prop · H30368 · 2015-12-17 00:00:00 — Utgångspunkten vid övervägande av hur bestämmelsen bör vara utformad bör vara objektivitetsprincipens karaktär av grundläggande princip som generellt ska genomsyra de brottsbekämpande myndigheternas verksamhet. En annan utgångspunkt bör vara att bestämmelsen ska vara anpassad till det faktum att det för olika brottsutredningar gäller mycket skiftande förhållanden, förutsättningar och behov. Regleringen varken kan eller bör därför vara alltför detaljerad. Den bör således behålla sin nuvarande grundstruktur och utformning. anför att regleringen bör ge bättre vägledning om vad kravet på objektivitet egentligen innebär. Regeringen kan i viss utsträckning instämma i detta. Bestämmelsen ger varken i språkligt eller i sakligt avseende uttryck för kravet på att de brottsbekämpande myndigheterna ska söka efter omständigheter och bevis som talar till den misstänktes förmån. Bestämmelsen bör därför justeras i detta avseende så att det tydligt framgår att en sådan skyldighet finns. Regeringens förslag: Det ska i regleras att åklagaren och den som biträder honom eller henne ska bedriva sitt arbete objektivt även efter det att åtal har väckts. Remissinstanserna: En klar majoritet av remissinstanserna, däribland Hovrätten över och , , Säkerhetspolisen och , tillstyrker eller lämnar utredningens förslag utan invändningar. och instämmer i att objektivitetsprincipen gäller sedan åtal har väckts men ifrågasätter, med hänsyn till regleringen i 1 kap. 9 § regeringsformen, behovet av att den regleras ytterligare. vid är tveksam till behovet av en reglering av det är ostridigt att objektivitetsprincipen gäller under rättegången. vid anser att man bör gå närmare in på vilken inverkan en aktivt agerande målsägande eller ett målsägandebiträde kan ha på åklagarens objektivitetsplikt. Skälen för regeringens förslag Allmänt om objektivitetsprincipens innebörd sedan åtal väckts När åklagaren har väckt åtal blir förfarandet fullt ut ackusatoriskt genom att åklagaren och den tilltalade får tydlig partsställning i målet. Trots att åklagaren och den tilltalade är motparter till varandra har det i såväl myndighetsuttalanden som doktrin framförts att objektivitetsprincipen är tillämplig även i detta skede av straffrättskipningen (m.fl., Rättegång 1, 8 uppl., s. 73 f. och Rättegång V, 8 uppl. s. 199 f, m.fl., Förundersökning, 4 uppl., s. 74, , Straffprocessuella tvångsmedel, 3 uppl., s. 33, m.fl., Brottets beivrande, s. 126, JO 2007/08 s. 91). Utredningen och samtliga remissinstanser som uttalar sig i frågan delar den uppfattningen. Som tidigare anförts har staten inte något legitimt straffanspråk gentemot annan än den som har begått brott. För att uppnå detta allmänintresse krävs att objektivitetsprincipen iakttas i samtliga delar av de brottsbekämpande myndigheternas verksamhet. Regeringen konstaterar att den rådande uppfattningen är att objektivitetsprincipen är tillämplig även i skedet efter åtals väckande. Detta följer också av det grundlagsstadgade kravet på objektivitet i 1 kap. 9 § regeringsformen. Liksom åklagaren står även målsäganden i motsatsförhållande till den tilltalade, och får under vissa förutsättningar dessutom ställning som part. Enligt vid borde utredningen ha gått närmare in på vilken inverkan en aktivt agerande målsägande eller ett målsägandebiträde kan ha på åklagarens objektivitetsplikt. Att målsäganden är aktiv i brottmålsprocessen saknar emellertid betydelse för åklagarens skyldighet att vara objektiv i förhållande till den tilltalade. Kravet på att objektivitet iakttas efter åtals väckande omfattar såväl åklagare som andra befattningshavare vid brottsbekämpande myndigheter som ska utföra uppgifter inom ramen för det straffprocessuella förfarandet i detta skede, till exempel brottsutredare som biträder åklagaren under huvudförhandlingen. Efter det att åtal har väckts och förundersökningen är avslutad riktar sig kravet dock i första hand till åklagaren. När åtal är väckt och åklagaren har tagit