prop · H3035 · 2015-11-03 00:00:00 — Detta gäller dock inte om syftet med åtgärderna är att företaget ska drivas vidare. En konkursansökan av ska vid prövningen behandlas som en ansökan av gäldenären enligt 2 kap. konkurslagen. Utredningens förslag överensstämmer med regeringens förslag. Remissinstanserna: Flertalet remissinstanser tillstyrker förslaget eller har inget att invända mot det. anser att det bör klargöras hur beslutanderätten mellan resolutionsmyndigheten och konkursförvaltaren bör fördelas avseende ett företag som försätts i konkurs efter det att företaget varit försatt i resolution. anser att det bör klargöras att resolution som ny grund för tvångslikvidation bör omfatta även bankaktiebolag och kreditmarknadsbolag. Skälen för regeringens förslag: Krishanteringsdirektivet innehåller inga artiklar om resolutionens avslutande. Det ligger dock i sakens natur att resolution inte bör pågå längre än nödvändigt. Det bör därför införas en bestämmelse i den nya lagen om resolution om att resolutions- myndigheten ska avsluta resolutionen när det inte längre finns behov av Genom ett sådant beslut upphör resolutions- myndighetens kontroll över företaget och resolutionens rättsverkningar i Att fler resolutionsåtgärder inte behövs kan t.ex. bero på att företaget ska avvecklas genom konkurs eller likvidation, på att en privat förvärvare övertar ansvaret för företagets omstrukturering eller på att de reso- lutionsåtgärder som krävs är vidtagna. I det senare fallet kan det fortfarande finnas behov av att vidta omstruktureringsåtgärder enligt Eftersom planen bygger på reguljära bolagsrättsliga befogenheter och fler resolutionsåtgärder inte behövs, kan En förutsättning är dock att det finns en av resolutionsmyndigheten godkänd omstruktureringsplan. Om det inte gör det, kan resolutionsmyndigheten inte förutsätta att det inte finns behov av Då är inte heller rekvisitet för beslut om resolutionens avslutande uppfyllt. Enligt artikel 86.1 i krishanteringsdirektivet får insolvensförfaranden avseende ett företag som är försatt i resolution endast inledas på initiativ Resolution är en ny typ av förfarande som ska hanteras av en särskilt utpekad myndighet, resolutionsmyndigheten. Med hänsyn till att resolutionsmyndigheten inom ramen för förfarandet tilldelats flera olika typer av befogenheter, och i vissa fall extraordinära och för att undvika eventuella avgränsningsproblem, bör inte något förfarande som administreras av en annan myndighet, t.ex. ett konkursförfarande, kunna pågå som en resolution. följer att resolutionsförfarandet bör avslutas före det att ett företag försätts i konkurs eller går i likvidation. ett företag är försatt i resolution bör företaget inte försättas i konkurs eller gå i likvidation. anser att det bör klargöras hur beslutanderätten ska fördelas mellan resolutionsmyndigheten och konkursförvaltaren. förfaranden som inte kan pågå bör ansvarsfördelningen mellan resolutionsmyndigheten och konkursförvaltaren vara tydlig. Även om det inte uttryckligen framgår av krishanteringsdirektivet hur de olika förfarandena bör förhålla sig till varandra kan inte direktivet anses förhindra en sådan ordning. Det väsentliga bör vara att , och ingen annan, råder över företaget under den kritiska period när det är försatt i resolution. saknar synpunkt angående resolution som grund för I stället bör en ansökan om likvidation göras av först efter att resolutionen avslutats och en sådan ansökan ska då prövas enligt det ordinarie förfarandet. Av artikel 37.6 i krishanteringsdirektivet följer att när försäljnings- verktyget eller broinstitutsverktyget används för att överföra endast delar av tillgångar, rättigheter eller skulder från företaget i resolution ska företaget avvecklas enligt normala insolvensförfaranden inom rimlig tid efter att överföringen skett. Syftet med att försätta ett företag i resolution är att verksamheten ska fortleva av systemstabilitetsskäl. Det är dock inte av avgörande betydelse om den juridiska personen kvarstår