prop · H30310 · 2015-11-03 00:00:00 — Om felet kan hänföras till ett kontoförande institut är i stället institutet ansvarigt. Ersättningsansvaret är dock inte ovillkorligt. Om den centrala värde- pappersförvararen respektive det kontoförande institutet visar att felet beror på en omständighet utanför dess kontroll och vars följder inte skäligen kunde ha undvikits eller övervunnits, gäller inte något skade- ståndsansvar. Dessutom ersätts en indirekt förlust bara om den beror på försummelse av den centrala värdepappersförvararen eller det kontoför- ande institutet. Motsvarande rätt till ersättning gäller för panthavare och den till vars förmån en rådighetsinskränkning gäller. Den centrala värdepappersförvararen eller det kontoförande institutet är på motsvarande sätt ansvarigt för fel som beror på någon som har anlitats av denne (7 kap. 2 § andra stycket samma lag). Om en skada kan hänföras till ett kontoförande institut svarar den centrala värdepappersförvararen solidariskt med (7 kap. 2 § tredje stycket samma lag). I ett sådant fall är den centrala värdepappersförvararens ansvar begränsat till för varje skadefall. Den centrala värdepappersförvararen har i ett sådant fall regressrätt mot det kontoförande institutet. I fråga om skada till följd av förfalskade handlingar vid överlåtelse eller pantsättning finns en särskild skadeståndsbestämmelse (7 kap. 1 § samma lag). I fråga om skadeståndsansvaret finns det särskilda bestämmelser i kontoföringslagen avseende personuppgifter, beslut om rättelse, med- vållande, återkrav och organisationsfrågor. I avsnitt 8.3 föreslås att den sistnämnda bestämmelsen upphävs (7 kap. 6 § samma lag). För anställda hos kontoförande institut – liksom hos centrala värde- pappersförvarare – gäller ett förbud mot att obehörigen röja uppgifter som har registrerats i ett avstämningsregister eller som en förvaltare har lämnat till värdepappersförvararen eller institutet (tystnadsplikt, se 8 kap. 2 § samma lag ). Det finns även bestämmelser om meddelandeförbud i samband med förundersökning i brottmål m.m. (8 kap. 4 §). Förordningen om värdepapperscentraler innehåller en bestämmelse som gör det möjligt för värdepapperscentralen att fortsätta anlita kontoförande institut, i stort sett i enlighet med det regelverk som redan finns på plats i och i andra nordiska länder (artikel 31). 10.2Värdepapperscentralers rätt att anta kontoförande institut Regeringens förslag: En värdepapperscentral ska få anta konto- förande institut. Kretsen av juridiska personer som får antas begränsas i förhållande till det som gäller för centrala värdepappersförvarare . Juridiska personer som inte står under tillsyn av Finans- inspektionen, eller utländska juridiska personer som i sina hemländer inte står under tillsyn som motsvarar den som utövar, får inte längre antas. Centralbanker och offentliga institutioner som ägnar sig åt statsskuldsförvaltning får dock antas. En värdepapperscentral får som kontoförande räkning anta samma slag av företag och andra juridiska personer som en central värdepappersförvarare får . Till den kretsen ska dock följande juridiska personer läggas till: –värdepapperscentraler som har auktoriserats i ett land inom EES samt sådana värdepapperscentraler från tredjeland som har erkänts enligt artikel 25 i förordningen om värdepapperscentraler, –fondbolag och förvaltningsbolag, när det gäller fondandelar, och –svenska och utländska EES-baserade AIF-förvaltare, såvitt gäller andelar eller aktier i företag för kollektiva investeringar. I fråga om antagande av kontoförande institut ska värdepappers- centralen tillämpa de krav som anges i artikel 33.1 i förordningen. Regeringens bedömning: är inte deltagare i den mening som avses i förordningen om värdepapperscentraler. Det saknas skäl att ändra bestämmelserna i kontoföringslagen om att kontoförande institut i viss utsträckning ska lämna den centrala värde- pappersförvararen upplysningar och om återkallande av ett beslut om antagande