämmer med regeringens förslag (se s. 87 f. i ). förslag omfattar dock inte frågan om vem som ska företräda ett reservat. Remissinstanserna: Flertalet remissinstanser godtar eller invänder inte mot förslaget. föreslår att den som har beslutat om ett reservat ska företräda reservatet vid tillämpning av anläggningslagen. Förslaget i utkastet till lagrådsremiss: Överensstämmer med regeringens förslag (se s. 81 f. i utkastet till lagrådsremiss). Remissinstanserna: Flertalet remissinstanser godtar eller invänder inte mot förslaget. är tveksamma till förslaget om företrädare för ett reservat. Skälen för regeringens förslag: En gemensamhetsanläggning inrättas som utgångspunkt till förmån för fastigheter (1 § anläggningslagen). Med en fastighet jämställs inskrivna tomträtter och gruvor. Om det är lämpligt kan även andra objekt jämställas med en fastighet vid tillämpning av 2014/15:71 lagen, däribland naturreservat (2 § anläggningslagen). Det innebär att ett naturreservat kan delta i en gemensamhetsanläggning. Sedan anläggningslagens tillkomst har möjligheten att inrätta kulturreservat införts (7 kap. 9 § ). Kulturreservat skiljer sig från naturreservat i princip endast i fråga om förutsättningarna för reservatsbildningen. Det är mot den bakgrunden naturligt att även ett kulturreservat kan jämställas med en fastighet vid tillämpningen av anläggningslagen, under samma förutsättningar som gäller för ett naturreservat. Motsvarande ändring bör göras i lagen (1973:1150) om förvaltning av samfälligheter. Ett natur- eller kulturreservat förvaltas som utgångspunkt av den som har beslutat att inrätta det, dvs. en länsstyrelse eller en kommun (7 kap. 4 och 9 §§ ). Av förordningen (1998:1252) om områdesskydd enligt m.m. framgår att en långsiktig skötselplan ska upprättas i samband med beslutet och att eller kommunen kan besluta att överlåta förvaltningen av reservatet till någon som har förutsättningar för att ha ett sådant ansvar (3 och 21 §§). Ett beslut att överlåta förvaltningen kan återkallas. Enligt anläggningslagen ska den som förvaltar ett naturreservat anses som ägare av reservatet (3 §). Som påpekar innebär detta att förvaltaren kan göra åtaganden som binder beslutsfattaren ekonomiskt . Enligt regeringens mening är detta inte en lämplig ordning. I stället bör den som har beslutat om ett natur- eller kulturreservat anses som ägare av reservatet vid tillämpning av lagen. Motsvarande ändring bör göras i lagen om förvaltning av samfälligheter. och i anför att det kan finnas situationer då i stället ägaren eller brukaren av marken bör ges möjlighet att företräda ett kulturreservat. Det beror på att kulturreservat normalt inrättas för att värna miljöer där det bedrivs någon form av verksamhet. Dessutom grundas bildandet regelmässigt på samförståndslösningar mellan beslutsfattaren och den som äger eller använder marken. I första hand är det de fastigheter som omfattas av reservatet som bör anslutas till en gemensamhetsanläggning eller ges någon rättighet enligt lagen. Fastigheterna företräds då av sina ägare. Möjligheten att ansluta själva reservatet till en gemensamhetsanläggning torde bli aktuell först om det för de fastigheter där reservatet ligger inte finns något långsiktigt behov av en anslutning eller en sådan anslutning av någon annan särskild anledning inte är aktuell. I det läget är det enligt regeringens mening mer naturligt att låta beslutsfattaren företräda reservatet än att den som äger eller brukar fastigheten ska ha denna befogenhet. Förändringen påverkar inte markägarens ställning som sakägare vid en anläggningsförrättning. Det kan tilläggas att ingenting hindrar att beslutsfattaren vid behov ger förvaltaren fullmakt att representera reservatet vid t.ex. en anläggningsförrättning. En sådan lösning kräver inte någon särskild reglering. Regeringens förslag: Lagändringarna ska träda i kraft . De nya bestämmelserna om omprövning av årlig slitageersättning och om betalning av ersättning för samfälld mark ska tillämpas . Den nya rätten till ersättning