prop · H203105 · 2015-04-22 00:00:00 — Regeringens bedömning: Arvsförordningen ersätter svenska regler om domstols behörighet och tillämplig lag vid arv i internationella situationer. Det finns inget behov av kompletterande bestämmelser till arvsförordningen i dessa delar. Utredningens förslag och bedömning: Utredningens bedömning överensstämmer med regeringens. Utredningen föreslår dock att ett utländskt arvskiftes formella giltighet ska kunna prövas enligt alternativa rättsordningar. Remissinstanserna: Ingen remissinstans invänder mot förslaget eller bedömningen. Skälen för regeringens bedömning En del av den internationella privat- och processrätten utgörs av regler som handlar om att avgöra vilken stats domstolar som ska vara behöriga att pröva frågor med anknytning till fler än en stat. Behörighetsfrågan enligt arvsförordningen avser såväl vilken stats domstolar som ska hantera tvister om arvet som i vilken stat boutredning och arvskifte ska äga rum. Huvudregeln är att domstolarna i den medlemsstat där den avlidne vid sin död hade hemvist ska vara behöriga att fatta alla beslut om arvet (artikel 4). Behörigheten omfattar egendom både i hemviststaten och utomlands. Om en person som var medborgare i en annan medlemsstat har gjort ett lagvalsförordnande till förmån för lagen i medborgarskapsstaten, kan behörigheten dock i stället tillkomma domstolarna i den staten (artikel 7). Under vissa förutsättningar kan behörigheten också tillkomma domstolarna i den medlemsstat där det finns egendom som tillhörde den avlidne (artikel 10). Slutligen kan det finnas behörighet för domstolarna i en medlemsstat om det inte är rimligt att ett förfarande inleds i ett visst tredjeland, t.ex. på grund av krig, s.k. forum necessitatis (artikel 11). I arvsförordningens ingress konstateras att det när behörighetsfrågan ska prövas kan vara svårt att avgöra var den avlidne hade hemvist, exempelvis när den avlidne av yrkesmässiga skäl har bott utomlands men behållit en nära koppling till sin ursprungsstat (se skäl 23 och 24). Det anförs att den avlidnes hemvist bör avgöras efter en helhetsbedömning av omständigheterna kring den avlidnes liv under de år som föregick dödsfallet och för dödsfallet. Behörighetsfrågorna när det gäller arv i internationella situationer Prop. 2014/15:105 regleras uttömmande i arvsförordningen. Regeringen konstaterar, i likhet med utredningen, att det därför inte finns något utrymme för behörighetsregler i svensk lagstiftning vid sidan av arvsförordningen. Det gäller alltså även i förhållande till de övriga nordiska staterna (se avsnitt 7). De hittillsvarande reglerna om svensk domstols behörighet vid arv i internationella situationer ersätts därför av arvsförordningen (se 2 kap. 1, 2 och 10 §§ lagen om internationella rättsförhållanden rörande dödsbo, 22 § lagen om dödsbo efter dansk, finsk, isländsk eller norsk medborgare, som hade hemvist här i riket, m.m. och 9 § lagen om kvarlåtenskap efter den som hade hemvist i , , eller ). En fråga som uppkommer är om det krävs kompletterande regler till arvsförordningen som närmare anger vilken domstol i som är behörig, när arvsförordningen pekar ut att det finns svensk behörighet. Enligt svenska regler gäller att den domstol i vars domsaga den avlidne hade hemvist är behörig (10 kap. 9 § ). Om den avlidne var medborgare i och före sin död har valt att svensk lag ska tillämpas på arvet, kan parterna i ett s.k. prorogationsavtal avtala om att en domstol i ska ha exklusiv behörighet (artikel 5). Om den internationella behörigheten grundas på ett sådant avtal, är den utpekade domstolen i behörig att handlägga arvet (artikel 5.1). Om parterna endast har avtalat om att svensk domstol ska vara behörig, men inte har angett någon särskild domstol, ska målet tas upp av . Det gäller även övriga fall där den avlidne inte hade hemvist i (10 kap. 9 § tredje stycket ). Regeringen konstaterar att det alltså redan finns svenska behörighetsregler som anger vilken domstol som ska handlägga