som kontoförande institut, utöver de ändringar som föranleds av den nya termen värdepapperscentral. Promemorians förslag och bedömning överensstämmer i huvudsak med regeringens förslag och bedömning. Promemorians förslag avviker från regeringens förslag genom att det enligt promemorians förslag är möjligt för fondbolag och förvaltningsbolag att utföra registrerings- åtgärder för annans räkning endast såvitt gäller andelar i en värde- pappersfond eller ett fondföretag och för AIF-förvaltare att göra det endast såvitt gäller andelar eller aktier i en av förvaltaren förvaltad alternativ investeringsfond. Remissinstanserna: Flertalet remissinstanser tillstyrker promemorians förslag och bedömning eller har inget att invända mot dem. Fond- bolagens förening anser att möjligheten för fondbolag, förvaltningsbolag och AIF-förvaltare att vara kontoförande räkning har getts en alltför begränsad utformning. , med instämmande av , anser att det kan diskuteras om det är motiverat att behålla en särskild kategori av kontoförande institut som får vidta registreringsåtgärder på konton i värdepapperscentralen för egen räkning. Skälen för regeringens förslag och bedömning Behovet av kontoförande institut Det är ett gemensamt drag för marknader som erbjuder direktregistrering av värdepapper på konton i en värdepapperscentral att det samlade antalet konton kan bli mycket stort. Enligt en uppgift från uppgår antalet konton hos bolaget till cirka 3,4 miljoner. Av det skälet har medlemsstater som tillämpar detta system för kontoföring av värdepapper funnit det ändamålsenligt att införa regler motsvarande de svenska reglerna för kontoförande institut, dvs. möjligheten för värde- papperscentralen att med någon annan dela ansvaret för uppgifter som har samband med förande av individuella värdepapperskonton på den högsta nivån. Det är knappast rimligt att värdepapperscentralen ensam ska ansvara för alla kundrelationer som blir resultatet av ett mycket stort Det är därför angeläget att behålla den möjlighet till delat ansvar mellan värdepapperscentralen och kontoförande institut som förordningen om värdepapperscentraler lämnar utrymme för. Förordningen innehåller nämligen en möjlighet för medlemsstaterna att under vissa förutsättningar tillåta att ”en annan person” än värdepappers- centralen utför registreringar på värdepapperskonton hos denna (artik- Begreppet ”person” omfattar såväl juridiska som fysiska person- Det sistnämnda kan dock knappast bli aktuellt i praktiken. också nämnas att ett krav för att få vara ”deltagare” i en värdepappers- central (se nedan) är att det är fråga om en juridisk person (se artikel 33.1 och definitionen i artikel 2.1.19). Möjligheten att anta kontoförande institut är ett uttryckligt undantag från reglerna om utkontraktering som i sig inte erbjuder någon möjlighet till delegering av ansvar (artikel 30). De medlemsstater som tillåter att andra parter än värdepapperscentraler utför vissa av de huvudtjänster som räknas upp i avsnitt A i bilagan till förordningen ska i sin nationella rätt fastställa vilka krav som ska gälla i ett sådant fall (artikel 31.2). Dessa krav ska inbegripa bestämmelser i förordningen som även ska gälla för den andra berörda parten. artikel 31.1 blir i praktiken inte någon annan huvudtjänst aktuell än tillhandahållande och förande av värdepapperskonton på högsta nivå (central kontoföringstjänst), dvs. avstämningskonton enligt svensk rätt. Bakgrunden till den valmöjlighet som ges medlemsstaterna i förord- ningen är en önskan att erkänna och skapa en rättslig säkerhet för den ordning som finns i vissa medlemsstater, däribland , där konto- förande institut eller deltagare i avvecklingssystem för värdepapper som drivs av värdepapperscentraler utför registreringar på värdepappers- konton som upprätthålls av värdepapperscentralen utan att nödvändigtvis själva vara kontohållare (skäl 39). En förutsättning för att dela ansvaret eller att ge någon annan än värdepapperscentralen