prop · H203116 · 2015-04-29 00:00:00 — Denna lag träder i kraft . Förslag till lag om ändring i lagen (2003:1156) om överlämnande från enligt en europeisk arresteringsorder Härigenom föreskrivs att 2 kap. 2 § lagen (2003:1156) om över- lämnande från enligt en europeisk arresteringsorder ska ha följande lydelse. Överlämnande får beviljas endast för en gärning som motsvarar brott enligt svensk lag och 1.för vilken, när överlämnandet avser lagföring, enligt den utfärdande medlemsstatens lagstiftning en frihetsberövande påföljd är föreskrivet, eller 2.för vilken, när överlämnandet avser verkställighet av en frihetsberövande påföljd, en frihetsberövande påföljd har dömts ut. Om det i arresteringsordern har Om det i arresteringsordern har angetts att en gärning är sådan som angetts att en gärning är sådan som finns angiven i bilagan till denna finns angiven i bilagan till denna lag och det för gärningen enligt lag och det för gärningen enligt eller mer, skall dock överlämnande eller mer, ska dock överlämnande beviljas även om gärningen inte beviljas även om gärningen inte motsvarar brott enligt svensk lag. motsvarar brott enligt svensk lag. Vid överlämnande för verkställig- Vid överlämnande för verkställig- het av en frihetsberövande påföljd het av en frihetsberövande påföljd som avser en sådan gärning skall som avser en sådan gärning ska påföljden vara sådan som anges i påföljden vara sådan som anges i första stycket 2. första stycket 2. För en gärning som legat till grund för ett utländskt beslut om uppföljning av beslut om över unionen ska första stycket 1 inte gälla, om uppföljningen pågår när en gärning som avses i första eller en gärning som avses i första, andra eller tredje stycket, får beviljas även för annan gärning som, utan att vara sådan som anges någon annan gärning som, utan att i första stycket 1 eller 2, motsvarar brott enligt svensk lag. stycket 1 eller 2, motsvarar brott enligt svensk lag. Denna lag träder i kraft . Utdrag ur protokoll vid sammanträde Närvarande: F.d. justitierådet samt justitieråden Erkännande och uppföljning av beslut om övervakningsåtgärder Enligt en lagrådsremiss () har regeringen beslutat inhämta Lagrådets yttrande över förslag till 1.lag om erkännande och uppföljning av beslut om övervaknings- åtgärder inom Europeiska unionen, 2.lag om ändring i passlagen (1978:302), 3.lag om ändring i lagen (2003:1156) om överlämnande från enligt en europeisk arresteringsorder. Förslagen har inför Lagrådet föredragits av rättssakkunniga . Förslagen föranleder följande yttrande av Lagrådet: I lagrådsremissen föreslås en lagreglering som syftar till att genomföra rådets rambeslut /829/RIF om tillämpning mellan Europeiska unionens medlemsstater av principen om ömsesidigt erkännande på beslut om övervakningsåtgärder som ett alternativ till tillfälligt frihetsberövande. Rambeslutet är enligt remissen ett led i det fortgående arbetet inom Europeiska unionen med att förbättra samarbetet på det straffrättsliga området och bygger på principen om ömsesidigt erkännande av domar och beslut i brottmål. I rambeslutet fastställs regler enligt vilka en medlemsstat ska erkänna ett beslut om övervakningsåtgärder som har utfärdats i en annan medlemsstat som ett alternativ till tillfälligt frihetsberövande, ska följa upp de fastställda övervakningsåtgärderna avseende en fysisk person och ska överlämna den berörda personen till den utfärdande staten, vid åsidosättande av dessa åtgärder (artikel 1). Tanken är att en medlemsstat ska kunna besluta om en övervakningsåtgärd och att behörigheten att följa upp åtgärden ska kunna överföras till en annan medlemsstat. Behörigheten ska sedan kunna återgå till den utfärdande staten under vissa förutsättningar (artikel 11). Avsikten är också att rådets rambeslut /584/RIF av om en europeisk arresteringsorder och överlämnande mellan medlemsstaterna (rambeslutet om en europeisk arresteringsorder) ska kunna tillämpas i vissa fall om den berörda personen inte följer beslutet (artiklarna 18 och 21). Förslaget till lag om erkännande och uppföljning av beslut om övervakningsåtgärder inom Europeiska unionen Med beslut om övervakningsåtgärder avses i rambeslutet varje verkställbart beslut fattat i samband med ett straffrättsligt förfarande av en behörig