för tillfälligt väsentligt ökad användning av en väg ska bara avse användning efter ikraftträdandet. De ändringar som innebär att ett anläggningsbeslut i vissa fall fortsätter att gälla trots att anläggningen inte utförts i rätt tid ska tillämpas även på befintliga anläggningsbeslut som gäller vid ikraftträdandet. I övrigt ska äldre bestämmelser tillämpas på förrättningar som har påbörjats före ikraftträdandet. förslag: föreslår att några övergångsbestämmelser inte ska införas (se s. 83 i ). Remissinstanserna: Flertalet remissinstanser godtar eller invänder inte mot förslaget. anser dock att behovet av övergångsbestämmelser bör övervägas på nytt. Förslaget i utkastet till lagrådsremiss: Förslaget att vissa nya bestämmelser inte ska tillämpas vid förrättningar som pågår vid ikraftträdandet överensstämmer i huvudsak med regeringens förslag. I övrigt föreslås inte några övergångsbestämmelser (se s. 82 f. i utkastet till lagrådsremiss). Remissinstanserna: Remissinstanserna invänder inte mot förslaget. Skälen för regeringens förslag Lagändringarna bör kunna träda i kraft . De bör tillämpas därefter. Det är naturligt att nya ersättningsbestämmelser inte tillämpas beträffande förrättningar som pågår vid ikraftträdandet. Det gäller den nya bestämmelsen om rätt till ersättning vid begränsande eller upphävande av rättigheter (avsnitt 5.1). Detsamma gäller de nya bestämmelserna om hur ersättningen ska beräknas vid vissa rättighetsupplåtelser (avsnitt 5.2 och 5.4). En övergångsbestämmelse bör införas, som innebär att äldre bestämmelser ska gälla i dessa fall. Rätten till ersättning vid tillfälligt väsentligt ökad användning av väg (avsnitt 5.3) bör tillämpas även i fråga om befintliga vägupplåtelser vid ikraftträdandet. Skyldigheten att betala skälig ersättning bör emellertid gälla endast för sådan väsentligt ökad användning som inträffar i tiden efter ikraftträdandet. De nya bestämmelserna om omprövning av årlig slitageersättning (avsnitt 6.1) och betalning av ersättning för samfälld mark (avsnitt 6.2) syftar i allt 2014/15:71 väsentligt till att göra förfarandet mer rationellt och saknar omedelbar rättslig betydelse för enskilda sakägare. Reglerna bör därför kunna tillämpas redan vid ikraftträdandet. Det innebär att bestämmelserna om betalning av ersättning för samfälld mark kan tillämpas på förrättningar som har påbörjats före ikraftträdandet. Den utvidgning av anläggningslagens tillämpningsområde som blir följden av att kulturreservat jämställs med fastighet (avsnitt 6.5) bör inte påverka förrättningar som har påbörjats före ikraftträdandet. En övergångsbestämmelse bör införas, som innebär att äldre bestämmelser ska gälla för sådana förrättningar. För att undvika oklarheter om vem som har rätt att föra talan vid en förrättning – en enskild delägare eller samfällighetsföreningen – bör samfällighetsföreningars utökade rätt att företräda delägarna (avsnitt 6.3) inte tillämpas vid förrättningar som har påbörjats före ikraftträdandet. I stället bör i dessa fall äldre bestämmelser gälla, vilket bör komma till uttryck i en övergångsbestämmelse. Detsamma bör gälla i fråga om ändringarna beträffande vem som ska anses som ägare av naturreservat och kulturreservat (avsnitt 6.5). De nya bestämmelserna om när ett anläggningsbeslut upphör att gälla (avsnitt 6.4) påverkar inte sådana beslut som vid ikraftträdandet redan har upphört att gälla. Däremot bör det klargöras i en övergångsbestämmelse att de nya bestämmelserna ska tillämpas även på befintliga anläggningsbeslut som vid ikraftträdandet inte har upphört att gälla. Regeringens bedömning: Genom förslagen görs rätten till ersättning enligt anläggningslagen mer enhetlig. Vidare effektiviseras förrättningsförfarandet. Detta är till fördel såväl för enskilda som för rättstillämpande myndigheter. Ändringarna bedöms inte leda till några ökade kostnader, vare sig för lantmäterimyndigheterna eller för domstolarna. Några konsekvenser i övrigt uppkommer inte. bedömning: Överensstämmer med regeringens bedömning (se s. 84 