prop · H20394 · 2015-04-01 00:00:00 — För uppgifter i ärenden om utredning eller beivrande om brott gäller särskilda regler om bevarande enligt 3 kap. 9–13 §§. Regleringen är inte anpassad till uppgifter som behandlas för forensiska syften. Där gör sig inte något annat behov av gallring gällande än det som följer av arkiv- lagstiftningen. Utlämnande av personuppgifter och uppgiftsskyldighet De personuppgifter som behandlas i de forensiska undersökningsären- dena härrör till största delen från den information som andra enheter i och andra brottsbekämpande uppdragsgivare finner nödvändig att vidarebefordra för att Nationellt forensiskt centrum ska kunna utföra de undersökningar som begärs. Resultatet av de forensiska undersökningarna redovisas sedan tillbaka till uppdragsgivaren och kommer då att behandlas i den brottsbekämpande verksamheten där. Utländska myndigheters tillgång till uppgifter i DNA-register och fin- geravtrycksregister regleras i 16–19 §§ lagen (2000:343) om interna- tionellt polisiärt samarbete. De regler om utlämnande av personuppgifter, uppgiftsskyldighet och utlämnande som finns i 2 kap. 14–21 §§ polisdatalagen är skräddarsydda för behoven i den traditionella brottsbekämpande verksamheten. Rege- ringen ser inte att 2 kap. 14–19 §§ kan tillämpas vid personuppgifts- behandling för forensiska ändamål vid . Det finns t.ex. inget behov av att lämna uppgifter till rättsstatistiken (2 kap. 14 §) i den forensiska verksamheten. Tillgången till vissa uppgifter som regleras i 2 kap. 17, 18 och 19 §§ polisdatalagen är något som inte behöver reg- leras inom och de reglerna saknar därför intresse här. framhåller att det pågår en utveck- ling av det europeiska samarbetet på det forensiska området. Regleringen i 2 kap. 15 § polisdatalagen är dock skräddarsydd för bekämpning av framför allt allvarlig och gränsöverskridande brottslighet och kan svårligen tillämpas vid personuppgiftsbehandling för forensiska syften. Regeringen återkommer till frågan om behovet av särskilda bestämmel- ser om uppgiftslämnande till utlandet för den forensiska verksamheten. Även frågan om det i den forensiska verksamheten finns behov av ett sekretessgenombrott motsvarande 2 kap. 16 § diskuteras i det följande. Regeln om direktåtkomst i 2 kap. 21 § polisdatalagen innebär däremot en viktig begränsning genom att det föreskrivs att direktåtkomst endast är tillåten i den utsträckning som anges i polisdatalagen. Den regeln bör kunna tillämpas vid personuppgiftsbehandling för forensiska ändamål. Något behov av att kunna ge andra myndigheter direktåtkomst till foren- siska ärendehanteringssystem eller register (utöver den reglering som finns i 4 kap. polisdatalagen och lagen om internationellt polisisärt samarbete) finns inte och kan inte heller förutses. Regeringen bedömer att även regeln i 2 kap. 20 § om utlämnande på medium för 2014/15:94 automatiserad behandling bör kunna tillämpas vid personuppgiftsbe- handling för forensiska ändamål. I 3 kap. polisdatalagen finns särskilda, mer begränsande, regler om upp- gifter som gjorts gemensamt tillgängliga. Gemensamt tillgängliga upp- gifter är sådana uppgifter som fler än ett fåtal personer har tillgång till, oavsett vilken teknik som ger dem tillgång till uppgifterna. Avgörande för om uppgifter är att anse som gemensamt tillgängliga eller inte är om uppgifterna är åtkomliga endast för en bestämd och begränsad person- krets. Om avsikten är att uppgifterna ska vara åtkomliga för en i förväg obestämd krets av anställda anses uppgifterna alltid vara gemensamt tillgängliga. Det saknar betydelse hur många som faktiskt tar del av upp- gifterna; det avgörande är att det finns möjlighet att ta del av dem. Som en praktisk tumregel har angetts att om antalet personer som har möjlig- het att ta del av uppgifterna överstiger ett tiotal, ska uppgifterna anses som gemensamt tillgängliga (prop. s. 334 f.). 