ställning till skuldfrågan ligger det i sakens natur att han eller hon under huvudförhandlingen främst argumenterar för åtalet och åberopar bevisning som styrker detta (jfr JO 2007/08 s. 91). Att det av den anledningen kan vara svårare att agera objektivt påverkar dock inte åklagarens grundläggande uppgift att verka för en materiellt riktig dom. Som statens företrädare har åklagaren således en allmän skyldighet att se till att saken blir belyst på ett riktigt och adekvat sätt. I det här stadiet innebär objektivitetskravet att åklagaren och annan brottsutredande personal ska vara vaksam på om det kommer fram något nytt som kan tala till förmån, eller till nackdel, för den tilltalade. För att förhindra att en person felaktigt döms för ett brott eller döms till ett för hårt straff har åklagaren därför att vid behov gripa in och vidta relevanta åtgärder. 2015/16:68 objektivitetsprincipen följer också att åklagaren alltjämt är skyldig att redovisa omständigheter som kan tala till den tilltalades förmån. Sammanfattningsvis är åklagarens primära uppgift under brottmålsrättegången inte att få till stånd en fällande dom, utan att medverka till en objektivt riktig dom. Efter åtals väckande, och framför allt under huvudförhandlingen, blir vid sidan om objektivitetsprincipen en rad andra processrättsliga principer tillämpliga. Förutom den ackusatoriska principen – att ena parten har anklagande ställning – gäller till exempel förhandlingsprincipen och den kontradiktoriska principen. Enligt förhandlingsprincipen svarar parterna för aktiviteten i processen och därmed för utredningen. Den kontradiktoriska principen innebär att man har rätt att bemöta allt som motparten anför och att saken får sin belysning genom att parterna argumenterar mot varandra. Sistnämnda princip syftar till att garantera att parterna får kännedom om allt material i processen, får tillfälle att bemöta allt som motparten har anfört samt har lika goda möjligheter att åberopa bevisning och föra talan i processen (m.fl., s. 74 f. och 113). Om den tilltalade har försvarare är det alltså i första hand dennes uppgift att tillgodose den tilltalades behov av utredning och bevisning samt att belysa de förhållanden som talar till den tilltalades förmån. Att den tilltalade har försvarare saknar emellertid betydelse för det objektivitetskrav som vilar på åklagaren. Även om fokus under huvudförhandlingen ligger på andra processprinciper än objektivitetsprincipen minskar alltså inte åklagarens skyldighet att vara objektiv. Att försvararen ser till den tilltalades intressen kan i praktiken dock innebära en hjälp för åklagaren att uppfylla kravet på objektivitet så att han eller hon kan koncentrera sig på att styrka åtalet. Även domstolens skyldighet att vid behov hjälpa den tilltalade att få en fullgod utredning underlättar för åklagaren i detta avseende, även om det grundläggande ansvaret för att objektivitetsprincipen iakttas ligger kvar på åklagaren. Objektivitetsprincipen efter åtals väckande bör lagregleras Eftersom regleringen i 1 kap. 9 § regeringsformen omfattar skedet efter det att åtal väckts har regeringen förståelse för de synpunkter JO, och vid framför om att det kan ifrågasättas om det finns behov av ytterligare lagreglering av objektivitetsprincipen. Objektivitetsprincipen är emellertid en hörnpelare i det regelsystem som är ägnat att tillgodose den enskildes rättssäkerhet i straffrättsskipningen. Enligt regeringen bör den därför, vid sidan om det grundlagsstadgade kravet, vara särskilt reglerad för samtliga skeden av de brottsbekämpande myndigheternas verksamhet. Flertalet remissinstanser är också positiva till en sådan reglering. Av regleringen bör framgå att åklagaren och den som biträder honom eller henne ska bedriva sitt arbete objektivt även efter det att åtal har väckts. Bestämmelsen bör lämpligen placeras i 45 kap. . 