målet när det finns svensk behörighet enligt arvsförordningen. Konsekvenserna av att en talan väcks vid en domstol i en medlemsstat som inte har domsrätt regleras i arvsförordningen. I förordningen anges att den domstolen då självmant ska förklara sig obehörig (artikel 15). Att talan väcks vid fel domstol utgör således ett rättegångshinder som domstolen ska beakta även utan invändning från en part. Enligt arvsförordningen får domstolen även på begäran av en part avvisa talan, om domstolen bedömer att det är lämpligare att domstolarna i den stat vars lag har valts i ett lagvalsförordnande prövar arvsmålet (artikel 6 a). I övrigt finns det processrättsliga regler i svensk rätt, som tillämpas också i mål med internationell anknytning. Regeringen delar av dessa skäl utredningens bedömning att det inte krävs några kompletterande bestämmelser till arvsförordningens behörighetsregler. Den lag som är tillämplig på arvet ska enligt arvsförordningen styra arvet från det att arvsförfarandet inleds till dess att de tillgångar som utgör kvarlåtenskapen överförts till dem som är berättigade till egendomen. Den tillämpliga lagen omfattar t.ex. frågor som rör förvaltningen av kvarlåtenskapen och ansvaret för skulder i arvsärendet (skäl 42). Frågan om vilket lands lag som ska tillämpas på arvet regleras uttömmande i arvsförordningen (artiklarna 20–38). terar finns det därför inte något utrymme vid sidan av förordningen för 2014/15:105 svenska regler när det gäller tillämplig lag vid arv i internationella situationer. Det gäller alltså även i förhållande till de övriga nordiska staterna (se avsnitt 7). Arvsförordningen ersätter därmed de hittillsvarande svenska reglerna om detta (se 1 kap. 1, 2, 6–10 och 12 §§ samt 2 kap. 1, 2, 7 och 8 §§ lagen om internationella rättsförhållanden rörande dödsbo och 1–7, 9–18 och 21 §§ lagen om dödsbo efter dansk, finsk, isländsk eller norsk medborgare, som hade hemvist här i riket, m.m.). har den avlidnes medborgarskap i utomnordiska rättsförhållanden varit styrande för vilket lands lag som ska tillämpas på arvet, den s.k. nationalitetsprincipen. Arvsförordningen innebär, om den avlidne inte har gjort ett lagvalsförordnande, att hemvistprincipen i stället kommer att gälla för frågan om tillämplig lag på arv. En viktig förändring i förhållande till gällande rätt är att den tillämpliga lagen enligt arvsförordningen även omfattar regler som gäller själva förfarandet, exempelvis regler om boutredning, bouppteckning och annan förvaltning av dödsboet. Med förfaranderegler avses dock inte den tillämpliga lagens processuella bestämmelser. Även om utländsk rätt tillämpas på ett arv i kommer således de svenska regler som styr processen i domstol, i huvudsak och lagen (1996:242) om domstolsärenden, att tillämpas också i fortsättningen. Regeringen delar utredningens bedömning att det inte behövs några kompletterande regler till arvsförordningen i de delar som reglerar tillämplig lag. Särskilt om tillämplig lag på formkrav för utländskt arvskifte Alla frågor som rör arv avgörs inte efter ett rättsligt förfarande i domstol. Uppgörelser kan träffas på frivillig grund. Dessa uppgörelser blir inte föremål för erkännande och verkställighet. För att en frivillig uppgörelse inte i onödan ska ifrågasättas på formella grunder finns det en bestämmelse i lagen om internationella rättsförhållanden rörande dödsbo som anger att ett utländskt arvskifte, när utländsk rätt tillämpas på arvet, ska anses giltigt till formen, om det uppfyller kraven enligt lagen antingen där det förrättades eller där den avlidne var medborgare (2 kap. 11 §). Till formkravet hör bl.a. krav på skriftlighet, undertecknande, bevittning och registrering. Utredningen föreslår att sådana regler ska finnas även i fortsättningen och att formkravet dessutom ska kunna prövas enligt fler alternativa rättsordningar (enligt lagen i den stat där den avlidne hade hemvist och den lag som var tillämplig på arvet). Den lag som enligt arvsförordningen ska