prop · H203138 · 2015-07-01 00:00:00 — 2014/15:138 ligger hos kommunernas socialtjänster. 5.2Sammanträffande av brott och förändring av påföljd Enligt nuvarande regler i 34 kap. har rätten tre alternativ att välja mellan när den som tidigare dömts till fängelse, villkorlig dom, skyddstillsyn eller sluten ungdomsvård begår nytt brott efter domen, men innan påföljden till fullo verkställts eller annars upphört. Detsamma gäller om det upptäcks att den dömde begått fler brott före domen. Beroende på omständigheterna får rätten besluta att den tidigare utdömda påföljden ska avse även det andra brottet eller döma särskilt för detta brott, dvs. låta den tidigare påföljden vara oförändrad. Slutligen får rätten undanröja den utdömda påföljden och döma till gemensam påföljd för brotten. Rätten ska iaktta vad som är särskilt föreskrivet för respektive påföljd. Inom pågår ett lagstiftningsarbete som innebär en reform av regleringen om ny påföljdsbestämning efter tidigare dom i syftet att förtydliga och förenkla vissa regler i 34 kap. . Med hänsyn till detta redogörs nedan endast kortfattat för vad som gäller när en tilltalad döms för ytterligare brott efter att han eller hon har frigivits villkorligt från fängelse eller när den tidigare påföljden är villkorlig dom alternativt skyddstillsyn. 5.2.1Villkorlig frigivning från fängelse Om någon som frigivits villkorligt från fängelse begår nytt brott , ska den villkorligt medgivna friheten eller en del av denna förklaras förverkad om inte särskilda skäl talar mot det. Detta gäller dock inte om den tidigare utdömda påföljden undanröjs och en ny gemensam påföljd bestäms. Såsom särskilda skäl för att inte förverka villkorligt medgiven frihet, eller att förverka endast en del av friheten, kan rätten beakta att den nya brottsligheten i förhållande till den tidigare är av lindrig beskaffenhet. Andra särskilda skäl mot förverkande är att förflutit mellan brotten eller att ett förverkande annars framstår som oskäligt. Ett förverkande får bara beslutas om frågan uppkommer i ett mål där den frigivne häktats eller fått del av åtal från prövotidens utgång. Om det inte beslutas om förverkande av villkorligt medgiven frihet, får rätten beträffande den villkorligt frigivne vidta samma åtgärder som övervakningsnämnden kan vidta om den frigivne inte iakttar vad som åligger honom eller henne. Därutöver kan rätten, beträffande en frigiven person som begått nytt brott , förlänga prövotiden med högst . Åtgärderna måste dock beslutas före prövotidens utgång. 2014/15:138 5.2.2 Den tidigare påföljden är villkorlig dom Om det konstateras att en person som dömts till villkorlig dom begått fler brott före domen, får ett förordnande om att den tidigare utdömda påföljden ska avse även det andra brottet meddelas. Har den dömde begått nytt brott efter domen, gäller detsamma endast om brottet begåtts före prövotidens början. Om den nya brottslighetens straffvärde eller art påkallar det, får rätten vid ett sådant förordnande även döma till dagsböter. Rätten kan också under vissa förutsättningar förena den villkorliga domen med en föreskrift om samhällstjänst eller förlänga prövotiden. Ett beslut om att undanröja en villkorlig dom får endast fattas om frågan uppkommer i mål där den dömde häktats eller fått del av åtal från prövotidens utgång. Undanröjs en villkorlig dom, ska rätten, när den bestämmer ny påföljd, ta skälig hänsyn till böter som har dömts ut och till vad den dömde undergått till följd av en föreskrift om samhällstjänst. Domstolen får därför döma till fängelse än vad som är föreskrivet för brottet. 