prop · H20365 · 2015-03-11 00:00:00 — att betala löpande vite är ett lämpligt ekonomiskt medel för att säkerställa att den tidigare domen följs fullt ut. I förevarande mål anser domstolen även att samtliga omständigheter kring det fastställda fördragsbrottet tyder på att det krävs en avskräckande åtgärd, såsom föreläggande av ett standardbelopp, för att på ett effektivt sätt förhindra att liknande överträdelser av unionsrätten upprepas . bestämmande av det löpande vitets och standardbeloppets storlek ska emellertid de ansträngningar som gjort för att till fullo uppfylla de skyldigheter som följer av IPPC-direktivet beaktas. åren har vidtagit ytterligare åtgärder för att stärka de myndigheter som ansvarar för beviljande av miljötillstånd. tidpunkten för förhandlingen var det bara en av de 29 anläggningar som omfattas av domen i mål C-607/10 som ännu inte hade beviljats IPPC- har dessutom samarbetat nära med kommissionen under det administrativa förfarande som föregått detta mål. När det gäller de faktiska effekterna av den enda anläggning som ännu inte beviljats IPPC- tillstånd framhöll vid förhandlingen att den aktuella anläggningen har gett upphov till en mycket begränsad miljöpåverkan och att det därmed inte har varit fråga om någon beaktansvärd fara för miljön och människors hälsa. Kommissionen har inte direkt bestritt detta ska således förpliktas att 1) till kommissionen betala löpande vite med för som nödvändiga åtgärder inte vidtas för att följa domen i mål C-607/10 räknat från och med den dag då dom meddelas i förevarande mål till den dag då domen i det tidigare målet följs, och 2) till kommissionen betala ett standardbelopp på 2 meddelade regeringen kommissionen att även den sista anläggningen i fråga, , nu hade erhållit erforderligt tillstånd och att det löpande vitet därför ska upphöra. A-1/13 (UDEUD2013/221) Europeiska kommissionen Begäran om yttrande enligt artikel 218.11 EUF-fördraget Kommissionen begärde att domstolen skulle avge yttrande i frågan om godtagandet av ett tredjelands anslutning till Konventionen om de civila aspekterna på internationella bortföranden av barn () omfattas av unionens exklusiva befogenhet. I sin begäran gjorde kommissionen gällande att godtagande av ett tredjelands anslutning till kan påverka gemensamma regler eller ändra räckvidden för dessa och särskilt hänvisat till vissa bestämmelser i förordning (EG) nr 2201/2003 om domstols behörighet och om erkännande och verkställighet av domar i äktenskapsmål och mål om föräldraansvar samt om upphävande av förordning (EG) nr 1347/2000 (IIa-förordningen). Medlemsstaternas godtagande av tredjeländers anslutning till varken påverkar eller ändrar räckvidden av bestämmelserna i . Således saknar unionen exklusiv befogenhet i fråga om godtagande av tredjeländers anslutning till konventionen. Den föreslår att kommissionens fråga besvaras nekande. yttrande : Domstolen slog fast att godtagandet av ett tredjelands anslutning till omfattas av unionens exklusiva befogenhet. I skälen angav domstolen att det följer av innehållet i bestämmelserna i bl.a. artikel 11 i förordning nr 2201/2003 att dessa antingen grundar sig på reglerna eller innehåller föreskrifter om rättsföljden av tillämpningen av dessa. De båda bestämmelsekategorierna bildar således ett odelbart regelverk som är tillämpligt på förfarandet för återlämnande av barn som olovligen förts bort inom unionen. Vidare fann domstolen att bestämmelserna i förordning nr 2201/2003 till stor del omfattar de båda förfaranden som regleras , det vill säga förfarandet för återlämnande av olovligen bortförda barn och förfarandet för att säkerställa att umgängesrätten ska kunna utövas. Enligt domstolen ska därför unionens regler anses omfatta hela konventionen. Vad gäller risken för att gemensamma regler påverkas framhöll domstolen att på grund av överlappningen och det nära sambandet mellan förordning nr 2201/2003 och kan konventionen inverka på innebörden, räckvidden och verkan av förordningens bestämmelser. A-2/13 (UDEUD2013/268) Europeiska kommissionen Begäran om yttrande enligt artikel 218.11 EUF-fördraget Av artikel 6.2 följer att unionen ska ansluta sig till Europeiska konventionen om skydd för de mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna (). beslut om att förhandlingar om en anslutning skulle inledas med . enades förhandlarna om ett utkast till avtal om unionens anslutning till . Kommissionen begärde att domstolen skulle avge yttrande i frågan om det tilltänkta avtalet var förenligt med fördragen. I likhet med kommissionen ansåg regeringen att så var fallet och anförde bl.a. följande. Avtalsutkastet tillgodoser de krav och villkor som fastställs beträffande avtalets innehåll i fördragen med tillhörande protokoll. Avtalet innebär inte heller att den s.k. autonomin i unionens rättsordning kränks. Regeringen har i det sammanhanget särskilt argumenterat för att fördragens bestämmelser om behörighet att pröva s.k. restriktiva åtgärder på GUSP-området bör ges en vid tolkning och att i princip alla rättsakter eller beslut som medför rättsverkningar för tredje man bör kunna bli föremål för eller nationella domstolars prövning. I fördraget anges annars som huvudregel att domstolen inte är behörig med avseende på fördragets bestämmelser på GUSP-området. yttrande : Det planerade avtalet är inte förenligt med artikel 6.2 eller med protokoll nr 8 EU, eftersom avtalet (i) kan komma att negativt påverka unionsrättens särdrag och autonomi, i den mån som det inte säkerställer att det finns en samordning mellan artikel 53 i och artikel 53 i stadgan, inte förebygger risken för att den unionsrättsliga principen om ömsesidigt förtroende mellan medlemsstaterna undergrävs, och inte innehåller några föreskrifter om förhållandet mellan den mekanism som inrättas genom protokoll nr 16 och förfarandet för förhandsavgörande enligt artikel 267 EUF-fördraget, (ii) kan komma att påverka artikel 344 EUF-fördraget, i den mån som det inte förhindrar att tvister mellan medlemsstaterna, eller mellan medlemsstaterna och unionen, rörande tillämpningen av inom unionsrättens materiella tillämpningsområde förs till prövning, (iii) inte innehåller de närmare bestämmelser för hur medsvarandemekanismen och förfarandet för domstolens förhandsgranskning ska tillämpas som gör det möjligt att bevara unionens och unionsrättens särdrag, och (iv) åsidosätter unionsrättens särdrag med avseende på domstolsprövningen av handlingar, åtgärder eller underlåtenheter på området för den gemensamma utrikes- och säkerhetspolitiken, i den mån som domstolsprövningen av vissa av dessa handlingar, åtgärder eller underlåtenheter uteslutande anförtros ett organ som är externt i förhållande till unionen. T-306/12 (UDEUD2012/313) Spirlea mot Europeiska kommissionen Spirlea yrkade att tribunalen skulle ogiltigförklara kommissionens beslut att inte ge tillgång till två handlingar inom ramen för det s.k. EU- pilotförfarandet, vilket är ett informellt samarbetsförfarande och uppgiftsutbyte mellan kommissionen och medlemsstater i fall där unionsrätten eventuellt har överträtts. Som grund för talan anfördes att kommissionens beslut inte hade föregåtts av en sådan konkret och individuell prövning av innehållet i varje enskild handling som krävs enligt förordning (EG) nr 1049/2001 om allmänhetens tillgång till , rådets och kommissionens handlingar (öppenhetsförordningen). Dessutom hade kommissionen felaktigt slagit fast att det inte förelåg något övervägande allmänintresse som motiverade att de begärda handlingarna ändå lämnades ut och att det inte heller var möjligt att ge delvis tillgång till handlingarna. Kommissionen bestred Spirleas talan och gjorde med hänvisning till rättspraxis gällande att det för handlingar i ett EU-pilotärende, på samma sätt som beträffande handlingar i ett överträdelseärende, ska anses finnas en allmän presumtionsregel som innebär att ett utlämnande av handlingarna i EU-pilotärendet i princip undergräver skyddet för syftet med utredningen. Vidare menade