i ). Remissinstanserna: Remissinstanserna godtar eller invänder inte mot bedömningen. Bedömningen i utkastet till lagrådsremiss: Överensstämmer med regeringens bedömning (se s. 83 f. i utkastet till lagrådsremiss). Remissinstanserna: Remissinstanserna godtar eller invänder inte mot bedömningen. framhåller dock att flera var för sig marginella ökningar av antalet mål sammantagna kan kräva sådana resurser att de inte kan finansieras inom befintliga kostnadsramar. Skälen för regeringens bedömning: fanns ca 3,2 miljoner fastigheter, över 100 000 samfälligheter och fler än 90 000 gemensamhetsanläggningar. Därutöver fanns ca 1,3 miljoner inskrivna rättigheter av annat slag. Av statistik som sträcker sig år 2005 och framåt framgår att antalet gemensamhetsanläggningar har ökat stadigt med 2 000–3 000 . Minst två delägare, normalt fastigheter, måste vara anslutna till en gemensamhetsanläggning. I regel är dock antalet delägare betydligt större än så. Den största gemensamhetsanläggningen har nästan 3 000 delägare. Frågor om gemensamhetsanläggningar och andra rättigheter enligt anläggningslagen berör ett stort antal människor i deras vardag. Förslagen innebär att rätten till ersättning enligt anläggningslagen stärks och att ersättningssystemet görs mer enhetligt (se avsnitt 5). Dessutom förenklas förfarandet i flera avseenden (se avsnitt 6). Detta medför förbättringar såväl för enskilda sakägare som för de myndigheter som tillämpar reglerna. Enligt hittillsvarande ordning har rättighetshavare inte kunnat kompenseras för minskade marknadsvärden eller ökade kostnader när en gemensamhetsanläggning eller någon annan rättighet enligt anläggningslagen har begränsats eller upphävts. har ägare till andra fastigheter kunnat tillgodogöra sig värdeökningar utan skyldighet till t.ex. vinstfördelning. Införandet av en ny ersättningsgrund i syfte att åtgärda dessa problem (avsnitt 5.1) innebär att ersättningsrätten stärks, vilket ligger i linje med såväl egendomsskyddet i regeringsformen som internationella åtaganden. För enskilda bedöms förslaget få övervägande positiva konsekvenser. Sannolikt kommer acceptansen för omprövningsförrättningar att öka. Förslaget bedöms också underlätta förfarandet hos handläggande myndigheter. Risken för att en ny ersättningsgrund i sig leder till fler processer måste vägas mot att den hittillsvarande bristen på regler har skapat problem, inte bara för enskilda utan även i rättstillämpningen. Den totala effekten av förslaget torde därför bli att förfarandet underlättas. De nya bestämmelserna om hur ersättningen ska beräknas vid vissa vägupplåtelser (avsnitt 5.2 och 5.4) innebär att rätten till ersättning stärks, som reglerna blir enhetliga och systemet mer lättöverskådligt. Enskilda gynnas både av den utökade rätten till ersättning och av ett tydligare ersättningssystem. Det senare bidrar nämligen till en mer rationell handläggning hos myndigheterna, vilket i sin tur kan förväntas minska kostnaderna för sakägarna i en förrättning. kan en fastighet som deltar i en gemensamhetsanläggning avseende väg bli skyldig att ersätta de kostnader som uppstår om fastigheten tillfälligt använder vägen i väsentligt större omfattning än som svarar mot fastighetens andelstal för driften av vägen. Förslaget innebär att även andra typer av vägupplåtelser kommer att omfattas av det skydd för övriga sakägare som en sådan ersättningsskyldighet innebär (avsnitt 5.3). Tvister om sådan ersättning ska, precis som enligt nuvarande regler, prövas av mark- och miljödomstolarna. Det är emellertid fråga om en situation av undantagskaraktär, där antalet tvister i praktiken lär bli få. En viss ökning av antalet mål kan dock inte uteslutas. Den nya möjligheten att ändra en beslutad årlig ersättning för vissa vägupplåtelser genom en överenskommelse i stället för en omprövningsförrättning (avsnitt 6.1) innebär att förfarandet förenklas. Enskildas rätt skyddas genom kravet på att överenskommelsen ska godkännas av lantmäterimyndigheten. Detta förenklade förfarande gynnar såväl