5.2.3Den tidigare påföljden är skyddstillsyn Om rätten beslutar att en redan utdömd skyddstillsyn ska avse ny brottslighet, får rätten, om den nya brottslighetens straffvärde eller art kräver det, även döma till dagsböter. Detsamma gäller om den tilltalades tidigare brottslighet kräver det. Liksom vid villkorlig dom får rätten, vid ett förordnande om att den tidigare påföljden ska avse även det andra brottet, förena skyddstillsynen med en föreskrift om samhällstjänst. En skyddstillsyn kan alternativt förenas med fängelse i dessa fall. Beslut om att förena skyddstillsynen med samhällstjänst eller fängelse får bara fattas om frågan uppkommer i mål där den dömde häktats eller fått del av åtal före prövotidens utgång. Rätten har vidare möjlighet att förlänga prövotiden till högst samt under vissa förutsättningar besluta om en sådan åtgärd som får vidtas om den dömde i övrigt inte iakttar vad som åligger honom till följd av domen på skyddstillsyn. Om skyddstillsynen undanröjs och den tilltalade i stället döms till fängelse, ska skälig hänsyn tas till vad han eller hon har undergått till följd av domen på skyddstillsyn och vad han eller hon har verkställt av böter eller fängelse som utdömts i samband med skyddstillsynen. Fängelse får därför dömas ut än vad som är föreskrivet för brottet. I lagen (1988:688) om kontaktförbud finns bestämmelser om förbud att besöka eller på annat sätt ta kontakt med en person eller att följa efter denna person. Ett kontaktförbud får enligt lagen meddelas om det på grund av särskilda omständigheter finns risk för att den mot vilken förbudet avses gälla kommer att begå brott mot, förfölja eller på annat sätt allvarligt trakassera den som förbudet avses skydda. Vid bedömningen av om det finns en sådan risk ska det särskilt beaktas om den mot vilken förbudet avses gälla har begått brott mot någons liv, hälsa, frihet eller frid. Ett kontaktförbud får meddelas endast om skälen för ett sådant förbud uppväger det intrång eller men i övrigt som förbudet innebär för den mot vilken förbudet avses gälla. Ett kontaktförbud omfattar inte kontakter som med hänsyn till särskilda omständigheter är uppenbart befogade. Om det på grund av särskilda omständigheter finns en risk för att den mot vilken förbudet avses gälla kommer att begå brott mot en sammanboendes liv, hälsa, frihet eller frid, får kontaktförbudet också avse förbud att uppehålla sig i en bostad som brukas gemensamt med annan. Om det kan antas att ett förbud att besöka eller på annat sätt ta kontakt med en person eller att följa efter denna person inte är tillräckligt, får förbudet utvidgas. Ett utvidgat kontaktförbud får avse förbud att uppehålla sig i närheten av en annan persons bostad eller arbetsplats eller annat ställe där den personen brukar vistas. Den som har överträtt ett utvidgat kontaktförbud får meddelas förbud att uppehålla sig inom ett större område, s.k. särskilt utvidgat kontaktförbud. Ett sådant förbud får omfatta ett eller flera områden i anslutning till sådana platser där den andra personen har sin bostad eller arbetsplats eller annars brukar vistas. Ett beslut om särskilt utvidgat kontaktförbud ska förenas med villkor om elektronisk övervakning, om det inte finns särskilda skäl mot det. Ett särskilt utvidgat kontaktförbud får meddelas endast om skälen för ett sådant förbud väger väsentligt tyngre än den inskränkning i rörelsefriheten som förbudet innebär för den mot vilken förbudet avses gälla. Ett kontaktförbud meddelas , högst , och får förlängas med högst i taget. Ett kontaktförbud avseende gemensam bostad får meddelas och får förlängas endast om det finns särskilda skäl och då med högst i taget. Ett särskilt utvidgat kontaktförbud med villkor om elektronisk övervakning får meddelas och får förlängas med högst i taget. Frågor om kontaktförbud prövas av allmän åklagare och tas upp på begäran av den som förbudet avses skydda eller när det annars finns anledning till det. I fråga om kontaktförbud avseende gemensam bostad eller särskilt utvidgat kontaktförbud ska ett offentligt biträde förordnas för den som förbudet gäller eller avses gälla, om det inte måste antas att behov av biträde saknas. Om den som ålagts ett kontaktförbud eller den som förbudet avses skydda begär det, ska åklagarens beslut prövas av tingsrätten. Den som bryter mot ett kontaktförbud döms för överträdelse av kontaktförbud till böter eller fängelse i högst . I ringa fall ska inte dömas till ansvar. Den som har meddelats ett särskilt utvidgat kontaktförbud med villkor om elektronisk övervakning och som uppsåtligen eller av grov oaktsamhet hindrar att den elektroniska övervakningen kommer till stånd eller kan fortgå döms för hindrande av elektronisk övervakning till böter eller fängelse i högst . 