kommissionen att man i förevarande fall, oberoende av förekomsten av en allmän presumtionsregel, hade gjort en konkret och individuell prövning av innehållet i de två handlingar som sökandenas begäran avsåg. ansökte om intervention till stöd för Spirlea och argumenterade huvudsakligen mot att handlingar inom ramen för EU-pilotförfarandet ska anses omfattas av en allmän presumtionsregel om sekretess och för att öppenhetsförordningen kräver en konkret skadeprövning i varje enskilt fall. Tribunalens dom : Tribunalen ogillade Spirleas talan. Tribunalen konstaterade inledningsvis att kommissionens påstående att den individuellt och konkret hade prövat och motiverat sin vägran att ge tillgång till handlingarna kunde avfärdas. Emellertid hade kommissionen rätt att grunda sig på en allmän presumtion för att vägra att ge tillgång till handlingar i ett EU-pilotärende och var därmed inte skyldig att göra en konkret prövning av innehållet i respektive begärd handling. Vidare hade kommissionen inte gjort något fel när den fann att det inte förelåg något övervägande allmänintresse som motiverade att handlingarna ändå lämnades ut. Eftersom sökanden inte hade anfört några argument till stöd för sitt påstående att kommissionen bort ge delvis tillgång till handlingarna kunde denna grund inte prövas. T-303/13 (UDEUD2013/298) Miettinen mot Europeiska unionens råd Den finske forskaren yrkade att tribunalen skulle ogiltigförklara rådets beslut att inte ge fullständig tillgång till en handling som innehöll ett yttrande från rådets rättstjänst över ett av Europeiska kommissionen framlagt förslag till och rådets direktiv om bekämpning genom straffrättsliga bestämmelser av bedrägerier som riktar sig mot unionens ekonomiska intressen. ansökte om intervention till stöd för Miettinen. Tribunalens beslut : Mot bakgrund av att Miettinen numera hade fått del av den begärda handlingen fanns det inte längre anledning att döma i saken och inte heller anledning att pröva interventionsansökan. 2.2 Mål om förhandsavgöranden C-222/12 (UDEUD2012/189) A. Karuse mot Politsei- ja Piirivalveamet (Lõuna Politseipre-fektuur) Målet handlade om hur en undantagsbestämmelse från skyldigheten att använda färdskrivare skulle tolkas. Den nationella domstolens fråga: Om uttrycket ”i samband med … underhåll … av vägar”, vilket används vid definitionen av undantaget i artikel 13.1 h i förordning (EG) nr 561/2006 om harmonisering av viss sociallagstiftning på vägtransportområdet (förordningen), ska tolkas så att det omfattar en tippbil, med en högsta tillåten vikt om , som på en allmän landsväg transporterar grus från ett grustag till en ort där förbättrings- och underhållsarbeten av en väg genomförs. Enligt regeringens uppfattning kan tolkningsfrågan endast besvaras med beaktande av samtliga relevanta omständigheter i det enskilda fallet. Vid sin bedömning saknar domstolen möjlighet att beakta omständigheter som skulle innebära att ytterligare rekvisit för undantagets tillämplighet än de som uttryckligen framgår av artikel 13.1. h i förordningen ställs upp. Den nationella domstolens fråga bör besvaras jakande under förutsättning att tippbilen använts på det sätt som gjorts gällande i målet. dom : Enligt domstolen ska begreppet ”fordon som används i samband med underhåll av vägar” i artikel 13.1 h i förordningen – som är fordon som kan undantas från skyldigheten att använda färdskrivare – tolkas så att det omfattar fordon som transporterar material till en plats där vägunder-hållsarbete genomförs, under förutsättning att transporten i sin helhet och uteslutande utförs i samband med genomförandet av vägunderhållsarbetet och att den utgör en underordnad verksamhet i förhållande till detta arbete. Domstolen förklarade även att det ankommer på den nationella domstolen att med beaktande av samtliga relevanta omständigheter i målet bedöma om så är fallet. C-423/12 (UDEUD2012/315) mot Begäran från Kammarrätten i , , Den nationella domstolens fråga: Domstolen vill för det första få reda på