3 kap. polisdatalagen gäller inte för 4 kap. polisdatalagen. Reglerna i 3 kap. polisdatalagen har tidigare bedömts kunna orsaka tillämpningsproblem om de skulle tillämpas i den forensiska verksam- heten, bl.a. på grund av att bestämmelserna om i vilka situationer upp- gifter får göras gemensamt tillgängliga inte är anpassade till behoven vid Nationellt forensiskt centrum. Där är inte sådana faktorer som vilken typ av brottslighet som uppgifterna har samband med av någon relevans. I stället är det frågan om värdet för den forensiska verksamheten som är avgörande för behovet av att kunna ge fler än bara ett fåtal tillgång till uppgifterna. Likaså är reglerna om hur länge vissa uppgifter får vara gemensamt tillgängliga inte anpassade till den forensiska verksamheten. Reglerna i 3 kap. polisdatalagen har därför inte ansetts vara ändamålsen- liga för sådan verksamhet (Ds 2013:22 s. 91 f.). Det finns inte något skäl att nu göra en annan bedömning. Regeringen återkommer i det följande till frågan om det finns behov av särskilda regler om gemensamt till- gängliga uppgifter vid personuppgiftsbehandling för forensiska ändamål vid . I 4 kap. regleras vissa särskilda register, bl.a. DNA-register och finger- avtrycksregister. Registren används i den forensiska verk- samheten. Reglerna om dessa register är således redan anpassade till den verksamheten. 4.5Ett nytt kapitel i polisdatalagen Regeringens förslag: Regleringen av behandling av personuppgifter för forensiska ändamål samlas i ett nytt kapitel i polisdatalagen. Departementspromemorians förslag överensstämmer med regering- ens. Remissinstanserna: Flertalet remissinstanser har inget att invända mot Prop. 2014/15:94 förslaget. anser att personuppgiftsregleringen för den forensiska delen av den brottsbekämpande verksamheten, med de un- dantag som redan nu finns i 4 kap. polisdatalagen, i stället bör kunna omfattas av lagens 2 kap. och 3 kap. Datainspektionen, som har ansett att personuppgiftsbehandlingen bör regleras i en egen registerför- fattning, har inga invändningar mot förslaget att reglera den forensiska verksamhet som rör brottsbekämpning i ett särskilt kapitel i polisdata- lagen. Skälen för regeringens förslag En samlad reglering i polisdatalagen har fördelar När det gäller valet av lagteknisk lösning bör det avgörande vara dels i hur stor utsträckning det krävs särskilda regler för personuppgiftsbehandling för forensiska ändamål, dels behovet av tyd- liga regler för hur personuppgifter som behandlas för forensiska ändamål får hanteras inom . Lösningen bör möjliggöra att foren- sisk kunskap i ökad utsträckning kan tas till vara i brottsbekämpningen och en fortsatt utveckling av den forensiska processen där alla befintliga resurser tas tillvara, t.ex. genom att polispersonal redan på en brottsplats vidtar vissa forensiska analys- eller undersökningsåtgärder. I departementspromemorian föreslås att den reglering som krävs för personuppgiftsbehandling för forensiska syften ska föras in i polisdatalagen. Remissinstanserna har inte några invändningar mot den lösningen. En sådan reglering skulle inte vara främmande, eftersom det redan nu finns en särskild reglering i polisdatalagen för Säkerhetspolisens verksamhet som delvis bygger på särskilda ändamål. I det fallet är det verksamhetens särdrag som har motiverat en särskild reglering. Som framgått av analysen i avsnitt 4.4 är stora delar av polisdatalagen ändamålsenlig även i den forensiska verksamheten. tilläm- pas reglerna i 4 kap. polisdatalagen om DNA-register och fingeravtrycks- register i den verksamhet som bedrivs vid Nationellt forensiskt centrum. Utvecklingen mot att den forensiska verksamheten får en allt viktigare roll i brottsbekämpningen, tillsammans med det faktum att Nationellt forensiskt centrum nu utgör en avdelning i , talar för en samlad reglering i polisdatalagen. Redogörelsen för i vilken utsträckning reglerna i polisdatalagen bedöms kunna tillämpas vid personuppgiftsbe- handling för forensiska ändamål pekar också på att det inte krävs särskilt omfattande särreglering och att det därmed