myndighet i den utfärdande staten i enlighet med dess nationella lagstiftning och förfaranden, enligt vilket en fysisk person ska omfattas av en eller flera övervakningsåtgärder som alternativ till tillfälligt frihetsberövande (artikel 4). Utgångspunkten är att den verkställande staten ska kontrollera att beslutet följs och anmäla överträdelser till den utfärdande staten (artikel 19). Utformningen av rambeslutet talar för att tanken är att en medlemsstat ska kunna fatta ett beslut om övervakningsåtgärder och överföra kontrollen av att beslutet efterlevs till en annan stat. I remissen har reglerna utformats så att ett svenskt beslut om övervakningsåtgärder är en egen rättsfigur som enbart ska gälla förhållanden i andra länder och som inte kan övervakas i utan enbart ska kunna följas upp i en annan medlemsstat. Konstruktionen väcker ett flertal frågeställningar, och det kan sättas i fråga om den helt överensstämmer med de principer som ligger bakom regleringen i rambeslutet. Rambeslutet innebär inte någon förpliktelse för att införa nationella beslut om övervakningsorder för erkännande och uppföljning i andra medlemsstater. Ett alternativ, som också Riksåklagaren har pekat på, är att inte använder sig av möjligheten att besluta om övervakningsåtgärder. Med hänsyn till det grundläggande syftet att ett sådant beslut ska kunna utgöra ett lindrigare alternativ till frihetsberövande och för att uppnå likabehandling av EU-medborgare, finner Lagrådet dock inte skäl att ifrågasätta införandet av den föreslagna ordningen. En alternativ lösning skulle kunna vara att regleringen utformas så att svenska beslut om reseförbud och anmälningsskyldighet får ligga till grund för en begäran om erkännande och uppföljning i en annan medlemsstat. Med en sådan ordning skulle flera frågor om verkställighet och den enskildes skyldighet att följa beslutet lösas. Det är dock inte möjligt att nu överblicka konsekvenserna av en sådan reglering. Vid föredragningen har upplysts att det inte finns någon närmare information om hur rambeslutet har genomförts i andra länder. Mot bakgrund av vad som anförts finner Lagrådet inte skäl att motsätta sig den föreslagna utformningen av regleringen. Lagrådet återkommer till de frågeställningar som den valda regleringen väcker. Inom ramen för den fortsatta beredningen bör dock information inhämtas om genomförandet av rambeslutet i andra länder för att förhindra att den svenska regleringen utformas på ett sätt som avviker från vad som gäller i övriga medlemsstater. 1 kap. 3 § Den föreslagna paragrafen innehåller en definition av vad som avses med ett svenskt beslut om övervakningsåtgärder. I paragrafen anges att det är beslut om att en person som är misstänkt för brott förbjuds att utan tillstånd lämna anvisad vistelseort i en annan medlemsstat (första stycket 1), eller föreläggs att på vissa tider anmäla sig hos anvisad myndighet i en annan medlemsstat (första stycket 2). Av författningskommentaren framgår att tanken är att den utfärdande svenska myndigheten ska bestämma vistelseorten, men att den verkställande staten ska bestämma hos vilken myndighet eventuella anmälningar ska ske. Enligt Lagrådets mening blir detta tydligare om i första stycket 2 anges att ”anmälan ska ske hos myndighet i en annan medlemsstat” utan att ordet anvisad där används. Se om definitionen vidare under 2 kap. 2 § nedan. 2 kap. 2 § I samband med att ett beslut om övervakningsåtgärder meddelas får det beslutas att den misstänkte ska vara tillgänglig i sin bostad eller på sin arbetsplats på vissa tider. Det får också ställas upp andra särskilda villkor som behövs för övervakningen av den misstänkte. Sådana beslut och villkor regleras i 2 kap. 2 § och omfattas således inte av definitionen i 1 kap 3 § av ett svenskt beslut om övervakningsåtgärder. Avsikten torde vara att ett beslut om övervakningsåtgärder enligt definitionen ska kunna inkludera sådana villkor som regleras i 2 kap. 2 §. Lagtekniskt skulle detta kunna komma till uttryck genom att de möjliga villkoren förs in redan i definitionen av övervakningsåtgärderna. Om villkoren ska hållas skilda från definitionen på det sätts som föreslås i lagrådsremissen, bör övervägas om inte 2 kap. 2 § kan förtydligas. Paragrafen skulle kunna inledas på