om artikel 2.2 c i direktiv /38/EG om unionsmedborgares och deras familjemedlemmars rätt att fritt röra sig och uppehålla sig inom medlemsstaternas territorier (rörlighetsdirektivet) kan tolkas på så sätt att en medlemsstat, under vissa omständigheter, får kräva att en släkting i rakt nedstigande led som är eller äldre – för att anses vara beroende för sin försörjning och därmed falla in under definitionen av familjemedlem enligt artikel 2.2 c rörlighetsdirektivet – ska ha försökt att få ett arbete, få hjälp för sin försörjning från ursprungslandets myndigheter och/eller på annat sätt klara sin försörjning men att detta inte har varit möjligt. För det andra vill den nationella domstolen få svar på vilken betydelse det har vid tolkningen av rekvisitet ”är beroende för sin försörjning” i artikel 2.2 c i rörlighetsdirektivet att en släkting, på grund av personliga omständigheter såsom ålder, utbildning och hälsa, bedöms ha goda förutsättningar för att få ett arbete och dessutom har för avsikt att börja arbeta i medlemsstaten, vilket skulle innebära att förutsättningarna för att anses som sådan anhörig som är beroende för sin försörjning enligt bestämmelsen inte längre föreligger. Rekvisitet ”beroende för sin försörjning” i artikel 2.2 c i rörlighetsdirektivet ska tolkas så att en medlemsstat, i vart fall under vissa omständigheter, får kräva att den som påstår sig vara en beroende familjemedlem ska ha försökt få ett arbete, hjälp för sin försörjning från ursprungslandets myndigheter och/eller på annat sätt klara sin försörjning men att detta inte har varit möjligt. Domstolens praxis, särskilt mål C-1/05 , ger utrymme för en sådan tolkning av artikel 2.2 c. Dessutom talar syftet med bestämmelsen i artikel 2.2 c och dess effektiva tillämpning för den tolkning som regeringen förespråkar. En annan tolkning skulle riskera att göra kravet på beroende verkningslöst. Slutligen anser regeringen att det inte är relevant för tolkningen av rekvisitet ”beroende för sin försörjning” i artikel 2.2 c i rörlighetsdirektivet huruvida den sökande bedöms ha goda förutsättningar och/eller avsikt att börja arbeta i medlemsstaten. Denna uppfattning vinner stöd av såväl bestämmelsens ordalydelse som av domstolens praxis. dom : Artikel 2.2 c i rörlighetsdirektivet ska tolkas på så sätt att en medlemsstat, under sådana omständigheter som de som är för handen i det nationella målet, inte får kräva att en släkting i rakt nedstigande led som är eller äldre – för att anses vara beroende för sin försörjning och därmed falla in under definitionen av familjemedlem enligt artikeln – ska ha försökt att få ett arbete, få hjälp för sin försörjning från ursprungslandets myndigheter och/eller på annat sätt klara sin försörjning men att detta inte har varit möjligt. Vidare ska artikel 2.2 c i rörlighetsdirektivet tolkas på så sätt att den omständigheten att en släkting – på grund av personliga omständigheter såsom ålder, utbildning och hälsa – bedöms ha goda förutsättningar för att få ett arbete och dessutom har för avsikt att börja arbeta i den mottagande medlemsstaten inte har någon betydelse vid tolkningen av rekvisitet ”beroende för sin försörjning” i nämnda bestämmelse. C-466/12 (UDEUD2012/335) m.fl. mot Den nationella domstolens frågor: Om någon annan än innehavaren av upphovsrätten till ett visst verk tillhandahåller en länk till verket på sin webbsida, är det då fråga om överföring till allmänheten av verket på sådant sätt som avses i artikel 3.1 i direktiv /29/EG om harmonisering av vissa aspekter av upphovsrätt och närstående rättigheter i informationssamhället? Är det möjligt för en medlemsstat att föreskriva ett mer omfattande skydd för upphovsmannens ensamrätt genom att låta överföring till allmänheten omfatta fler förfoganden än vad som följer av artikel 3.1 i direktivet? yttrade sig inte i målet. dom : Artikel 3.1 i direktiv 2001/29/EG, ska tolkas så, att tillhandahållandet på en webbplats av klickbara länkar till verk, som är fritt tillgängliga på en