tillämpas på arvet, ska gälla för arvet i dess helhet (artikel 21). Det innebär att om utländsk rätt ska tillämpas på arvet, gäller det även formkraven för ett arvskifte. Enligt regeringens mening medger arvsförordningen därmed inte att undantag görs för att bedöma arvskiftets formella giltighet på andra grunder än vad som gäller enligt den lag som arvsförordningen anvisar. Regeringen bedömer därför att det inte längre finns utrymme att pröva ett utländskt arvskiftes formella giltighet enligt alternativa rättsordningar och föreslår inte någon sådan bestämmelse. Regeringens förslag: Om egendom efter en avliden person som inte hade hemvist i ska avträdas till förvaltning av boutrednings- man och arvet ska handläggas i enligt svensk rätt, ska en oberoende boutredningsman, benämnd särskild boutredningsman, Om en boutredningsman ska utses enligt svensk rätt, trots att utländsk rätt i övrigt tillämpas på arvet, ska en särskild boutrednings- Detta ska dock endast gälla om något annat inte följer av En dödsbodelägare eller någon annan vars rätt är beroende av utred- ningen ska inte få vara skiftesman eller särskild boutredningsman. Regeringens bedömning: Det finns inte tillräckliga skäl att nu slå samman funktionerna boutredningsman och skiftesman. Utredningens förslag och bedömning överensstämmer med rege- Remissinstanserna: De flesta av remissinstanserna har inga invänd- ningar mot förslagen eller bedömningen. Familjens jurist avstyrker förslaget om en särskild boutredningsman och anser att möjligheten att förordna en delägare som boutredningsman i stället tas bort. De menar också att en tydligare och enklare reglering skulle uppnås om funktionerna boutredningsman och skiftesman slogs Även anser att det bör övervägas att slå samman funktionerna med tillägget att även bodelningsförrättarfunk- tionen bör ingå. Skälen för regeringens förslag och bedömning: Enligt gällande rätt ska en boutredningsman utses när den avlidne inte hade hemvist i men det finns egendom här. I dessa fall får en dödsbodelägare inte utses till boutredningsman (2 kap. 2 och 4 §§ lagen om internatio- nella rättsförhållanden rörande dödsbo). Bestämmelsen syftar till att skydda utländska rättsägares intressen. När ett arv med internationell anknytning handläggs i finns det även fortsättningsvis ett behov av att en boutredningsman som utses ska vara oberoende. ordning innebär att rätten alltid ska utse en boutredningsman i dessa fall. Behovet av boutredningsman kommer dock inte till tingsrättens känne- dom utan att en ansökan görs. Regeringen bedömer därför, i likhet med utredningen, att en boutredningsman i dessa fall bör utses under samma förutsättningar som gäller annars, dvs. på begäran av exempelvis en del- ägare (19 kap. 1 § ). Arvsförordningens definition av domstol är vidare än den som vanligt- vis används och omfattar, utöver vanliga domstolar, även myndigheter och andra oberoende rättstillämpare. Detta innebär att en svensk boutred- ningsman, som inte är dödsbodelägare eller på annat sätt beroende av utredningen, bör vara att anse som domstol i arvsförordningens mening. Eftersom benämningen boutredningsman används även i de fall denne har utsetts bland delägarna, är det inte möjligt att redan genom benäm- ningen avgöra om boutredningsmannen är dödsbodelägare eller på annat sätt beroende av utredningen. Det är därför tveksamt om övriga med- lemsstater utan vidare skulle betrakta en svensk boutredningsman som domstol i förordningens mening. Detta kan medföra vissa praktiska Exempelvis skulle ett skiftesbeslut som boutredningsmannen har meddelat inte utan fördjupad granskning erkännas i övriga medlems- Regeringen gör därför bedömningen att det bör införas en tydlig reglering som innebär att en boutredningsman i dessa fall uppfyller arvs- förordningens krav för att bedömas som en domstol. En lösning skulle, som och Familjens jurist föreslår, vara att införa ett generellt förbud mot att utse boutredningsman Det skulle dock vara en förändring som går