ett exklusivt ansvar för vissa aspekter av förandet av värdepapperskonton på den högsta nivån är att det föreligger ”särskilda omständigheter”, att det görs enligt ”strikta bestämmelser fastställda genom lagstiftning” och att denna part omfattas av ”lämplig reglering och tillsyn”. I fråga om tillsyn, se avsnitt 10.4. Alla relevanta uppgifter som avser tillhandahållandet av huvudtjänster som utförs av någon annan än värdepapperscentralen, inklusive relevanta bestämmelser i nationell rätt, ska lämnas till som ska införa dessa uppgifter i det register över värdepapperscentraler som avses i artikel 21 (artikel 31.3). En bedömning av vilka bestämmelser i nationell rätt som är motiverade för kontoförande institut bör framför allt ta sin utgångspunkt i institutens Det bör då tillmätas betydelse att kontoförande institut, i funktionen som ett sådant institut, inte är kontohållare och därmed inte motpart till ägarna av de värdepapper som är föremål för institutets Det finns således inte några motpartsrisker som är direkt förenade med rollen som kontoförande institut. I dessa fall är ägarnas formella motpart i stället värdepapperscentralen, dvs. hållaren på den högsta nivån, vilket säkerställer en maximalt säker förvaring av värdepapper. Graden av säkerhet förstärks av att dessa konton därutöver är individuellt separerade, vilket erbjuder kontohavarna skydd i händelse av kontohållarens obestånd. registreringsåtgärder på dessa konton, på grundval av en kontraktuell relation med ägarna till värdepapperen och med beaktande av de skyldig- heter som institutet har mot sina kunder i enlighet med lagen om värdepappersmarknaden och kraven på kontoföringen enligt kontoför- ingslagen. Eftersom kontoförande institut till övervägande del har till- stånd att driva värdepappersrörelse, har de redan etablerat de kund- kontakter som bör vara en förutsättning för att för kundernas räkning utföra registreringar på konton i värdepapperscentralen. Man kan notera att motsvarande institut i flertalet medlemsstater också utför registre- ringar på värdepapperskonton, men gör detta i egen bok (se nedan). Med tanke på behovet att bevara omvärldens förtroende för det svenska systemet för kontoföring av finansiella instrument är det motiverat att överväga de krav som gäller för deltagare i värdepapperscentralen, som är den huvudsakliga form för medverkan i värdepapperscentralen som har definierats i förordningen. Som berörs ovan måste kraven i förord- ningen beaktas också när det gäller kontoförande institut (skäl 39). Regleringen av deltagare kan tjäna som utgångspunkt. Förordningen innehåller allmänna krav för deltagare i värdepappers- centralers avvecklingssystem (artikel 33). Deltagare är den form för med- verkan i värdepapperscentralen som förordningen föreskriver. Kraven för deltagande ska vara öppna, objektiva och icke-diskriminerande med syfte att garantera ett rättvist och öppet tillträde till värdepapperscentralen. I likhet med det som gäller för kontoförande institut, i enlighet med svensk nationell rätt, antas deltagare i en värdepapperscentral av värdepappers- centralen ensam. Deltagande får nekas enbart på grundval av en genom- gripande riskbedömning. I förordningen definieras deltagare som en deltagare i avvecklings- systemet för värdepapper, enligt definitionen i finality-direktivet (artik- el 2.1.19). Det som avses är ett institut, en central motpart, en avveck- lingsagent, en clearingorganisation eller en systemoperatör. avses i sin tur kreditinstitut, värdepappersföretag, offentliga myndigheter och offentligt garanterade företag samt varje företag som har sitt huvud- kontor utanför EU och vars verksamhet motsvarar den som bedrivs av kreditinstitut eller värdepappersföretag inom EU. Kretsen av möjliga deltagare enligt förordningen blir därmed i stort, men inte helt, överensstämmande med kretsen av möjliga kontoförande institut enligt gällande rätt. En omständighet som skiljer kategorierna åt är bl.a. den att