annan webbplats, inte utgör överföring till allmänheten på sådant sätt som avses i denna Artikel 3.1 i direktiv /29 utgör hinder för att en medlemsstat föreskriver ett mer omfattande skydd för upphovsmännen genom att låta begreppet överföring till allmänheten omfatta fler förfoganden än de som avses i denna bestämmelse. C-474/12 (UDEUD2012/341) mot Bundesminister für Wirtschaft, Familie und Jugend Begäran från Verwaltungsgerichtshof, Den nationella domstolens fråga: Utgör unionsrätten, särskilt artiklarna 18, 45 och 49 jämförda med artikel 346.1 b EUF-fördraget, hinder för en nationell bestämmelse, enligt vilken ledamöterna i de organ som företräder ett bolag eller de delägare som har rätt att leda och företräda näringsidkande bolag som avser att bedriva handel med militära vapen och militär ammunition samt förmedla köp och försäljning av militära vapen och militär ammunition, måste vara österrikiska medborgare och det inte är tillräckligt att vara medborgare i en annan EES-medlemsstat? En medlemsstat bör med stöd av artikel 346.1 b EUF-fördraget i vissa situationer kunna ställa krav på att en eller flera ledamöter i bolagets styrelse och/eller den verkställande direktören i bolag som är verksamma inom handel med militära vapen och militär ammunition ska vara medborgare i den aktuella staten om detta är dom : Enligt domstolen ska artiklarna 45 EUF-fördraget och 49 EUF-fördraget tolkas så, att de utgör hinder mot en medlemsstats lagstiftning, såsom den i det nationella målet, enligt vilken det för bolag som avser bedriva handel med militära vapen och militär ammunition samt förmedling av köp och försäljning av dessa varor krävs att de personer som är ledamöter i bolagets lagstadgade representationsorgan, eller delägare med behörighet att leda och företräda bolaget, är medborgare i den medlemsstaten. Domstolen förklarade även att det emellertid ankommer på den hänskjutande domstolen att pröva huruvida den medlemsstat som åberopar artikel 346.1 b EUF-fördraget för att motivera en sådan lagstiftning, kan visa att en tillämpning av undantaget i sistnämnda artikel är nödvändig för att skydda dess väsentliga säkerhetsintressen. C-573/12 (UDEUD2013/13) mot Begäran från Förvaltningsrätten i , I samband med Förvaltningsrätten i prövning uppkom frågan om en begränsning som innebär att elcertifikat endast kan tilldelas producenter vars elproduktion är belägen i är förenlig dels med direktiv /28/EG om främjande av användningen av energi från förnybara energikällor (förnybartdirektivet) dels med fördragets bestämmelse om fri rörlighet för varor i artikel 34 EUF-fördraget. Enligt den tillåter förnybartdirektivet sådana nationella stödsystem som innebär att bidrag endast beviljas för energi från förnybara energikällor som produceras på en medlemsstats eget territorium. Vidare utgör elcertifikatssystemet inte en kvantitativ importrestriktion eller en åtgärd med motsvarande verkan. Det svenska stödsystemet innebär inte någon koppling mellan handeln med el och handeln med elcertifikat. Systemet innebär därmed inte någon inköpsskyldighet av el producerad av svenska förnybara energikällor. Således kan el handlas över gränserna och det gäller även el från förnybara källor i andra medlemsstater. Det svenska elcertifikatssystemet hindrar därför inte den gränsöverskridande handeln med el. För det fall det svenska elcertifikatssystemet ändå skulle anses innebära en begränsning av den fria rörligheten för varor enligt artikel 34 EUF- fördraget, är detta befogat med hänsyn till skyddet för miljön eftersom systemet främjar användningen av förnybara energikällor och bidrar till att minska utsläppen av växthusgaser. Domstolen har redan konstaterat i mål C-379/98 PreussenElektra att utsläppen av växthusgaser är en av huvudorsakerna till klimatförändringarna som unionen och dess medlemsstater har föresatt sig att motverka. dom : Enligt domstolen ska artiklarna 2 andra stycket k och 3.3 i förnybartdirektivet tolkas så, att de tillåter att en medlemsstat inför