2014/15:138 5.3.2 I lagen (2005:321) om tillträdesförbud vid idrottsarrangemang finns bestämmelser om att en person får förbjudas att få tillträde till och vistas på inhägnad plats huvudsakligen avsedd för idrottsutövning när idrottsarrangemang anordnas på platsen av en idrottsorganisation (tillträdesförbud). Tillträdesförbud får inte avse den som är . En person kan få tillträdesförbud om det på grund av särskilda omständigheter finns risk för att han eller hon kommer att begå brott under idrottsarrangemang. Vid bedömningen av om det finns en sådan risk ska det särskilt beaktas om personen har begått ett sådant brott eller annars har begått i samband med idrottsarrangemang. Om syftet med tillträdesförbud kan tillgodoses genom en mindre ingripande åtgärd, får förbud inte meddelas. Förbud får meddelas endast om skälen för åtgärden uppväger det intrång eller men i övrigt som åtgärden innebär för den enskilde. Ett tillträdesförbud ska gälla för , högst , och får förlängas med högst i taget. Frågor om tillträdesförbud enligt lagen prövas av allmän åklagare. Frågan tas upp på ansökan av den idrottsorganisation som anordnar idrottsarrangemang som förbudet avses skydda eller av aktuella idrottsverksamheten inom . En fråga om tillträdesförbud tas också upp på anmälan av . Om ett beslut i fråga om tillträdesförbud går en part emot, ska tingsrätten på begäran av parten pröva åklagarens beslut. Den som bryter mot ett tillträdesförbud döms för överträdelse av tillträdesförbud till böter eller fängelse . 5.4.1Lagen om internationellt samarbete rörande kriminalvård i frihet Det enda internationella rättsliga instrument som reglerar frivårdspåföljder är konvention av rörande övervakning av villkorligt dömda eller villkorligt frigivna personer (övervakningskonventionen). Konventionen har till syfte att göra det möjligt för medlemsstaterna att ge varandra ömsesidig hjälp vid verkställigheten av påföljder som innebär kriminalvård i frihet. Konventionen har i svensk rätt genomförts genom lagen (1978:801) om internationellt samarbete rörande kriminalvård i frihet och förordningen (1979:163) med vissa bestämmelser om internationellt samarbete rörande kriminalvård i frihet. Vissa övervakningsåtgärder omfattas vidare av avtalet mellan och . ett långtgående samarbete rörande lagharmonisering och de nordiska staterna har i stort sett likalydande Prop. 2014/15:138 lagar gällande överförande av straffverkställighet. bestämmelser i lagen (1963:193) om samarbete med , , och angående verkställighet av straff m.m. (nordiska verkställighetslagen) och i den tillhörande förordningen (1963:194) om samarbete med , , och angående verkställighet av straff m.m. Den nordiska verkställighetslagen möjliggör överförande mellan de nordiska länderna av frihetsberövande påföljder, böter och förverkande. Därutöver kan även övervakning av villkorligt dömda och villkorligt frigivna överföras till en annan nordisk stat. Det pågår ett arbete med att utöka den nordiska regleringen till att även avse samhällstjänst. Den nordiska lagstiftningen bygger på direktkontakt mellan de behöriga myndigheterna i respektive stat och på att den rättsliga prövningen görs av de behöriga myndigheterna. Samarbetet är uppbyggt på så sätt att varje lands myndigheter har att, obundna av tvingande regler, besluta såväl huruvida en framställning om överförande ska göras som huruvida en framställning ska bifallas. Det har ansetts vara en förutsättning för att samarbetet ska kunna bedrivas utan stöd av någon internationell överenskommelse, att framställningar varken underlåts eller avslås i de fall på vilka lagreglerna tar sikte. Någon ovillkorlig skyldighet att efterkomma framställningar om verkställighet finns inte, men samarbetet bygger på att en framställning, som har gjorts i enlighet med lagstiftningen, regelmässigt ska bifallas. Kriminalvården är behörig myndighet vid överförande till av övervakning av en villkorligt dömd eller av en villkorligt frigiven. är behörig när det gäller överförande av verkställighet från av skyddstillsyn och övervakning av villkorligt frigiven. 