längre än vad som krävs enligt arvsförordningen. Regeringen instämmer också i utredningens bedömning att det kan finnas ett praktiskt behov av att kunna utse en delägare till boutredningsman, t.ex. när arvet innehåller komplicerade frågor utan att för den skull vara tvistigt. föreslår i stället att det införs en särskild benämning för boutredningsmän som inte är dödsbodelägare eller på annat sätt beroende av utredningen. En sådan boutredningsman bör enligt utredningen benämnas särskild Regeringen delar utredningens bedömning. När utländsk rätt tillämpas på ett arv som handläggs i ska den utländska lagen normalt tillämpas på alla frågor som gäller arvet. arvsförordningen finns det dock ett undantag från denna regel som innebär att en boutredningsman kan utses enligt lagen i det land där arvet handläggs, om det enligt det landets lag på begäran är obligatoriskt att utse en boutredningsman (artikel 29). Det är enligt svensk rätt obliga- toriskt att utse en boutredningsman om det begärs av någon av dödsbo- delägarna (19 kap. 1 § ). Enligt arvsförordningen ska den boutredningsman som utses i första hand vara den som får vara testa- mentsexekutor eller boutredningsman enligt den utländska lagen. den lagen emellertid inte innehåller regler om oberoende boutrednings- män, får en annan boutredningsman utses (artikel 29.1 andra stycket). Förordningen förutsätter alltså att den boutredningsman som utses enligt nationell rätt när den utländska lagen saknar reglering intar en oberoende ställning i förhållande till dödsboet. Regeringen föreslår mot denna bakgrund, i likhet med utredningen, att en särskild boutredningsman ska utses i dessa fall. Utredningen anser att benämningen särskild boutredningsman bör kunna användas även i andra fall för att tydliggöra när boutrednings- mannen inte är delägare eller på annat sätt är beroende av utredningen. lagrådsremissen föreslogs att definitionen av särskild boutredningsman av den anledningen skulle införas i . Lagrådet menar dock att bestämmelsen bör flyttas till lagen om arv i internationella situationer eftersom den fyller en lagteknisk funktion där. Detta bör dock inte hindra att benämningen särskild boutredningsman med fördel kan användas även vid utseende av en oberoende boutredningsman enligt . Det gäller inte minst om det finns ett behov av att arvskiftet erkänns i en annan stat som tillämpar arvsförordningen, t.ex. för att det finns egendom där. Utredningen har vidare övervägt frågan om funktionerna boutrednings- man och skiftesman bör slås samman i ljuset av de krav som arvsförord- ningen ställer och slutsatsen är att en sådan förändring inte är nödvändig för att arvsförordningen ska få genomslag. Regeringen delar den bedöm- Det saknas underlag att nu överväga en sådan förändring utifrån mer allmänna lämplighetsresonemang. Inom ramen för detta lagstift- Prop. 2014/15:105 ningsärende finns det inte heller förutsättningar att, som tingsrätt tar upp, överväga en gemensam funktion för bodelningsförrättare, boutredningsmän och skiftesmän. Det finns inga särskilda bestämmelser i svensk rätt om vem som får utses till skiftesman, men i praktiken utses inte en dödsbodelägare till skiftesman. För att en skiftesman som utses enligt svensk rätt alltid ska omfattas av arvsförordningens domstolsbegrepp är det lämpligt, liksom när det gäller boutredningsmän, att det finns ett lagfäst krav på oberoende. Regeringen föreslår därför att endast den som inte är dödsbodelägare eller annars beroende av skiftet får utses till skiftesman. 