mynd- 2014/15:71 igheter som enskilda – kostnaderna för sakägarna minskar och handläggningstiden hos myndigheten torde förkortas. Härutöver föreslås ytterligare ändringar som underlättar handläggningen hos lantmäterimyndigheten, utan att enskildas rättigheter påverkas negativt. Det handlar om införandet av förenklade betalningsprocedurer (avsnitt 6.2) och om samfällighetsföreningars utökade rätt att företräda delägarna (avsnitt 6.3). En enklare och snabbare process gynnar i dessa fall såväl myndigheter som enskilda. Ändringarna bedöms sammantagna inte leda till några ökade kostnader för lantmäterimyndigheterna. Ett förrättningsbeslut kan överklagas till domstol. De förslag som syftar till att undanröja oklarheter i lagstiftningen kan förväntas minska antalet tvister och överklaganden, vilket ytterligare minskar belastningen på domstolarna. Som konstateras ovan kan dock en viss ökning av antalet mål komma att uppstå med anledning av den utökade rätten till ersättning vid tillfälligt väsentligt ökad användning av väg. Sammantaget görs dock bedömningen att förslagen inte kommer att leda till några ökade kostnader för domstolarna. Några konsekvenser i övrigt för enskilda eller det allmänna bedöms inte uppkomma. 9.1Förslaget till lag om ändring i ledningsrättslagen (1973:1144) 30 § Ersättning enligt 13 eller 33 § ska betalas efter det att ersättningsbeslutet fick laga kraft. På obetald ersättning ska ränta betalas 1.enligt 5 § räntelagen (1975:635) från den dag tillträde sker, dock längst till utgången av nämnda betalningsfrist, och 2.enligt 6 § räntelagen från utgången av betalningsfristen. I fråga om ersättning som avses i 13 § och förskott som avses i 25 eller 25 a § ska 5 kap. 16 och 17 §§ fastighetsbildningslagen (1970:988) tillämpas. Paragrafen reglerar formerna för betalning av ersättning och förskott. Övervägandena finns i avsnitt 6.2. Första stycket disponeras om så att villkoren för ränta på obetald ersättning fortsättningsvis anges i två punkter. Någon ändring i sak görs inte. Andra stycket kompletteras med en hänvisning till 5 kap. 17 § fastighetsbildningslagen. Kompletteringen innebär att de regler för betalning för samfälld mark som gäller vid fastighetsreglering ska gälla även vid förrättningar enligt ledningsrättslagen. Betalning till delägarna i en marksamfällighet ska alltså ske till en samfällighetsförening, om en sådan finns. I andra fall får betalning ske till en styrelse eller en förvaltare med befogenhet att ta emot medel för samfällighetens räkning, om inte någon delägare begär att den ersättning som avser delägarens andel ska betalas ut direkt till honom eller henne. Endast om en sådan begäran framställs ska lantmäterimyndigheten ange varje delägares andel i ersättningsbeslutet. Bestämmelsen om utbetalning innebär inte att en styrelse eller annan särskild förvaltare ges ställning som sakägare i delägarnas ställe. Om samfälligheten förvaltas av en samfällighetsförening, är dock föreningen sakägare vid förrättningen (se hänvisningen i 16 § ledningsrättslagen till 4 kap. 11 § fastighetsbildningslagen). Denna lag träder i kraft . Lagändringen ska träda i kraft . Frågor om ikraftträdande- och övergångsbestämmelser behandlas i avsnitt 7. Ändringen ska tillämpas vid ikraftträdandet. 9.2Förslaget till lag om ändring i anläggningslagen (1973:1149) 2 § Lagens bestämmelser om fastighet tillämpas även på 1.inskriven tomträtt, och Om det är lämpligt, ska bestämmelserna tillämpas även på 1.byggnader och andra anläggningar som inte hör till en fastighet, I paragrafen anges att lagens bestämmelser om fastighet är tillämpliga även på viss lös egendom. De särskilt uppräknade objekten kan anslutas till en gemensamhetsanläggning eller i övrigt anförtros rättigheter enligt lagen, på samma sätt som en fastighet. Övervägandena finns i avsnitt 6.5. Paragrafen delas in i två stycken, och de objekt som jämställs med en fastighet anges fortsättningsvis i punktform. Detta innebär inte någon ändring i sak. Paragrafen ändras vidare så, att även ett kulturreservat jämställs med en fastighet vid tillämpning av anläggningslagen, om det är lämpligt. Detta framgår av andra stycket tredje punkten. Regler om inrättande av kulturreservat finns i . eller en kommun får förklara ett mark- eller vattenområde för kulturreservat i syfte att bevara värdefulla kulturpräglade landskap (7 kap. 9 §). Lämplighetsbedömningen enligt förevarande paragraf ska utföras på samma sätt som gäller för ett naturreservat (jfr prop. 1973:160 s. 184 f.). 