5.1Allmänt om förundersökningsledarens ansvar och befogenheter Som framgår av avsnitt 4 finns bestämmelser om förundersökning i 23 kap. och i förundersökningskungörelsen (1947:948). Förundersökning ska enligt 23 kap. 1 § första stycket inledas så snart det på grund av angivelse eller annat skäl finns anledning att anta att ett brott, som hör under allmänt åtal, har begåtts. Förundersökningen har enligt 23 kap. 2 § huvudsakligen två syften. Det ena är att utreda vem som skäligen kan misstänkas för brottet och om det föreligger tillräckliga skäl för åtal mot honom eller henne. Det andra är att bereda målet så att bevisningen kan läggas fram i ett sammanhang vid en huvudförhandling i domstol. Utöver de i bestämmelsen angivna målsättningarna syftar förundersökningen även till att utreda eventuella skadeståndsanspråk och att ge den misstänkte inblick i bevismaterialet så att han eller hon kan förbereda sitt försvar. Beslut om att inleda en förundersökning fattas enligt 23 kap. 3 § första stycket av , Säkerhetspolisen eller åklagaren. Förundersökningen kan i fråga om vissa brott även ledas av eller . När förundersökningen leds av , , eller är undersökningsledaren den särskilda befattningshavare som myndigheten har utsett till detta. Om förundersökningen har inletts av , , eller och saken inte är av enkel beskaffenhet ska ledningen av förundersökningen övertas av åklagaren så snart någon skäligen kan misstänkas för brottet. Åklagaren ska också i annat fall ta över ledningen av förundersökningen när det är motiverat av särskilda skäl. Den närmare definitionen av vad som utgör brott av enkel beskaffenhet anges på myndighetsnivå genom och föreskrifter och allmänna råd om ledning av förundersökningen i brottmål (ÅFS 2005:9, senast ändrad genom ÅFS 2014:1, och RPSFS 2014:5) samt föreskrifter och allmänna råd om ledning av förundersökning i brottmål som även kan ledas av (ÅFS 2013:3 senast ändrad genom ÅFS 2013:8). Det ansvar och de uppgifter som ska utföras av en förundersökningsledare är inte närmare preciserade i . Förundersökningsledarens ansvar kommer däremot till uttryck i 1 a § andra stycket förundersökningskungörelsen. I bestämmelsen anges att undersökningsledaren har ansvar för förundersökningen i dess helhet och att han eller hon ska se till att utredningen bedrivs effektivt och på ett sätt som tillgodoser den enskildes rättssäkerhetsintressen. Förundersökningsledaren ska också ge dem som biträder honom eller henne behövliga direktiv för arbetet. Förutom de uppgifter som framgår av 1 a § andra stycket förundersökningskungörelsen är undersökningsledarens främsta uppgifter att besluta om tvångsmedel, att avsluta utredningsarbetet så Prop. snart det finns anledning till det samt att utöva tillsyn och kontroll över Åklagaren har därutöver vissa befogenheter Dessa uppgifter är bland annat att hantera frågor som kräver domstolsmedverkan, att besluta om mer ingripande tvångsmedel och att besluta i åtalsfrågan. 5.2Förfarandet när flera åklagare arbetar i samma förundersökning Regeringens bedömning: Det bör inte införas en reglering om att två eller flera åklagare tillfälligt ska kunna dela på ledningen av en förundersökning. förslag överensstämmer inte med regeringens bedömning. Enligt utredningen bör två eller flera åklagare tillfälligt kunna dela på ledningen av en förundersökning om det finns synnerliga skäl för det. Detta föreslås regleras i författning. Remissinstanserna: Majoriteten av remissinstanserna, däribland , Hovrätten över och , , Justitiekanslern, och , instämmer i utredningens förslag och bedömning eller lämnar dem utan invändningar. Även delar utredningens förslag och bedömning men anser att det bör framgå av lagtexten att det alltid finns en åklagare som i första hand är utsedd att leda förundersökningen och som har det övergripande ansvaret. ombudsmän () och motsätter sig förslaget om delat förundersökningsledarskap och föreslår att förundersökningsledaren i stället ska kunna ta hjälp av biträdande åklagare. Skälen för regeringens bedömning Principen om det odelbara förundersökningsledarskapet Bestämmelserna i och förundersökningskungörelsen innebär att