6.1En ny lag om erkännande och verkställighet av frivårdspåföljder inom Europeiska unionen Regeringens förslag: En ny lag om erkännande och verkställighet av frivårdspåföljder inom Europeiska unionen ska införas. Lagen ska innehålla de bestämmelser som krävs för att genomföra rambeslutet om verkställighet av frivårdspåföljder. I lagen ska det upplysas om att regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer kan meddela närmare föreskrifter om verkställigheten av lagen. Utredningens förslag: Överensstämmer med regeringens förslag (se s.593 f. i betänkandet). Remissinstanserna: Kammarrätten i anser – dock med utgångspunkt att samtliga av utredningens förslag genomförs i ett 2014/15:138 sammanhang – att en ny sammanhållen lag om internationell straffverkställighet är att föredra. anför att det vore mer lättöverskådligt om de två rambesluten gällande verkställighet av frihetsberövande påföljder och frivårdspåföljder förenas i en lag. Övriga remissinstanser godtar utredningens förslag eller invänder inte mot förslagen. Skälen för regeringens förslag: Rambeslutet om verkställighet av frivårdspåföljder innehåller bestämmelser om när en medlemsstat får sända över en dom på frivårdspåföljd till en annan medlemsstat för att där erkännas och verkställas. Vidare finns bestämmelser om under vilka förutsättningar den mottagande medlemsstaten ska erkänna domen och verkställa påföljden. Rambeslutet innebär som utgångspunkt en skyldighet för den mottagande staten att erkänna och verkställa en annan stats dom. Det finns däremot ingen skyldighet för en medlemsstat att sända över en dom till en annan stat. Tanken med rambeslutet är dock att underlätta en dömd persons sociala återanpassning genom att verkställigheten överförs till en annan stat om den dömde har en närmare anknytning dit än till den stat där domen meddelats. Detta rambeslut syftar således i förlängningen till att underlätta tillämpningen av icke frihetsberövande påföljder. När är verkställande stat innebär rambeslutet, som nämnts ovan, i flera fall en förpliktelse att ta emot en dom på frivårdspåföljd och pröva om domen ska erkännas och påföljden verkställas i . För att leva upp till åtagande att erkänna och verkställa frivårdspåföljder från andra medlemsstater krävs det en ny reglering. I det omvända fallet, dvs. när agerar som utfärdande stat, innebär rambeslutet endast att får sända över en dom i enlighet med de närmare förutsättningar som anges i rambeslutet. Regeringens uppfattning är emellertid att ska använda sig av rambeslutet i största möjliga utsträckning för att sända över svenska domar för erkännande och verkställighet i en annan stat när det främjar den dömdes sociala återanpassning och i övrigt stöds av rambeslutet. För att det ska vara möjligt kommer det också att krävas en ny reglering. Den reglering som behövs för att genomföra rambeslutet, oavsett om är utfärdande eller verkställande stat, kommer enligt regeringens mening till stor del behöva ske i lag. Regeringen har tidigare kommit fram till att rambeslutet angående frihetsberövande påföljder bäst omhändertas genom en ny lag som endast omfattar genomförandet av det rambeslutet (se prop. 2014/15:29 s. 51). I linje med den bedömningen bör även den reglering som krävs för genomförande av nu aktuellt rambeslut ske i form av en ny särskild lag. Det bör i lagen upplysas om att regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer kan meddela närmare föreskrifter om verkställigheten av lagen. Exempelvis bestämmelser om formkrav, samråd och underrättelser kan ges i förordningsform eller som myndighetsföreskrifter. 