efter resolutionsförfarandet. emellertid finnas andra fall än de som framgår av artikel 37.6 i krishanteringsdirektivet när företaget i resolution kan behöva upphöra som juridisk person. Exempelvis bör en avveckling av företaget i resolution ske när allt och inte bara visst inkråm överförs till ett Det framstår därmed som rimligt att ett företag i resolution avvecklas när resolutionsmyndigheten har gjort de överföringar och vidtagit de övriga åtgärder som behövs för att uppnå resolutions- ändamålen om inte syftet med dessa åtgärder är att företaget ska omstruktureras och drivas vidare. En sådan avveckling kan ske genom konkurs eller likvidation. Denna lösning liknar den som gäller om tillståndet för ett kreditinstitut återkallas på grund av regelöverträdelser, eftersom institutet då ska gå i likvidation. I det här fallet kan resolution ses som att myndigheten pausar avvecklingsförfarandet och i denna paus plockar ut de delar som behöver fortleva av systemstabilitetsskäl. är gjort fortsätter avvecklingen av det som är kvar av företaget genom konkurs eller likvidation. Det kan dock vara förknippat med problem att försätta företaget i konkurs, eftersom vissa tjänster eller resurser även fortsättningsvis kan behöva tillhandahållas till mottagaren för att denne ska kunna bedriva den övertagna verksamheten på ett effektivt sätt. därför kunna fatta beslut enligt artikel 65 i krishanteringsdirektivet om att företaget i resolution ska tillhandahålla sådana tjänster till en privat förvärvare eller ett broinstitut, se avsnitt 19.9. Även om också bör kunna ställa krav på att ett företag som är försatt i konkurs ska fortsätta tillhandahålla tjänster är det inte säkert att detta krav kan tillfredsställas i praktiken. Av bl.a. sådana Prop. 2015/16:5 hänsyn till kontinuiteten behöver kunna avvakta med att avveckla företaget i resolution. Ett företag i resolution som rekonstrueras i syfte att återge det dess livskraft bör självfallet inte avvecklas. En sådan rekonstruktion kan ske genom användning av skuldnedskrivningsverktyget eller vid en överföring av aktierna till ett broinstitut. Vid överföring av aktier eller inkråm till ett broinstitut, som ska fortsätta driva livskraftig verksamhet, torde det ursprungliga företaget bli föremål för avveckling. I finns två olika system för finansiering av offentliga ingripanden i problemdrabbade finansiella företag: dels stabilitetsfonden som kan användas för att ge stöd till kreditinstitut om det bedöms nödvändigt för att värna den finansiella stabiliteten, dels insättningsgarantifonden som används för att finansiera skyddet av insättningar. Stabilitetsfonden inrättades 2008 i samband med att antog regeringens s.k. stabilitetspaket (bl.a. den nu gällande stödlagen). Systemet består av en stabilitetsfond och en stabilitetsavgift. Avgiften tas ut av de företag som kan bli föremål för stöd. Ett syfte bakom införandet var att säkerställa att regeringen hade finansiella befogenheter att snabbt vidta de åtgärder som kunde krävas för att motverka hot mot den finansiella stabiliteten. Därför kopplades en obegränsad kredit till fonden. Skapandet av fonden var också ett sätt att markera att staten hade finansiella resurser att hantera krisen. Av den anledningen beslutade att föra av budgetmedel till fondens konto (prop. 2008/09:61 s. 46–49). I propositionen angav regeringen också ett mer långsiktigt mål, nämligen att kreditinstituten själva ska bära kostnaderna för hanteringen av framtida finansiella kriser. Den ambitionen ligger bakom införandet av stabilitetsavgiften. Det bedömdes som olämpligt att införa avgiften , men genom en ändring i stödlagen beslutade att stabilitetsavgiften skulle börja betalas (prop. 2009/10:30). Att kreditinstitut finansierar stabilitetsfonden bedömdes skapa en mer långsiktigt hållbar finansiering som statsfinanserna stärks inför kommande kriser. Ett annat skäl till att låta kreditinstituten själva bära kostnaderna för framtida kriser var att detta bidrar till ett sundare risktagande (prop. 2008/09:61 s. 50). Målsättningen var att stabilitetsfonden tillsammans med insättnings- garantifonden i genomsnitt skulle uppgå till av BNP (). Nivån bestämdes med 1990-talets bankkris som utgångs- punkt. De statsfinansiella kostnaderna för denna angavs i förarbetena till stödlagen till 3–av BNP. Jämförelser gjordes också med andra 2015/16:5 europeiska länder (bl.a. och ) som upprättade liknande fonder (prop. 2008/09:61 s. 48). Stabilitetsfonden utgörs av ett räntebärande konto i samt sådana tillgångar som staten erhåller i samband med att stöd lämnas (t.ex. kreditfordringar eller aktieinnehav i en bank). Till fonden förs de årliga stabilitetsavgifter som kreditinstituten betalar samt de avgifter och andra intäkter som genomförda stödinsatser genererar. Fonden får användas till finansiering av stödåtgärder enligt stödlagen. Medlen får även användas för att finansiera stödmyndighetens och förvaltningskostnader samt kostnader för förordnande av god man i nämndens ärenden samt kostnader som enligt bestämmelser i förvaltningsprocesslagen (1971:291) ska stanna på staten. Om stödåtgärder leder till utbetalningar som överstiger de medel som finns på kontot, får medel lånas upp till ett obegränsat belopp i . Stabilitetsavgiften har bestämts till en fast procentsats (0,) av skuldsidan i den avgiftsskyldiges balansräkning med avdrag för eget kapital och vissa koncernlån, efterställda lån samt lån som garanterats av staten inom ramen för det statliga garantiprogram som var öppet under krisen. Avgiften tas ut i efterhand och grundas på institutets fastställda balansräkning i slutet av respektive år. För statens finanser innebär införandet av en stabilitetsavgift isolerat en förbättring av det finansiella sparandet liksom av statsbudgetens saldo. Statens lånebehov, liksom statsskulden, minskar när avgifterna betalas in. Det är en följd av att avgifterna förs till ett konto i och inte placeras i värdepapper. I tabellen nedan visas stabilitetsfondens behållning per . uppgick fonden till 53 miljarder. Kapital, anslag till fonden Influtet (netto, exkl. kostnader) Nordea (netto) Tillförd ränta på behållning Förvaltningskostnader (inkl. arvoden till ) Utöver statens initiala anslag på har fonden huvudsakligen byggts upp genom de årliga stabilitetsavgifterna (11,9 miljarder) samt intäkter från statens olika stödinsatser (garanti- och kapitaltillskotts- programmet samt övertagandet av ). Garantiprogrammet har inbringat i avgifter. Inga infrianden har skett. De sista garantierna har förfallit . Inom ramen för kapitaltillskottsprogrammet deltog staten (genom Sammantaget gav Nordeainnehavet fonden ett överskott på närmare Prop. 2015/16:5 19 miljarder. Stödet till bestod av ett lån på . Hela lånebeloppet har återvunnits och nettovinsten för insatsen i uppgår till (efter avdrag för Riksgälds- kontorets förvaltningskostnader). Insättningsgarantin baseras på ett EU-direktiv och infördes i genom lagen (1995:1571) om insättningsgaranti. Systemet garan- terar kontoinsättningar i svenska och vissa utländska kreditinstitut och värdepappersföretag som har tillstånd att ta emot kunders medel på konto. Ersättningen uppgår till maximalt motsvarande per person och institut. De totala garanterade insättningarna uppgick till vid utgången av 2013. omfattas 141 institut, varav 110 har garanterade insättningar. Systemet finansieras med avgifter från de institut som omfattas av garantin. Avgifterna tas ut och förs till en fond där medlen placeras i svenska statsobligationer. Fondens behållning uppgick till eller av de garanterade insättningarna. Den totala årliga insättningsgarantiavgiften ska uppgå till av de garanterade insättningarna. Avgifterna för varje enskilt institut differentieras inom ett intervall på till av den samlade årliga avgiften på , dvs. 0,06–0,. Var inom detta intervall avgiften hamnar styrs av hur institutets kapitaltäcknings- grad förhåller sig till övriga instituts kapitaltäckningsgrad på så sätt att ett institut med högre kapitaltäckningsgrad än genomsnittet betalar en lägre avgift. Kapitaltäckningsgraden används således som grund för ett slags riskdifferentiering. 