en förundersökning är odelbar. Av detta följer att de brottsbekämpande myndigheterna varken får dela upp ledningen av en förundersökning på flera personer eller, inom en och samma förundersökning, tillämpa kollegialt beslutsfattande beträffande frågor som ligger på förundersökningsledaren att hantera. Principen om det odelbara förundersökningsledarskapet framgår dels av 23 kap. 3 § första stycket , dels av regleringen i 1 a § andra stycket förundersökningskungörelsen om att undersökningsledaren ansvarar för förundersökningen i dess helhet. Som framgått i det föregående anger den förstnämnda bestämmelsen förutsättningarna för när ledningen av en förundersökning ska överlämnas från eller Säkerhetspolisen till åklagare. Att åklagare övertar förundersökningsledningen avseende brottet är ett uttryck för att 2015/16:68 åklagaren övertar ansvaret för hela förundersökningen och inte bara beträffande den misstänkte (prop. 1994/95:23 s. 80 f.). När en förundersökning leds av en åklagare är det i praktiken inte ovanligt att två eller flera åklagare arbetar tillsammans inom ramen för en och samma förundersökning under ledning av en förundersökningsledare. Om de åklagare som assisterar undersökningsledaren inte utför uppgifter som ligger exklusivt på förundersökningsledaren att hantera hindrar principen om det odelbara förundersökningsledarskapet inte att flera åklagare arbetar i en och samma förundersökning. Ledningen av och ansvaret för utredningen i dess helhet tillkommer fortfarande då endast förundersökningsledaren. Om däremot två eller flera åklagare fattar beslut inom ramen för en förundersökning, till exempel om tvångsmedel, är åklagarna enligt utredningens bedömning var och en för sig att betrakta som förundersökningsledare. Ingen remissinstans invänder mot den bedömningen. Motsvarande ståndpunkt har framförts av JO som också menar att det inte är förenligt med det helhetsansvar som förundersökningsledaren har enligt 1 a § andra stycket förundersökningskungörelsen att organisera arbetet på sådant sätt att en åklagare, sida vid sida med den åklagare som är förundersökningsledare, fattar beslut om exempelvis tvångsmedel (JO 2006/07 s. 58 f). Det finns däremot inget som hindrar att den assisterande åklagaren tillfälligt träder in i rollen som förundersökningsledare när den ursprungligt utsedde förundersökningsledaren har förhinder. Det finns inte heller något hinder mot att det under ledning av olika förundersökningsledare bedrivs förundersökningar mot en viss person avseende skilda brott. Att förundersökningsledningen i ett sådant fall lämpligen bör samordnas för att lagföra brotten är en annan sak (JO 1998/99 s. 84). Bör ledningen av en förundersökning kunna delas mellan flera åklagare? En situation när det kan vara aktuellt att arbeta flera åklagare inom ramen för en förundersökning är när det på förhand är känt att en särskild händelse kommer att äga rum som kan förväntas leda till omfattande tvångsmedelsanvändning , till exempel planerade större tillslag. Enligt utredningen är det i en sådan situation ibland nästan omöjligt för en ensam åklagare att – med beaktande av kraven på skyndsam handläggning och noggrann dokumentation – handlägga i vart fall förundersökningens inledningsskede. Av rättssäkerhetsskäl bör det då vara möjligt att dela upp beslutsfattandet mellan två eller flera åklagare. Ett sådant arbetssätt utgör enligt utredningen ett avsteg från principen om det odelbara förundersökningsledarskapet och måste författningsregleras. Enligt förslaget ska andra åklagare, vid sidan av den ursprungligt utsedde undersökningsledaren, tilldelas rollen som förundersökningsledare med samtliga de befogenheter som en sådan funktion för med sig. Det övergripande ansvaret för förundersökningen ska enligt utredningen dock ligga kvar på den ursprungligt utsedde förundersökningsledaren. Övriga förundersökningsledare ska enligt utredningen således endast ansvara för sina egna beslut och åtgärder. Enligt regeringen finns det vissa