skulle gå att undanröja de hinder som har gjort att lagstiftaren inte velat göra polisdatalagen tillämplig. Mot den bakgrunden anser regeringen att den nya regleringen bör införas i polisdatalagen. Var i polisdatalagen bör regleringen placeras? När det gäller frågan om var i polisdatalagen den nya regleringen bör placeras kan det övervägas om man bör samla all reglering av person- uppgiftsbehandling i forensisk verksamhet i 4 kap. polisdatalagen. man välja den lösningen bör kapitlet i fråga renodlas så att det enbart 2014/15:94 behandlar den forensiska verksamheten. Det kräver i sin tur att regle- ringen av de register som inte används i den forensiska verksamheten – penningtvättsregister och det internationella registret – flyttas över till ett annat kapitel i polisdatalagen. Mot en sådan lösning talar dock att man då skulle få ett kapitel med en blandad reglering som består i dels en sär- reglering av personuppgifter som behandlas för vissa syften, dels en särreglering av vissa register. Systematiska skäl talar därför för att be- hålla den nuvarande regleringen av vissa särskilda register i 4 kap. Ett annat alternativ, som framhåller, är att arbeta in de särbestämmelser som kan krävas för personuppgiftsbehandling för forensiska ändamål i 2 och 3 kap. polisdatalagen. Den närmare analysen visar dock att ändamålen för personuppgiftsbehandlingen – inte minst av integritetsskäl – behöver skräddarsys för forensiska syften. De centrala bestämmelserna i 2 kap. är därmed inte ändamålsenliga. Vidare har reg- lerna i 3 kap. polisdatalagen inte ansetts vara ändamålsenliga, eftersom behovet av att göra uppgifter som behandlas för forensiska ändamål gemensamt tillgängliga är annorlunda. Det behövs också särskilda be- stämmelser om bevarande och gallring för personuppgifter som behand- las för forensiska ändamål. Även om det inte finns ett så stort behov av särreglering att en särskild lag är motiverad, anser regeringen att det är lämpligast med en tydlig och sammanhållen reglering av Polismyndig- hetens personuppgiftsbehandling för forensiska ändamål. Regeringen föreslår därför att den nya regleringen införs i ett nytt kapitel i polisdata- lagen. Det nya kapitlet bör lämpligen placeras direkt efter nuvarande 4 kap., så att personuppgiftsbehandlingen i hålls sam- man. En fråga som också måste lösas är vilken personuppgiftsbehandling som ska vara tillåten i den uppdragsverksamhet som Nationellt forensiskt centrum även kommer att bedriva. Den frågan behandlas i avsnitt 4.13. Vad ska särregleringen omfatta? Regeringens förslag: Den nya regleringen ska omfatta Polismyndig- hetens behandling av personuppgifter för forensiska ändamål. Departementspromemorians förslag överensstämmer i sak med Remissinstanserna: påpekar att gränsdrag- ningen mellan forensisk verksamhet och annan verksamhet inte tydligt framgår av den föreslagna definitionen av forensisk verksamhet. brottsmyndigheten framhåller vidare att myndigheten leder egen it- forensisk verksamhet inom ramen för en förundersökning. integritetsskyddsnämnden anser att definitionen av forensisk verksamhet bör ses över, eftersom den till synes inte omfattar all verksamhet som bör Nämnden framför vidare att det bör belysas närmare vilken innebörd det får att det föreslagna kapitlet i polisdatalagen omfattar be- handling av personuppgifter rörande t.ex. omhändertaget eller beslagta- get material när uppgifterna behandlas för något av ändamålen i nya 1 §, som uppgifterna omfattas av bestämmelserna i 2 kap. och 3 kap. inom ramen för en brottsutredning. 