6.2Den nya lagens förhållande till annan lagstiftning Regeringens förslag: Den nya lagen ska tillämpas i stället för lagen om internationellt samarbete rörande kriminalvård i frihet. Lagen ska dock inte tillämpas när ett särskilt beslut fattats som innebär att tillämpningen av rambeslutet i en viss medlemsstat avbryts. I förhållande till och ska den nya lagen inte tillämpas när den nordiska verkställighetslagen är tillämplig. Utredningens förslag: Överensstämmer delvis med regeringens förslag. Utredningen anser att den nordiska verkställighetslagen kan tillämpas vid sidan av den nya lagstiftningen. Utredningen saknar vidare förslag om att den nya lagen inte ska tillämpas när ett beslut fattats som innebär att tillämpningen av rambeslutet i en viss medlemsstat avbryts (se s. 594 f. i betänkandet). Remissinstanserna: Kriminalvården och efterlyser en tydligare reglering av den nya lagens förhållande till den nordiska verkställighetslagen. Övriga remissinstanser godtar utredningens förslag eller invänder inte mot förslagen. Skälen för regeringens förslag: I artikel 23.1 i rambeslutet anges att motsvarande bestämmelser i konvention av rörande övervakning av villkorligt dömda eller villkorligt frigivna personer ska ersättas av rambeslutet i förbindelserna mellan medlemsstaterna. De bestämmelser som genomför denna konvention ska således inte tillämpas gentemot EU:s medlemsstater. I lagen om internationellt samarbete rörande kriminalvård i frihet finns bestämmelser som genomför konvention. Med hänsyn till artikel 23.1 i rambeslutet bör det uttryckligen framgå att den lagen är subsidiär till den nya lag som föreslås. Flera medlemsstater har inte genomfört rambeslutet och kommer eventuellt inte heller ha gjort det när den nya lagen träder i kraft. Detta kan hanteras genom en övergångsregel (se avsnitt 11). När det gäller EU- rättsakter kan emellertid specifika situationer uppstå som inte alltid bäst omhändertas genom en övergångsregel. En sådan är att en medlemsstats genomförande underkänns av den statens nationella domstolar, vilket t.ex. har skett vad gäller rambeslutet om den europeiska arresteringsordern. Det kan inte heller uteslutas att vid en prövning kommer fram till att en stats genomförande brister. En annan situation är den som uppstått med beslut att inte tillämpa vissa rättsakter. Vidare finns det i anslutningsfördragen skyddsklausuler som kan innebära att en tillämpning av rättsakter om straffrättsligt samarbete tillfälligt upphävs gentemot en ny medlemsstat (se t.ex. artikel 39 i anslutningsfördrag). I den nya lagstiftningen bör därför en bestämmelse införas som tydliggör att lagstiftningen inte ska tillämpas i dessa fall. Detta får till konsekvens att lagen om internationellt samarbete rörande kriminalvård i frihet i stället får tillämpas. Motsvarande bestämmelse finns i 1 kap. 3 § lagen (2015:96) om erkännande och verkställighet av frihetsberövande påföljder inom Europeiska unionen (lagen om verkställighet av frihetsberövande påföljder). En särskild fråga är hur den nya lagstiftningen ska tillämpas gentemot I relation till de nordiska länderna finns den nordiska verkställighetslagen som bl.a. omfattar övervakning av villkorligt dömda och villkorligt frigivna. Bestämmelserna i den nordiska verkställighetslagen och den nya föreslagna lagstiftningen kan således i viss mån komma att överlappa varandra. Enligt artikel 23.2 får medlemsstaterna fortsätta att tillämpa andra avtal och överenskommelser som är i kraft när rambeslutet antas, förutsatt att de gör det möjligt att fördjupa eller vidga målen för rambeslutet och bidrar till att ytterligare förenkla eller underlätta förfaranden för verkställighet av alternativa påföljder och övervakningsåtgärder. artikel 23.4 ska medlemsstaterna inom vissa tidsfrister underrätta rådet och kommissionen om sådana avtal och överenskommelser. I propositionen om antagande av rambeslutet konstaterades att det nordiska samarbetet fick anses fördjupa och vidga målen för rambeslutet och