kreditinstitut och värdepappersföretag som deltar i systemet ska ansvara för att uppfylla finansiella åtaganden som härrör från överföringsuppdrag i systemet. Vidare kan offentliga myndigheter eller offentligt garanterade företag, centrala motparter, s.k. avvecklings- agenter, clearingorganisationer och systemoperatörer vara deltagare enligt förordningen. En avvecklingsagent tillhandahåller avvecklings- konton genom vilka överföringsuppdrag kan avvecklas och beviljar, i förekommande fall, krediter till vissa kategorier av deltagare. En system- operatör ansvarar för driften av ett system, vilket motsvarar en central värdepappersförvarare som driver ett avvecklingssystem, dvs. en värde- papperscentral. Definitionen av deltagare i förordningen hänvisar till finality-direktivet som även erbjuder en möjlighet för medlemsstaterna att under vissa förutsättningar besluta att andra företag än de som räknas upp ovan ska vara deltagare och ansvara för att uppfylla finansiella åtaganden som härrör från överföringsuppdrag i systemet (artikel 2 b andra stycket). En sådan förutsättning är att systemet ska vara ett avvecklingssystem för värdepapper. Deltagande i ett avvecklingssystem för värdepapper motsvarar deltag- ande i den tredje huvudtjänsten i avsnitt A i bilagan till förordningen (avvecklingstjänst). Förordningen definierar inte möjligheten att vara deltagare i någon annan huvudtjänst, t.ex. förande av värdepappers- konton på högsta nivån. I förordningen nämns möjligheten för andra parter än värdepapperscentralen att tillhandahålla vissa andra huvud- tjänster (artikel 31.2), dock fortfarande med hänvisning till att regeln endast behandlar utförandet av registreringsåtgärder på den högsta nivån (artikel 31.1). Uttrycket deltagare förekommer inte i detta sammanhang. Begreppet förefaller vara reserverat för deltagande i finality-direktivets mening, dvs. deltagande i avvecklingssystemet. I flertalet medlemsstater förenas rollen som deltagare med rollen som kontohållare, dvs. att som depåbank själv förvara värdepapper åt dess ägare. Samma värdepapper registreras i dessa fall på omnibus- konton i värdepapperscentralen, med deltagaren som kontohavare (jfr det svenska begreppet förvaltare). Med detta system blir antalet kontohavare i värdepapperscentralen väsentligt mindre, jämfört med det som är fallet i och andra nordiska länder. Av den anledningen finns det inte något behov av separata kontoförande institut i flertalet medlemsstater. Trots att deltagare i förordningens mening ofta är kontohållare i för- hållande till sina kunder, vilket exponerar kunderna för motpartsrisker, är kraven i förordningen för deltagande i värdepapperscentralen ändå mycket allmänt hållna. Kraven riktar sig snarare till värdepappers- centraler som ska offentliggöra öppna, objektiva och icke-diskriminer- ande krav för deltagande som medger ett rättvist och öppet tillträde för alla juridiska personer som avser att bli deltagare (artikel 33.1). materiella reglerna för deltagande följer snarare av begränsningen av vilka juridiska personer som får antas som deltagare, dvs. kreditinstitut och värdepappersföretag (artikel 2.1.19). Eftersom deltagare vanligen är kontohållare i förhållande till sina kunder men ändå utses av en värdepapperscentral på grundval av öppna, objektiva och icke-diskriminerande villkor, framstår det allmänt sett som obefogat att överväga strängare krav för antagande av kontoförande institut som inte är kontohållare (i rollen som kontoförande institut). Rätten att anta kontoförande institut i gällande svensk rätt grundar sig på förhållandet att den centrala värdepappersförvararen har rätt att utse sådana institut, men inte någon skyldighet att göra det (prop. 1997/98:160 s. 113 f.). Detta ger den centrala värdepappersförvararen ett handlingsutrymme när det gäller frågan om huruvida kontoförande institut ska användas. Om så sker ska den dock tillämpa principer om fritt neutralitet (3 kap. 3 § kontoföringslagen). utrymmet