3 § Den som innehar en fastighet på grund av ett testamentariskt förordnande, utan att någon har äganderätten till den, anses vid tillämpning av lagen som fastighetens ägare. Som ägare av ett naturreservat eller ett kulturreservat anses den som har beslutat om reservatet. Paragrafen reglerar vem som i vissa fall ska anses vara fastighetsägare och som därmed har de rättigheter och skyldigheter som följer av lagen. Övervägandena finns i avsnitt 6.5. Ändringen i sista meningen innebär att det är den som har beslutat om ett natur- eller kulturreservat som ska betraktas som dess ägare, även om reservatet förvaltas av någon annan. Enligt 7 kap. 4 och 9 §§ fattas beslut om inrättande av natur- eller kulturreservat av eller kommunen. Ändringen påverkar inte möjligheterna för beslutsfattaren att vid behov lämna fullmakt till någon annan, t.ex. en förvaltare, att företräda reservatet. 32 § Ersättning enligt 13 § ska betalas efter det att ersättningsbeslutet fick laga kraft. På obetald ersättning ska ränta betalas 1.enligt 5 § räntelagen (1975:635) från den dag tillträde sker, dock längst till utgången av nämnda betalningsfrist, och 2.enligt 6 § räntelagen från utgången av betalningsfristen. I fråga om ersättning som avses i första stycket och förskott som avses i 27 eller 27 a § ska 5 kap. 16 och 17 §§ fastighetsbildningslagen (1970:988) tillämpas. Paragrafen reglerar formerna för betalning av ersättning och förskott. Övervägandena finns i avsnitt 6.2. Ändringarna är av samma slag som ändringarna i 30 § ledningsrättslagen (1973:1144). Se författningskommentaren till den paragrafen. 33 § Ett anläggningsbeslut upphör att gälla, om 1.full ersättning enligt 13 § inte har betalats i föreskriven ordning efter det att beslutet om ersättning fick laga kraft och inte heller någon som har tillerkänts sådan ersättning har begärt verkställighet av ersättningsbeslutet , 2.gemensamhetsanläggningen inte inom den tid som har bestämts i beslutet har utförts i sådan omfattning att syftet med anläggningen har tillgodosetts för samtliga deltagande fastigheter, såvida inte en ansökan om förordnande av en syssloman enligt 33 a § har gjorts , eller 3.ett beslut att avslå en ansökan som avses i 2 har fått laga kraft och tiden för utförandet av anläggningen har gått ut. Om en fastighet eller en del av en fastighet enligt anläggningsbeslutet ska inlösas, gäller beslutet i denna del trots första stycket. Om det finns särskilda skäl, får lantmäterimyndigheten besluta om förlängning av de tider som anges i första stycket. Ersättning som har betalats får inte krävas tillbaka på grund av att anläggningsbeslutet har upphört att gälla enligt denna paragraf. Första stycket 1 gäller inte ersättning som har fastställts vid en särskild förrättning enligt 13 a §. Paragrafen innehåller bestämmelser om när ett anläggningsbeslut upphör att gälla på grund av brister i betalning eller utförande. Övervägandena finns i avsnitt 6.4. Förutsättningarna för upphörande i första stycket spaltas upp i tre punkter. Enbart förutsättningarna för upphörande i första stycket 2 ändras dock i sak. Den punkten innebär fortsättningsvis att det finns ett visst Prop. 2014/15:71 utrymme för att låta ett anläggningsbeslut fortsätta att gälla trots att an- läggningen inte har blivit helt färdigställd inom den tid som har bestämts i anläggningsbeslutet. För att anläggningsbeslutet inte ska upphöra att gälla krävs dock att gemensamhetsanläggningen har utförts i sådan utsträckning att syftet med den är tillgodosett för samtliga deltagande fastigheter.