25.2En ny struktur för finansieringsarrangemang Regeringens förslag: Statliga insatser i samband med generella finansiella kriser och vid kriser i enskilda finansiella företag ska finansieras ur tre separata fonder. Statliga åtgärder som avser företag i resolution ska finansieras med medel ur en nybildad resolutionsreserv. Förebyggande statliga stödåtgärder som vidtas i förhållande till kreditinstitut som inte är föremål för resolution (t.ex. garantier och kapitaltillskott som ges i förebyggande syfte) ska finansieras med medel ur stabilitetsfonden. Stabilitetsfonden ska även kunna användas för att finansiera statligt stöd till företag i resolution genom användning av de statliga stabiliseringsverktygen. Insättningsgarantifonden ska användas för att finansiera ersättningar från insättningsgarantin samt det skydd som garanterade insättare har i resolution. Till resolutionsreserven ska från stabilitetsfonden föras över influtna stabilitetsavgifter samt nettoresultatet från stödet till (jämte ränta på dessa medel). Utredningens förslag överensstämmer med regeringens förslag. Remissinstanserna tillstyrker förslaget eller har inget att invända mot Skälen för regeringens förslag Det bör finnas tre olika finansieringsarrangemang Artiklarna 99–109 i krishanteringsdirektivet innehåller bestämmelser om medlemsstaternas särskilda finansieringsarrangemang för resolutions- åtgärder. Krishanteringsdirektivet föreskriver att separata finansierings- arrangemang ska upprättas för insättningsgarantin och för resolutions- åtgärder. Av krishanteringsdirektivets krav följer alltså att det måste finnas minst två finansieringsarrangemang i varje medlemsstat. För svensk del vore en tänkbar lösning att ge den nuvarande stabili- tetsfonden rollen som finansieringsarrangemang enligt krishanterings- direktivet. Därigenom skulle det finnas två finansieringsarrangemang, ett för insättningsgarantin och ett för resolution. Regeringen anser dock, i likhet med utredningen, att det i stället bör inrättas ett nytt tredje finansieringsarrangemang vid sidan av de existerande fonderna. Stabili- tetsfonden bör bevaras som en nationell fond med särskilda uppgifter. Det nya finansieringsarrangemanget, vars användningsområde ska vara att finansiera resolution, bör benämnas resolutionsreserven. Detta avspeglar utredningens och regeringens uppfattning att disponibla medel, likt den nuvarande stabilitetsfonden, bör placeras på konto i och inte investeras i värdepapper. Skälet till att stabilitetsfonden bör behållas som en separat och nationellt reglerad fond är att krishanteringsdirektivet lägger ett antal restriktioner på användningen av resolutionsreserven. Som en generell restriktion gäller att resolutionsreserven enbart får användas i samband med resolutionsförfaranden. Dessutom finns i artikel 101 i krishanteringsdirektivet en uppräkning av ett antal specifika ändamål som resolutionsreserven får användas till. En motsvarande uppräkning finns i det nya insättningsgarantidirektivet gällande användningen av finansieringsarrangemanget för insättningsgaranti. Dessa listor bör ses som uttömmande, dvs. det går inte att på nationell nivå addera ytterligare ändamål. Dessutom framgår av artikel 100.6 andra stycket i krishanterings- direktivet att enbart obligatoriska bidrag som insamlats före krishanteringsdirektivets ikraftträdande får tillgodoräknas som behållning i resolutionsreserven. I fråga om den svenska stabilitetsfonden innebär detta att medel motsvarande insamlade stabilitetsavgifter, samt sådan avkastning som influtit till följd av att sådana insamlade avgifter använts för stödåtgärder i enskilda fall, får tillgodoräknas. Detta får till följd att den största delen av behållningen i stabilitetsfonden ändå inte skulle kunna användas för resolutionsåtgärder, även om medlen skulle ha förts över till resolutionsreserven. De begränsningar