framstår som mindre när det gäller deltagare enligt förordning- en, eftersom reglerna för deltagande i avvecklingssystemet lämnar ett mycket begränsat utrymme för värdepapperscentralen att neka tillträde (artikel 33). Det bör dock beaktas att verksamheten som värdepappers- central inte gärna kan bedrivas utan deltagare i förordningens mening, medan införandet av kontoförande institut är en lösning på det praktiska problemet att hantera ett stort antal individuella kontohavare på ett effektivt sätt. Enligt förordningen förekommer det att ”kontoförande institut eller deltagare i avvecklingssystem för värdepapper” utför registreringar på värdepapperskonton utan att själva vara kontohållare (skäl 39). Således förefaller begreppen deltagare och kontoförande institut inte ha samma innebörd enligt förordningen. Dock torde de kontoförande institut som har antagits av i flertalet fall vara antagna som deltagare i förordningens mening (eller clearingmedlem, som är det begrepp som används av , se Allmänna villkor för kontoföring och clearing, avsnitt A5). Juridiska personer som har en betryggande kapitalstyrka och sakkunskap får enligt gällande rätt antas som kontoförande räkning (3 kap. 1 § kontoföringslagen). Regeln har sin grund i den numera upp- hävda lagen (1992:543) om börs- och clearingverksamhet som bl.a. inne- höll regler för clearing som till en början begränsades till att avse finan- siella derivatkontrakt (optioner och terminer). Vid införandet av den lagen ansågs det motiverat att ställa högre krav på börsmedlemskap än på deltagande i en clearingorganisation, eftersom börsen i högre grad var beroende av omvärldens förtroende, den s.k. internationella aspekten (prop. 1991/92:113 s. 79). Något liknande motiv ansågs inte föreligga på clearingområdet, varför det kunde överlåtas till varje enskild clearing- organisation att avgöra vilka som ska få delta i clearingen, på grundval av krav om betryggande kapitalstyrka och lämplighet (a. prop. s. 128). Nuvarande bestämmelser om kontoförande institut i kontoföringslagen utformades med ledning av bestämmelserna om börs- respektive clearingmedlemmar i lagen om börs- och clearingverksamhet (prop. 1997/98:160 s. 115). Kraven på kontoförande institut avspeglar alltjämt de tidigare gällande kraven på clearingmedlemmar. Värdepappers- centralen har därför en villkorlig rätt att som kontoförande institut anta även icke-finansiella företag, under förutsättning av att företaget har en betryggande kapitalstyrka, teknisk och juridisk sakkunskap samt upp- fyller krav på allmän lämplighet (3 kap. 1 § kontoföringslagen). Genom förordningen om värdepapperscentraler blir värdepappers- centralerna i hög grad konkurrensutsatta, vilket också är ett av motiven bakom förordningen. De internationella aspekter som berördes i förarbetena till lagen om börs- och clearingverksamhet gör sig därmed i hög grad påminda även på clearingområdet. Det finns därför god anledning att fästa betydande vikt vid möjliga förtroende- aspekter i samband med antagandet av kontoförande institut, bl.a. med beaktande av att modellen med sådana institut torde vara obekant i flertalet länder. Det är därför tveksamt om det är lämpligt att behålla en möjlighet för icke-finansiella företag, som inte står under tillsyn av , att vara kontoförande institut. En sådan möjlighet skulle visserligen kunna inrymmas i det utrymme att medge deltagande i avvecklingssystemet som följer av finality- direktivet (artikel 2 b andra stycket). Detta utrymme förutsätter emellertid att ett sådant beslut kan motiveras av systemriskskäl. Det är svårt att se på vilket sätt inkluderandet av icke-finansiella företag i kretsen av möjliga kontoförande institut skulle reducera systemrisker. Sådana kontoförande institut som inte är finansiella företag och som inte heller omfattas av krav på auktorisation och tillsyn i enlighet med lagen om värdepappersmarknaden kan i stället påverka förtroendet för den svenska och nordiska modellen