ett sådant stödsystem som det som är aktuellt i det nationella målet, enligt vilket producenter av el från förnybara energikällor endast kan tilldelas överlåtbara certifikat för den el från sådana källor som är producerad inom medlemsstatens territorium och enligt vilket elleverantörerna och vissa elanvändare är skyldiga att till den behöriga myndigheten överlämna ett antal sådana certifikat som motsvarar en andel av deras totala elförsäljning respektive elanvändning. Vidare ansåg domstolen att artikel 34 EUF-fördraget ska tolkas så, att den inte utgör hinder för en sådan nationell lagstiftning som den som är aktuell i det nationella målet, enligt vilken producenter av el från förnybara energikällor endast kan tilldelas överlåtbara certifikat för den el från sådana källor som är producerad inom den berörda medlemsstatens territorium och enligt vilken elleverantörerna och vissa elanvändare är skyldiga att till den behöriga myndigheten överlämna ett antal sådana certifikat som motsvarar en andel av deras totala elförsäljning respektive elanvändning, vid äventyr av att annars behöva betala kvotpliktsavgift. Slutligen konstaterade domstolen att det ankommer på den hänskjutande domstolen att med beaktande av samtliga relevanta omständigheter, varav en kan vara det unionsrättsliga regelverk i vilket den nationella lagstiftningen ingår, kontrollera huruvida den lagstiftning som är aktuell i det nationella målet med avseende på dess territoriella tillämpningsområde uppfyller de krav som följer av C-7/13 (UDEUD2013/40) (svensk Begäran från Förvaltningsrätten i , Den nationella domstolens frågor: Huruvida tillhandahållanden av externt förvärvade tjänster från ett företags huvudetablering i tredje land till dess filial i en medlemsstat, med en allokering av kostnaderna för förvärven till filialen, utgör beskattningsbara transaktioner om filialen ingår i en mervärdesskattegrupp i medlemsstaten. Och om svaret på denna fråga är jakande, huruvida huvudetableringen i tredje land är att betrakta som en beskattningsbar person som inte är etablerad i medlemsstaten enligt artikel 196 i direktiv /112 om ett gemensamt system för mervärdesskatt (mervärdesskattedirektivet) med följd att förvärvaren ska beskattas för transaktionerna. Ett företag i ett tredje land som har ett fast etableringsställe i en medlemsstat kan låta detta fasta etableringsställe ingå i en mervärdesskattegrupp tillsammans med andra skattskyldiga i I sådant fall blir transaktioner mellan huvudetablerings- stället – som inte ingår i mervärdesskattegruppen – och det fasta Företaget får välja om ett fast etableringsställe i en medlemsstat i mervärdesskattehänseende ska vara del av huvudetableringsstället i tredje land eller en mervärdesskattegrupp dom : Det fasta etableringsstället i ingår i en mervärdesskattegrupp som bildats med stöd av artikel 11 i mervärdesskattedirektivet. Det utgör följaktligen tillsammans med övriga medlemmar i gruppen en enda beskattningsbar person, vilken av har tilldelats ett registreringsnummer för mervärdesskatt. Klassificeringen som en enda beskattningsbar person innebär att medlemmarna i mervärdesskattegruppen inte längre separat kan underteckna mervärdesskattedeklarationer och inte heller, vare sig inom eller utom gruppen, kan identifieras som beskattningsbara personer, då enbart mervärdesskattegruppen, i egenskap av enda beskattningsbara person, är behörig att underteckna sådana deklarationer. omständigheter ska de tjänster som en utomstående – huvudetablerings- stället – tillhandahåller en medlem i en mervärdesskattegrupp, i mervärdesskattehänseende, därför anses ha tillhandahållits själva mervärdesskattegruppen och inte dess medlem. således att transaktioner mellan huvudetableringsstället – som inte ingår i mervärdesskattegruppen – och det fasta etableringsstället var beskattningsbara, vilket argumenterat för. C-83/13 (UDEUD2013/103) Fonnship A/S mot et v.v. samt Fonnship A/S mot Facket för Service och Kommunikation Begäran från Arbetsdomstolen,