som noterats ovan gör att varken resolutionsreserven eller insättningsgarantifonden kan utnyttjas för alla de ändamål som den nuvarande stabilitetsfonden kan göra enligt stödlagen. Exempelvis skulle det inte vara möjligt att finansiera den typ av generella stödåtgärder till solida banker som gjordes med hjälp av stabilitetsfonden under finanskrisen –2009. Då inträdde garantiprogrammet för bankernas värdepappersupplåning samt kapitaltillskottsprogrammet. Sådana åtgärder kommer emellertid även fortsättningsvis att vara tillåtna enligt krishanteringsdirektivet, i form av s.k. förebyggande statligt stöd (se avsnitt 13). Eftersom detta är åtgärder som vidtas utanför resolution, kan de dock inte finansieras med medel ur resolutionsreserven. Regeringen delar utredningens bedömning att det inom staten bör finnas en fortsatt finansiell beredskap även för denna typ av åtgärder. En sådan beredskap kan uppnås genom att stabilitetsfonden behålls och används för åtgärder som faller utanför resolutionsreservens tillämpningsområde. En annan omständighet som talar för att stabilitetsfonden bör behållas är att det även i samband med resolution kan bli aktuellt med åtgärder som ska finansieras på annat sätt än via finansieringsarrangemanget för resolution. Det handlar om de statliga stabiliseringsverktygen som innebär att staten, i en systemkris, kan göra kapitalinsatser i företaget i resolution (se avsnitt 22.34). Det statliga stöd som dessa kapitalinsatser utgör får dock inte finansieras genom resolutionsreserven. Det måste i stället ske via en alternativ finansieringskälla, som lämpligen kan utgöras av i första hand stabilitetsfonden. Även detta talar för att stabilitetsfonden bör kvarstå som ett separat finansieringsarrangemang. Det kommer alltså framöver att finnas tre separata finansierings- arrangemang för statliga ingripanden i krisdrabbade företag. Vad beträffar insättningsgarantisystemet ska detta även fortsättningsvis användas för utbetalning av ersättningar till insättare. Till följd av krishanteringsdirektivets bestämmelser kommer det också att kunna användas för att finansiera det skydd mot förluster som de garanterade insättarna har i samband med att resolutionsåtgärder vidtas (se avsnitt 22.22). Till detta ska också läggas de ytterligare användningsområden som introduceras via det nya insättningsgarantidirektivet. Frågan om genomförande av insättningsgarantidirektivets bestämmelser i svensk rätt, liksom frågor om insättningsgarantisystemets närmare utformning, ligger dock utanför ramen för det nu aktuella lagstiftningsförslaget. Förslag på lagstiftning som genomför insättningsgarantidirektivets bestämmelser bereds i . Uppdelning av nuvarande stabilitetsfondmedel I och med att resolutionsreserven etableras kommer vissa av de åtaganden som ligger på stabilitetsfonden att överföras till reserven. Regeringen ansluter sig till utredningens bedömning att stabilitetsfondens nuvarande medel bör delas upp mellan resolutionsreserven och stabilitetsfonden. Uppdelningen bör göras med utgångspunkt i hur stabilitetsfondens medel har genererats. Stabilitetsavgifter från instituten bör överföras till Detsamma gäller fondmedel som härrör från krisinsatser i enskilda institut (dvs. motsvarande resolution). avser generella stödåtgärder bör kvarstå i stabilitetsfonden. resolutionsreserven ska vara avgiftsfinansierad och användas för krisinsatser i enskilda företag. Av detta följer att två poster ur stabilitetsfonden bör överföras till Den första posten är de stabilitetsavgifter som instituten betalat in till stabilitetsfonden. ränta uppgår dessa till . Den andra posten är det resultat som genererats från bankstödsåtgärder riktade till enskilda banker i kris. I detta ingår det nettoresultat som statens hantering av gett (med avdrag för externa kostnader för konsulter samt ränta), på . De medel som kommer att kvarstå i stabilitetsfonden inkluderar det överskott som genererats genom de generella stödinsatser som gjordes under krisen –2009. Dessa insatser