2014/15:94 framför synpunkter på lagtexten avseende definitionen av forensisk verk- Skälen för regeringens förslag En särskild definition av forensisk verksamhet? I departementspromemorian understryks vikten av att den forensiska processen i hålls samman och att regleringen bör ha det som utgångspunkt. Regeringen har inte någon annan uppfattning. Förslagen i departementspromemorian utgår från att regleringen ska knytas till begreppet forensisk verksamhet och att det ska införas en definition av begreppet i polisdatalagen. Forensisk verksamhet definieras där som verksamhet som innebär insamling och undersökning av fysiska spår och prover från en brottsplats, analys av prover och annan forensisk undersökning av fysiska eller digitala spår från ett brott samt verksamhet som innebär användning av resultaten från sådana undersökningar. framhåller att definitionen inte synes omfatta spår och prover som tas i syfte att utesluta personer, föremål eller platser från en utredning. Vidare förefaller definitionen inte omfatta personuppgiftsbehandling i de fall där det av olika skäl inte går att fastställa om spår och prover härrör från ett brott eller en brottsplats, eller då det efter analys visar sig att det inte finns något samband med ett brott eller en brottsplats. Även har synpunkter på defi- nitionen. En grundläggande fråga är om det krävs någon legaldefinition av forensisk verksamhet. Brottsbekämpande verksamhet, som är ett centralt begrepp i polisdatalagen, är t.ex. inte definierat i författning. Som fram- gått bedömer regeringen att den forensiska verksamheten, mot bakgrund av den utveckling som har skett på området, numera bör anses utgöra ett led i brottsbekämpande verksamhet i vid bemärkelse. Det kan också för- utses att den forensiska verksamheten kommer att utvecklas betydligt . Att nu närmare definiera denna verksamhet skulle kunna hämma den framtida utvecklingen. Dessutom är den fram- tida organisationen av den forensiska verksamheten ännu inte fastställd i sin helhet. Mot den bakgrunden anser regeringen att någon legaldefini- tion av forensisk verksamhet inte bör införas . I stället bör den före- slagna regleringen knytas till dels den personuppgiftsbehandling som krävs för forensiska ändamål vid Nationellt forensiskt centrum, dels den personuppgiftsbehandling som krävs för forensiska ändamål vid Polis- myndigheten i övrigt. Det råder dock enligt regeringens mening ingen tvekan om att foren- sisk verksamhet omfattar även verksamhet som innebär analys eller annan forensisk undersökning i syfte att utesluta förekomsten av brott eller brottslig verksamhet eller att utesluta en viss person från misstanke. Eftersom en förundersökning har till syfte att utreda om brott har begåtts – och vem som i så fall kan misstänkas för brottet – ligger det i sakens natur att också sådana undersökningar som kan bekräfta att det inte varit fråga om något brott eller att misstanken mot en viss person har varit ogrundad bör anses utgöra ett led i forensisk verksamhet. ser mellan olika prover eller undersökningar bör anses utgöra forensisk verksamhet. Enbart den forensiska verksamheten vid Som konstaterar tar regleringen i det nya kapitlet enbart sikte på den forensiska verksamheten vid . Eftersom huvudsyftet med den nya regleringen är att åstadkomma en sammanhållen reglering av den forensiska processen inom Polismyndig- heten finns det inte något skäl att ändra förutsättningarna för personupp- giftsbehandlingen vid . All personuppgiftsbehandling vid bör således även fortsättningsvis regleras i ett särskilt kapitel i polisdatalagen. När det gäller den polisiära verksamhe- ten vid har det inte heller framkommit behov av att göra det nya kapitlet tillämpligt på den verksamheten. Varken Säker- hetspolisen eller kommer således att tillämpa det nya kapitlet. Forensiska ändamål eller inte? Både och Ekobrottsmyndighe- ten påpekar att gränsdragningen mellan forensisk verksamhet och annan verksamhet inte tydligt framgår av den i departementspromemorian före- slagna definitionen. Även om regeringen inte föreslår någon definition av forensisk verksamhet väcker förslaget, som remissinstanserna påpekar, frågor om gränsdragningen mot personuppgiftsbehandling för andra ändamål. innehåller få detaljregler om hur det praktiska utred- ningsarbetet ska bedrivas. De regler som finns syftar framför allt till att värna rättssäkerheten för misstänkta och andra som berörs