ytterligare förenkla och underlätta förfaranden för verkställighet av påföljder, bl.a. mot bakgrund av den tillit som finns mellan de nordiska staterna (prop. 2008/09:19 s. 70 f.). anledning föreslogs att skulle lämna en sådan förklaring som anges i artikel 23.4, vilket också skedde när rambeslutet antogs. och lämnade motsvarande förklaringar. Regeringens utgångspunkt är att det nordiska samarbetet fungerar lika väl som vid antagandet av rambeslutet trots att rambeslutet och den nordiska verkställighetslagen skiljer sig åt. Rambeslutet innebär en delvis tvingande reglering med utgångspunkt att en stat ska erkänna och verkställa en frivårdspåföljd om någon vägransgrund inte är tillämplig. Beslut ska fattas inom en viss angiven tidsfrist. är annorlunda utformad och innehåller inte några detaljerade regler med anledning av att något behov av sådana regler inte funnits i samarbetet. De nordiska länderna har ett stort förtroende för varandra och ett överförande avslås mycket sällan. Regeringen har svårt att se att en nordisk stat med stöd av en vägransgrund som inte återfinns i rambeslutet skulle vägra att verkställa en påföljd eller att ett beslut annat än i undantagsfall skulle fattas senare än inom den tidsfrist som anges i verkställighetslagen, trots avsaknad av bl.a. uttryckliga tvingande regler, får anses utgöra ett sådant fördjupat samarbete som rambeslutet åsyftar. Den nordiska regleringen ska därför tillämpas när detta kan ske. finns därför enligt regeringen inte någon anledning att ändra den förklaring som gjordes i samband med antagandet av rambeslutet. och har också när de genomfört rambeslutet hållit fast vid denna inställning. Utredningen föreslår en regel som upplyser om att det finns bestämmelser om verkställighet av frivårdspåföljder i den nordiska Innebörden är att den nordiska verkställighetslagen ska tillämpas vid sidan av den nya lagen. Kriminalvården är av uppfattningen att utredningens förslag leder till Kriminalvården pekar också på tillämpningssvårigheter om en prövning ska göras i varje enskilt fall av vilken lag som ska väljas. Även regeringen ser problem med den föreslagna ordningen. Det bör av Prop. 2014/15:138 den nya lagen framgå att den är subsidiär i förhållande till den nordiska verkställighetslagen. Rambeslutet omfattar fler frivårdspåföljder än den nordiska verkställighetslagen. Det innebär att den nya lagen kommer att tillämpas gentemot och beträffande de frivårdspåföljder som inte omfattas av det nordiska samarbetet. I den mån den nordiska verkställighetslagen framöver kommer att omfatta ytterligare frivårdspåföljder kommer den nu föreslagna lagens tillämpningsområde minska i förhållande till och . Sammanfattningsvis föreslås att det i lagen om internationellt samarbete rörande kriminalvård i frihet tas in en erinran om att den lagen är subsidiär i förhållande till den nya föreslagna lagstiftningen och att det i den nya lagstiftningen klargörs dels att den nya lagen inte gäller i förhållande till en medlemsstat om det har fattats ett särskilt beslut som innebär att tillämpningen av rambeslutet avbryts, dels att den nya lagen inte ska tillämpas när den nordiska verkställighetslagen är tillämplig. 6.3Utgångspunkter för den nya lagens tillämpningsområde Regeringens förslag: Den nya lagen ska tillämpas på svenska domar som med stöd av rambeslutet om verkställighet av frivårdspåföljder sänds över av en behörig myndighet till en annan medlemsstat inom Europeiska unionen och på utländska domar som med stöd av rambeslutet sänds över till för erkännande och verkställighet. Utredningens förslag: Överensstämmer i huvudsak med regeringens förslag (se s. 597 f. i betänkandet). Remissinstanserna: Remissinstanserna godtar eller invänder inte mot förslaget. Skälen för regeringens förslag: Medlemsstaternas system beträffande påföljder som innebär någon form av kriminalvård i frihet skiljer sig åt, vilket återspeglas i artikel 2. I denna artikel anges flera olika typer av domar (artikel 2.1 b–d och 2.2–2.4).