6.3Ett testamentes formella giltighet Regeringens förslag: Den formella giltigheten av ett testamente eller en återkallelse av ett testamente ska även fortsättningsvis bedömas enligt reglerna i rörande lagkonflikter i fråga om formen för testamentariska förordnanden. Utredningens förslag överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: Ingen remissinstans invänder mot förslaget. Skälen för regeringens förslag: Enligt arvsförordningen är ett skriftligt förordnande om kvarlåtenskap giltigt till formen om det uppfyller kraven enligt någon av de rättsordningar som det finns en anknytning till, exempelvis den stat där testamentet upprättades (artikel 27). Syftet med denna bestämmelse är att ett testamente i så liten utsträckning som möjligt ska anses ogiltigt på grund av formfel. En liknande reglering finns i av om lagkonflikter i fråga om formen för testamentariska förordnanden. Till skillnad från arvsförordningen gäller även den formella giltigheten av muntliga förordnanden. Konventionen har införlivats i svensk rätt genom 1 kap. 4 § lagen om internationella rättsförhållanden rörande dödsbo. Bestämmelserna tillämpas i förhållande till alla stater, dvs. inte endast de stater som är bundna av konventionen. I artikel 75.1 i arvsförordningen anges att medlemsstater som är parter ska, när det gäller testamentens formella giltighet, fortsätta att tillämpa reglerna i konventionen i stället för artikel 27 i arvsförordningen. har ratificerat och ska därför även fortsättningsvis tillämpa den när det gäller testamentens formella giltighet. Konventionen omfattar även återkallelse av testamente. Bestämmelser om den formella giltigheten av testamenten och återkallelse av testamenten i enlighet med vad som föreskrivs i bör därför tas in i den nya lagen. Regeringens förslag: Om en särskild boutredningsman har utsetts och bouppteckning ska förrättas, ska förrättningen ske från den tidpunkt då boutredningsmannen utsågs. När utländsk rätt är tillämplig på arvet och det saknas bouppteck- ning eller annan handling som förvärvet grundar sig på ska lagfart sökas från den tidpunkt då den omständighet som ligger till grund för förvärvet inträffade. Regeringens bedömning: Det bör inte införas bestämmelser om registrering i av bouppteckningar som upprättas enligt ut- Inte heller bör det finnas någon skyldighet att förrätta bo- uppteckning i när utländsk rätt tillämpas på arvet och det finns fast egendom i kvarlåtenskapen. Utredningens förslag skiljer sig från regeringens. slår att lagfart ska sökas från det att ett europeiskt arvsintyg utfärdades i de fall ett arv handläggs utomlands enligt utländsk rätt och det saknas en handling som förvärvet grundar sig på. ningen föreslår också att en utländsk bouppteckning ska ges in till Vidare föreslår utredningen att en bouppteckning alltid ska upprättas när det finns fast egendom i och arvet handläggs här. Remissinstanserna: De flesta av remissinstanserna invänder inte mot Familjens jurist ifrågasätter dock om det är förenligt med arvsförordningen att ställa krav på att en fullständig bouppteckning ska upprättas enligt svenska regler på grund av att det finns svensk fast egendom i kvarlåtenskapen. Lantmäteriet anser att skyldigheten att upp- rätta och registrera bouppteckning när svensk internationell behörighet föreligger även bör omfatta de fall där det finns tomträtt. Promemorians förslag och bedömning överensstämmer med rege- Remissinstanserna: och Lantmäteriet tillstyrker prome- förslag och bedömning. Familjens jurist anser att tiden för att söka lagfart när det saknas bouppteckning eller annan handling som för- värvet grundar sig på bör vara , exempelvis sex Familjens jurist menar också att möjligheter att registrera utländska bouppteckningar bör regleras i lag och att det bör övervägas om det inte bör krävas att det görs en bouppteckning avseende fast egendom i när arvet handläggs här. Skälen för regeringens förslag och bedömning Tiden för att förrätta bouppteckning Bouppteckning ska förrättas senast efter dödsfallet, om inte förlänger tiden (20 kap. 1 § första stycket ). den avlidne inte hade hemvist i har, enligt hittillsvarande ordning, tiden för att förrätta bouppteckning räknats från den tidpunkt då boutredningsmannen utsågs (2 kap. 4 § lagen om internationella rättsför- hållanden rörande dödsbo). Enligt regeringens mening finns det skäl att införa en motsvarande bestämmelse i den nya lagen om arv i internatio- nella situationer för