av en brottsut- redning och till att skydda deras integritet. I 27 kap. 12 § rättegångsbal- ken regleras undersökning av vissa typer av beslagtagna föremål, nämli- gen post- och telegrafförsändelser, handelsbok eller annan enskild hand- ling samt brev och slutna handlingar. Syftet med bestämmelsen är att begränsa den krets som får undersöka sådant som ansetts särskilt inte- gritetskänsligt. Den paragrafen har länge tolkats på det sättet att rätte- gångsbalken ger brottsbekämpande myndigheter en generell rätt att undersöka beslagtagna föremål, som det för undersökning av vissa föremål ställs strängare krav i fråga om hur undersökningen ska göras och av vem. Föremål som kan antas ha betydelse för utredningen om ett brott tas normalt i beslag. Så är dock inte fallet med allt material som undersöks forensiskt. En utgångspunkt är nämligen att spår som samlas in på en brottsplats, och som inte kan anses ha något ekonomiskt värde, inte be- höver tas i beslag. Blodfläckar, skospår, material som kan innehålla DNA, brandrester och liknande tas således normalt inte i beslag. Det- samma gäller exempelvis cigarrettfimpar, kvarlämnade flaskor och annat sådant som inte någon kan förväntas göra anspråk på (för en närmare beskrivning, se SOU 2011:45 s. 325 f. och s. 40 f.). Andra föremål än spår som undersöks forensiskt tas dock som regel i beslag. Det kan exempelvis vara fråga om kläder eller skor som någon har burit vid brottstillfället eller vapen eller handlingar som Det förekommer också att forensisk undersökning görs på något som tillhandahålls av målsäganden utan att vara i beslag, t.ex. en film från en övervakningskamera eller en mobiltelefon. Det kan här erinras om att det gäller särskild reglering för prover som tas för DNA- analys. För frågan om visst föremål eller material hanteras för forensiska ändamål eller inte saknar det betydelse om det har tagits i beslag. Det förhållandet att en undersökning äger rum inom ramen för en förunder- sökning är inte heller avgörande för frågan om bevismaterial hanteras för forensiska ändamål eller inte. Syftet med att reglera personuppgiftsbehandling för forensiska ända- mål vid i polisdatalagen är, som tidigare nämnts, inte att ändra något i dagens reglering när det gäller insamling och undersök- ning av bevisföremål. Den brottsutredande verksamheten och insamlan- det av material som ska undersökas styrs av andra författningar, framför allt regler om hur en förundersökning ska bedrivas. Avsikten är naturligtvis inte heller att utesluta att andra än de som sysslar med forensisk verksamhet undersöker beslagtagna föremål. Tvärtom kommer, på samma sätt som , de flesta undersökningar av beslag- tagna föremål även inte att vara forensiska. Som exempel på undersökningar, som inte kan betecknas som forensiska, kan nämnas undersökning av beslagtagna bokföringshandlingar inom ramen för ut- redningar om ekonomiska brott eller undersökning av stöldgods i syfte att kunna spåra rätt ägare. Hanteringen vid dessa undersökningar vilar på annan grund än den forensiskt vetenskapliga. Forensik är som framgått ett sammanfattande begrepp för utveckling och tillämpning av metoder från olika vetenskapliga ämnesområden – som biologi, kemi eller teknologi – på frågeställningar om framför allt olika typer av fysiska spår som undersöks i anledning av misstanke om brott. Särskilda krav ställs på oberoende och vetenskaplig grund. Det är alltså bara de åtgärder som vilar på denna forensiska grund som kan sägas vara forensiska åtgärder. I kravet på oberoende ligger också att forensiska undersökningar, analyser och jämförelser hanteras helt separat från annat utredningsarbete under en förundersökning. Vad som görs och hur det dokumenteras är enbart beroende av vilket behov som finns i det enskilda ärendet av att forensiskt undersöka eller analysera visst material. När det gäller beslagtagna digitala informationsbärare kan det krävas särskild teknologisk metod och kompetens för att få fram den informa- tion