tveksamheter med förslaget. framgår av 1 a § andra stycket förundersökningskungörelsen ansvarar undersökningsledaren för förundersökningen i dess helhet. Att det till Prop. 2015/16:68 den rättsligt anvisade rollen som förundersökningsledare är kopplat ett rättsligt ansvar är en nödvändig förutsättning för att den roll- och ansvarsfördelning som straffrättskipningen bygger på ska kunna fungera. Det är därför inte lämpligt att en förundersökningsledare undantas helhetsansvaret för förundersökningen på det sätt utredningen föreslår. Utgångspunkten måste därför vara att var och en som tilldelas rollen som förundersökningsledare också fullt ut ikläder sig det ansvar som följer med uppgiften. Förutom en sådan principiell invändning mot förslaget finns det även en inte obetydlig risk för att den enskildes rättssäkerhetsintressen inte tas till vara i nödvändig utsträckning om inte förundersökningsledaren i alla lägen är väl insatt i och har en fullständig överblick över brottsutredningen i dess helhet. Risken för ett sådant åsidosättande ökar om förundersökningsledarfunktionen delas mellan två eller flera personer. Att, som utredningen föreslår, begränsa det delade förundersökningsledarskapet till förundersökningens initiala skede minskar inte riskerna i någon större utsträckning. Till detta kommer risken för att ett arbetssätt där två eller flera förundersökningsledare parallellt och oberoende av varandra fattar beslut och ger generella direktiv rörande utredningen av samma brott leder till ett sämre utredningsresultat och att arbetet försvåras och fördröjs av att det kan råda skilda uppfattningar mellan förundersökningsledarna. Ett delat ansvar för förundersökningens bedrivande riskerar också att försvåra för den externa tillsyn och kontroll som till exempel Justitiekanslern och JO bedriver. Vad utredningen anför om behovet av att två eller flera åklagare ska kunna fatta beslut inom en och samma förundersökning utgör enligt regeringen således inte tillräckliga skäl för att på detta sätt frångå principen om det odelbara förundersökningsledarskapet. Utredningens förslag bör därför inte genomföras. 6 Vissa frågor om gripande 6.1Allmänt om häktning, anhållande och gripande I 24 kap. finns bestämmelser om häktning, anhållande Bland de straffprocessuella tvångsmedlen utgör dessa former av frihetsberövanden de mest ingripande åtgärderna som kan vidtas mot enskilda. En grundläggande förutsättning för att häktning ska kunna ske är att en person på sannolika skäl är misstänkt för ett brott för vilket det är Det krävs också att det med hänsyn till brottets beskaffenhet, den misstänktes förhållande eller någon annan omständighet finns risk för att han eller hon avviker eller på något annat sätt undandrar sig lagföring eller straff (flyktfara), genom att undanröja bevis eller på något annat sätt försvårar sakens utredning (kollusionsfara) eller fortsätter sin brottsliga verksamhet (recidivfara) (1 § första stycket). Om misstanken avser ett brott för vilket inte är föreskrivet lindrigare straff än fängelse är det en presumtion för att det finns flyktfara, kollusionsfara och recidivfara. Då gäller att om det inte är uppenbart att det inte finns någon sådan risk ska den misstänkte häktas (andra stycket). Häktning får endast ske om skälen för åtgärden uppväger det intrång eller men i övrigt som åtgärden innebär för den misstänkte eller för något annat motstående intresse (tredje stycket). Kan det antas att den misstänkte endast kommer att dömas till böter får häktning inte ske (fjärde stycket). Häktning får i vissa fall även ske oberoende av brottets beskaffenhet. Den som på sannolika skäl är misstänkt för ett brott får häktas om han eller hon är okänd och vägrar uppge namn och hemvist eller om uppgiften om detta kan antas vara osann. Detsamma gäller om den misstänkte saknar hemvist inom riket och det finns risk för att han eller hon genom att bege sig från riket undandrar sig lagföring eller straff (2 §). Under vissa förutsättningar får även den