de fall en särskild boutredningsman utses med stöd av den nya lagen, eftersom det med hänsyn till den internationella Prop. 2014/15:105 aspekten i många fall kan antas ta att ta fram de uppgifter som behövs för att förrätta bouppteckningen. Regeringen föreslår därför en sådan bestämmelse. Registrering av en utländsk bouppteckning När det finns svensk behörighet att handlägga arvet, men utländsk lag ska tillämpas, kan det uppkomma frågor om hur bouppteckningar och liknande handlingar som ska upprättas enligt den utländska rättsordningen ska hanteras i . Om den utländska lagen t.ex. föreskriver att bouppteckningen ska registreras vid en viss myndighet, är frågan om bouppteckningen ska registreras hos angiven myndighet i utlandet, här i eller kanske i båda länderna. Det kan också förekomma att den utländska lagen anvisar ett institut som är främmande för svenska förhållanden, t.ex. en notarie. Frågan är om det, som utredningen föreslår, bör finnas särskilda regler för dessa fall. När det gäller aktörer och förfaranden som inte har någon motsvarighet i är det enligt regeringens mening knappast möjligt att på förhand för alla situationer bestämma hur exempelvis utländska förfaranderegler ska tillämpas här. Dessa frågor kommer med nödvändighet att i varje enskilt fall behöva hanteras och anpassas inom ramen för de svenska regler som finns (se även avsnitt 6.10). Beträffande bouppteckningar finns det i regler som syftar till att säkerställa att uppteckningen motsvarar verkliga förhållanden. Exempelvis ska delägarna kallas till förrättningen och bouppgivaren ska underteckna handlingen på heder och samvete (20 kap. 2 och 6 §§ ). Dessa principer gör att svenska bouppteckningar anses spegla verkliga förhållanden och därför i sig ges vissa rättsverkningar (t.ex. ett godtrosskydd vid överenskommelser som en tredje man träffar med dem som anges som delägare i bouppteckningen, se 18 kap. 4 § ). En svensk bouppteckning kan också ligga till grund för lagfart (20 kap. 5 § jordabalken). Utredningens förslag innebär att även utländska bouppteckningar kan registreras hos . Regeringen konstaterar att det i dessa fall kan vara fråga om uppteckningar som inte omgärdas av ett liknande regelverk som en svensk bouppteckning. Det kan därför knappast komma i fråga att i alla fall jämställa en utländsk bouppteckning (eller motsvarande) med en svensk när det gäller de rättsverkningar uppteckningen har. Om å andra sidan en registrering inte ska ha sådana rättsverkningar, kan nyttan och lämpligheten av att registrera handlingen ifrågasättas. Regeringen gör därför bedömningen att det inte bör införas en bestämmelse om att ska registrera utländska bouppteckningar eller motsvarande handlingar. Däremot finns det en skyldighet för medlemsstaterna att så långt som möjligt anpassa sin nationella rätt till utländska förfaranden. Om får in en begäran om registrering enligt utländsk rätt, bör det därför ankomma på att pröva om handlingen kan anses uppfylla de krav som ställs på en svensk bouppteckning och om den kan registreras. Familjens jurist anser att det bör finnas en bestämmelse som ger uttrycklig behörighet att i dessa fall registrera handlingen. Om handlingen uppfyller kraven på en svensk bouppteckning, finns det dock inget hinder mot att 2014/15:105 utan särskilt lagstöd registerar den. Uppfyller handlingen inte kraven för att ska kunna registrera den, återstår att registrera handlingen vid den myndighet som anges i den lag som är tillämplig på arvet. Bouppteckningskrav när det finns fast egendom i kvarlåtenskapen Utgångspunkten enligt arvsförordningen är att det inte finns utrymme att upprätthålla ett generellt krav på att bouppteckning ska förrättas enligt svensk rätt, när utländsk rätt ska tillämpas på arvet. Även denna typ av frågor regleras nämligen av den lag som är tillämplig på arvet. Från arvsförordningens tillämpningsområde undantas dock frågor som rör registrering i ett register av rättigheter i fast eller lös egendom (artikel 1.2 l).