som kan vara intressant i en brottsutredning, exempelvis barnporno- grafiska bilder eller bevisning om elektronisk kommunikation. I den utsträckning arbetet med att ta fram och bearbeta information görs med tillämpning av vetenskapliga metoder och om syftet är att säkerställa bevisningens ursprung och äkthet, eller avsaknad av information, bör hanteringen i enlighet med det anförda hänföras till forensiska åtgärder. Däremot faller annat framtagande av digitalt lagrad information, liksom även hanteringen vid analys och bearbetning av den information man fått fram utanför det forensiska området. Den föreslagna regleringen träffar således bara personuppgiftsbehandling i forensiska syften. Sådan person- uppgiftsbehandling som utförs som ett led i en förundersökning omfattas i stället av den befintliga regleringen i 2 och 3 kap. polisdatalagen (se avsnitt 4.3.2) och någon ändring i det avseendet är inte avsedd. 2014/15:94 Det föreslagna kapitlets förhållande till övriga kapitel i polisdatalagen efterfrågar en närmare analys av förhållandet mellan personuppgiftsbehandling som regleras i det före- slagna kapitlet i polisdatalagen och 2 och 3 kap. samma lag. I fältverksamheten samlas det material in som utgör underlaget för analyser och andra forensiska undersökningar. Spår kan också säkras i ett inledande skede i laboratoriemiljö, t.ex. genom tejpning eller annan spår- säkring från material. Någon personuppgiftsbehandling äger inte rum i den fysiska miljön när insamlingen av spår eller annat material pågår. Frågan om vilken reglering som träffar personuppgiftsbehandlingen aktualiseras först när uppgifter ska behandlas helt eller delvis automatise- rat, eller om uppgifterna ingår i eller avses ingå i en strukturerad samling av personuppgifter som är tillgängliga för sökning eller sammanställning enligt särskilda kriterier (se 1 kap. 2 § första stycket polisdatalagen). Regeringens förslag innebär att frågan om vilken reglering i polisdata- lagen som blir tillämplig på personuppgiftsbehandlingen vid Polismyn- digheten knyts till det ändamål som personuppgifterna behandlas för. Be- handlas personuppgifterna för syftet att utreda och beivra brott tillämpas 2 kap. och i förekommande fall 3 kap. polisdatalagen. Behandlas person- uppgifterna för forensiska syften tillämpas i stället det nu föreslagna kapitlet. I det följande redovisas närmare vilka ändamål som bör vara tillåtna för behandling för forensiska syften. Det bör understrykas att den föreslagna regleringen inte leder till någon ändring i fråga om behandlingen av uppgifter i DNA-register och finger- avtrycks- och signalementsregister. Möjligheten att behandla sådana upp- gifter bör alltjämt regleras i 4 kap. polisdatalagen och ha samma begräns- ningar som . Samma strikta regler ska alltså även tilläm- pas för dessa typer av uppgifter. I promemorian föreslås att de särskilda regler som finns i polisdatala- gen om prov som har tagits för DNA-analys ska flyttas över till det nya kapitlet, så att 4 kap. renodlas till att enbart omfatta vissa register. Med den utformning av regleringen som regeringen föreslår finns det inte skäl att göra en sådan omflyttning. Regeringens förslag: Personuppgifter får behandlas vid Nationellt forensiskt centrum om det behövs för att –sammanställa det underlag som krävs för att forensiska åtgärder ska kunna utföras, –utföra forensiska analyser, undersökningar eller jämförelser åt den egna myndigheten, åt andra brottsbekämpande myndigheter eller åt allmän domstol, –begära forensiska analyser, undersökningar eller jämförelser av eller utföra sådana åtgärder åt , ett utländskt forensiskt laboratorium, en utländsk brottsbekämpande myndighet eller en mellanfolklig organisation eller ett EU-organ med brottsbe- kämpande uppgifter, –begära forensiska analyser och undersökningar av andra svenska expertorgan, –ta fram uppslag i syfte att underlätta arbetet med att förhindra eller upptäcka brottslig verksamhet eller utreda och beivra brott.