som endast är skäligen misstänkt för brott häktas. Förutom att förutsättningarna för häktning i övrigt ska vara uppfyllda krävs att det är av synnerlig vikt att den misstänkte tas i förvar i avvaktan på ytterligare utredning om brottet (3 §). Beslut om häktning meddelas av rätten (5 §). Om det finns skäl att häkta någon får han eller hon anhållas i avvaktan på rättens prövning av häktningsfrågan (6 § första stycket). fulla skäl till häktning men är den misstänkte skäligen misstänkt för brottet får han eller hon anhållas om det är av synnerlig vikt att den misstänkte tas i förvar i avvaktan på ytterligare utredning (andra stycket). Beslut om anhållande meddelas av åklagaren (tredje stycket). Om det finns skäl att anhålla någon – vilket i sin tur alltså förutsätter häktningsskäl – får en polisman i brådskande fall gripa den misstänkte även utan anhållningsbeslut (7 § första stycket). Ett sådant gripande är en provisorisk åtgärd i förhållande till anhållande och häktning och får tillgripas endast om ett anhållningsbeslut inte kan avvaktas. åklagarens beslut i anhållningsfrågan däremot utan fara kan avvaktas får ett gripande inte ske. Syftet med åtgärden är att säkerställa att en misstänkt person inte hinner avlägsna sig innan åklagaren har hunnit ta ställning till anhållningsfrågan. Gripande används också för att verkställa beslut om att häkta eller anhålla någon i dennes frånvaro. Till skillnad mot gripande som sker utan föregående anhållningsbeslut kräver ett sådant gripande inte att polismannen självständigt tar ställning till behovet av att använda Det finns ingen bestämmelse som uttryckligen tar sikte på hur ett sådant anhållnings- eller häktningsbeslut ska verkställas. Befogenheten att gripa den misstänkte anses dock framgå av bestämmelsen om gripande i 7 § första stycket (prop. 1983/84:111 s. 158 Bestämmelser om det så kallade anhållningsförhöret finns i 8 §. anhållningsbeslutet har meddelats i den misstänktes frånvaro ska han eller hon förhöras så snart beslutet har verkställts. Förhöret ska hållas av en åklagare eller av en polisman eller annan anställd vid eller som myndigheten har Detsamma gäller för Säkerhetspolisen då den leder förundersökning eller biträder åklagare i en förundersökning (23 kap. 3 § tredje stycket ). Åklagaren ska också skyndsamt Prop. 2015/16:68 underrättas om frihetsberövandet om så inte redan skett. ska åklagaren besluta om den misstänkte ska förbli anhållen (första stycket). Även den som har gripits utan föregående anhållningsbeslut ska förhöras av någon av de nämnda. Om det inte redan skett ska åklagaren skyndsamt underrättas om gripandet. Åklagaren ska efter förhöret besluta om den misstänkte ska anhållas eller friges (andra stycket). För att inte förlänga uppenbart ogrundade frihetsberövanden får i vissa fall även – eller Säkerhetspolisen då den leder förundersökning eller biträder åklagare i en förundersökning – häva ett beslut om gripande (tredje stycket). Det förutsätter som nämnts dock att det är uppenbart att det inte finns skäl för fortsatt frihetsberövande. Så kan vara fallet till exempel om det står klart att det har gjorts ett identifieringsmisstag eller om den gripne inte är straffmyndig. Sådana omständigheter som att den gripne har erkänt, att husrannsakan har hunnit genomföras eller att bevisningen har säkrats genom förhör med målsäganden och vittnen får däremot, trots att skälen för frihetsberövande därigenom kan ha upphört, inte läggas till grund för beslut av eller Säkerhetspolisen att häva beslutet. Tveksamma situationer och bedömningar av bevisläget ankommer det således på åklagaren att ta ställning till (, Straffprocessuella tvångsmedel, 3 uppl., s. 226). En annan förutsättning för att eller Säkerhetspolisen ska kunna häva ett gripande är att åklagaren inte har underrättats om frihetsberövandet. När frihetsberövandet väl har anmälts till åklagaren och åklagaren därmed har tagit över ansvaret har och Säkerhetspolisen alltså inte längre befogenhet att besluta om frigivning.