bestod av ett garantiprogram och vilka gett ett överskott på närmare 6 respektive närmare 19 miljarder. En särskild fråga är hur det initiala anslaget på som tillsköts stabilitetsfonden i samband med att den etablerades ska hanteras. Eftersom krishanteringsdirektivet inte medger att resolutionsreserven byggs upp med statliga medel, bör dessa medel inte föras över till Med den uppdelning som anges ovan skulle resolutionsreserven få ett belopp inkluderar de 12 miljarder som överförs enligt den ovan att betalas in . förutsätter att fonden inte utnyttjas för något stödärende. När det gäller stabilitetsfonden skulle behållningen, efter ovan nämnda överföringar till resolutionsreserven, uppgå till . Det framstår, som utredningen anför, som osäkert huruvida en fondering i den storleksordningen är nödvändig för att täcka kostnader för sådana framtida stödåtgärder som stabilitetsfonden kan komma att användas för. Vissa av de stödåtgärder som kan komma i fråga, t.ex. garantiprogram inom ramen för krishanteringsdirektivets regler om förebyggande statligt stöd (se avsnitt 13), torde inte ta så mycket medel i anspråk. sidan kan det, som utredningen också framhåller, komma i fråga att som förebyggande statligt stöd erbjuda generella kapitaltillskottsprogram eller att vid användning av de statliga stabiliseringsverktygen bidra till rekapitalisering av företag som försatts i resolution. sådana verktyg kan få till följd att medel kan behöva tas in anspråk. mycket fondmedel som kan behöva användas i sådana sammanhang är beroende av omständigheterna i det enskilda fallet och därmed mycket svårt att uppskatta i förhand. Regeringen delar dock utredningens bedömning att de kvarstående 41 miljarderna i stabilitetsfonden utgör en ansenlig resurs för att vidta sådana krisinsatser, och att det därför tills vidare inte är nödvändigt att bygga upp fonden ytterligare. Regeringens förslag: Institut och EES-filialer med tillstånd att driva verksamhet i (avgiftsskyldiga) ska betala en årlig resolu- tionsavgift som totalt för samtliga avgiftsskyldiga uppgår till Avgiften ska beräknas och tas ut i enlighet med Europeiska kom- missionens delegerade förordning om resolutionsavgifter. pappersbolag och EES-filialer som är undantagna från förordningens tillämpningsområde ska dock avgiften bestämmas i enlighet med kriterierna som anges i artikel 103.7 i krishanteringsdirektivet och föreskrifter meddelade av regeringen eller den myndighet som Resolutionsavgift ska tas ut fram till dess att behållningen i resolutionsreserven uppgår till av När behållningen i resolutionsreserven nått av garan- terade insättningar, ska det i stället tas ut en riskavgift som baseras på risken i varje instituts verksamhet. Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer ska få meddela föreskrifter om metoden för riskjustering av resolutionsavgift för vissa avgiftsskyldiga och om riskavgiftens storlek och hur den ska Om särskilda skäl finns får sätta ned resolutions- avgiften eller riskavgiften. Den som är avgiftsskyldig ska lämna de uppgifter som Riksgälds- kontoret behöver för att fastställa avgifterna. avgiftsunderlaget ska vara granskade av revisor. ska kunna fattas även om en avgiftsskyldig inte fullgjort sin uppgifts- Avgifter ska betalas inom en månad för Avgifter för finansiering av åtgärder i resolution ska föras till De administrativa kostnader som är hänförliga till resolutionsåtgärder ska dock inte belasta resolutionsreserven utan företaget i resolution. Det ska inte tas ut någon avgift till stabilitetsfonden. I den nya lagen om resolution tas det in en definition av kommis- sionens delegerade förordning om resolutionsavgifter. Utredningens förslag innebär att det införs dels en grundavgift som tas ut av samtliga institut så länge behållningen i resolutionsreserven understiger av garanterade insättningar, dels en riskavgift som tas ut löpande. Riskavgiften avspeglar det enskilda institutets risk och kan sättas till noll för institut med mindre omfattande och mindre