för kontoföring negativt, även om de enbart skulle utföra registreringsåtgärder för egen räkning. Visserligen torde möjligheten att medge deltagande i avvecklingssystemet främst avse institutionella investerare (prop. 1999/2000:18 s. 30). Om en institu- tionell investerare som inte står under tillsyn skulle utföra uppgifter som kontoförande institut är emellertid inte risken för förtroendeskadliga effekter utesluten, särskilt med beaktande av förordningens krav (skäl 39). Det kan vara en fördel ur förtroendesynpunkt att antalet kontoförande institut inte är större än det behöver vara och att instituten i största möjliga utsträckning står under tillsyn. Därför bör det inte längre finnas någon möjlighet för en så vid krets av juridiska personer som anges i kontoföringslagen att antas som kontoförande institut (3 kap. 1 §). Kretsen bör i stället begränsas till juridiska personer som står under till- syn av eller motsvarande myndighet i ett annat land. Därmed etableras en tydlig princip för vilka juridiska personer som kan komma i fråga. Givetvis ska även , andra centralbanker och kunna antas som kontoförande institut, trots att de inte står under tillsyn. poängterar att det dessutom är viktigt ur förtroen- desynpunkt att de företag som delar ansvar med värdepapperscentralen står under likvärdig tillsyn, inte minst med tanke på det delade skade- ståndsansvar som dessa har. De grundläggande kraven på att kontoförande institut ska ha en betryggande kapitalstyrka, besitta teknisk och juridisk sakkunskap och att de även i övrigt ska vara lämpade för att vidta registreringsåtgärder i avstämningsregister bör enligt regeringens uppfattning behållas. Det innebär att ett finansiellt företag som står under tillsyn inte utan vidare är lämpligt att vara kontoförande institut. Kraven har även betydelse för bestämmelsen om återkallelse av ett kontoförande instituts rätt att vidta registreringsåtgärder (se nedan). , med instämmande av , anser att det kan diskuteras om det är motiverat att behålla en särskild kategori av kontoförande institut som får vidta registrerings- åtgärder på konton i värdepapperscentralen för egen räkning. Regeringen anser dock att det inte kan uteslutas att det finns ett sådant behov. Som exempel kan nämnas och vissa försäkringsföretag. Det finns dock inte skäl att utvidga kretsen av juridiska personer som får antas som kontoförande räkning. Kretsen av möjliga deltagare i ett avvecklingssystem är visserligen något vidare, bl.a. genom möjligheten att anta offentliga myndigheter och offentligt garanterade företag (artikel 2 b i finality-direktivet). I enlighet med gällande rätt får ges rätten att som kontoförande institut utföra registre- ringar på konton i hos den centrala värdepappersförvararen för egen räkning (3 kap. 1 § kontoföringslagen). Denna rätt infördes genom ändring av den numera upphävda aktiekontolagen (1989:827). Ändringen omfattade den gången både och . I båda fallen var motivet behovet att utföra transaktioner med räntebärande instrument utan att behöva utnyttja någon mellanhand (prop. 1992/93:206 s. 33 f.). påpekar att rätten att vara kontoförande räkning inte endast berör kontoförda skuldinstrument som kontoret emitterar, utan också andra värdepapper som innehas av svenska staten. Inom ramen för statsskuldförvaltningen har haft anledning att sälja finansiella instrument i statlig ägo, t.ex. bostads- obligationer. sålde kontoret, på regeringens uppdrag, statens innehav av aktier i . I dessa fall har agerat som kontoförande institut och registrerat försäljningarna direkt i avstämningsregister hos . Rätten att vara kontoförande räkning bör enligt regeringens uppfattning omfatta transaktioner som inom ramen för sitt uppdrag utför för statens räkning. Ett sådant synsätt är naturligt med tanke på att staten är en och samma juridiska person, oavsett vilken myndighet som företräder staten. I huvudsak saknas det skäl att ändra kretsen av företag som får vara kontoförande räkning.