följande sätt: ”Ett beslut om övervakningsåtgärder får förenas med villkor att den misstänkte ska vara tillgänglig…” 2 kap. 3, 6 och 7 §§ I 2 kap. 3 § andra stycket stadgas att, om något annat inte följer av den föreslagna lagen, det som föreskrivs i om reseförbud ska tillämpas vid en prövning av om ett beslut om övervakningsåtgärder ska meddelas och i fråga om förfarandet efter det att sådant beslut har meddelats. I författningskommentaren anges att det innebär att rättens och åklagarens beslut går i omedelbar verkställighet, dvs. utan hinder av att beslutet inte vunnit laga kraft. Av 2 kap. 6 § följer att den misstänktes skyldighet att följa ett beslut om övervakningsåtgärder och särskilda villkor som meddelats inträder först när åklagaren har tagit emot en underrättelse från behörig myndighet i den andra medlemsstaten om det slutliga beslutet att erkänna beslutet om övervakningsåtgärder. Utformningen av paragraferna väcker flera frågor. Bestämmelserna i 3 och 6 §§ framstår som oförenliga. Det är svårt att se att ett beslut kan vara verkställbart utan att beslutet fått någon verkan mot den person som det riktas mot. Med hänsyn till att ett svenskt beslut om övervakningsåtgärder inte är tänkt att kunna följas upp i och till att det alltid ska avse förpliktelser som ska fullgöras i en annan medlemsstat är det också svårt att se att skyldigheten ska inträda som anges i 6 §. Det innebär att skyldigheten kan inträda då den misstänkte faktiskt saknar möjlighet att följa beslutet, till exempel på grund av att han eller hon inte befinner sig på den plats där anmälan ska ske. Bestämmelsen måste också läsas med beaktande av att den verkställande staten utformar egna regler om när uppföljningen ska påbörjas (jfr 3 kap. 13 §). Vidare måste det vara oförenligt med grundläggande rättssäkerhets- principer att den misstänktes skyldigheter, som det föreslås i 6 §, inträder när en viss omständighet, som den misstänkte saknar kännedom om, inträffat (att åklagaren tagit emot en handling från en behörig myndighet i en annan medlemsstat). Frågan om utformningen av 3 och 6 §§ bör därför övervägas ytterligare i det fortsatta lagstiftningsarbetet. Regleringen måste utformas så att den enskildes befogade krav på rättssäkerhet kan tillgodoses. Det innebär att den enskildes skyldighet att följa ett beslut kan inträda tidigast då han eller hon får kännedom om beslutet. Regleringen måste också utformas så att den misstänkte inte riskerar att den verkställande staten följer upp och anmäler överträdelser av beslutet innan han eller hon fått vetskap om sina förpliktelser enligt beslutet. Vidare måste regleringen utformas på ett sådant sätt att den misstänkte faktiskt har möjlighet att följa det beslut som han eller hon åläggs att efterleva. En möjlig lösning kan då vara att bestämmelserna om tillfälliga undantag från beslut om övervakningsåtgärder i 2 kap. 7 § utformas på ett sådant sätt att rätten eller åklagaren meddelar ett tillfälligt undantag från förbudet till dess den misstänkte befinner sig på den plats som beslutet gäller och där uppföljningen ska ske. 3 kap. 12 § I paragrafen behandlas frågan om när och på vilket sätt en övervaknings- åtgärd i ett utländskt beslut ska anpassas till en motsvarande svensk åtgärd. Om den utländska åtgärden är helt oförenlig med sådana åtgärder som kan vidtas enligt svensk rätt ska åtgärden ersättas med en åtgärd som motsvarar någon av vissa utpekade svenska åtgärder. I övriga fall, dvs. om åtgärden är delvis oförenlig med de åtgärder som kan vidtas enligt svensk rätt, ska övervakningsåtgärden anpassas till en åtgärd som motsvarar en svensk åtgärd. I dessa fall är de svenska åtgärder som kan användas som förebild för anpassningen något fler och innefattar även åtgärder som enligt svensk rätt inte utgör straffprocessuella tvångsmedel (kontaktförbud och tillträdesförbud). Enligt paragrafens tredje stycke ska en åtgärd som har anpassats så långt det är möjligt motsvara övervakningsåtgärden i det utländska beslutet och får inte vara strängare än denna. Motsvarande föreskrifter finns i artikel 13 i rambeslutet. Varken i rambeslutet eller i den föreslagna paragrafen framgår vad som ska gälla om den utländska åtgärden är oförenlig med åtgärder som kan vidtas enligt svensk lagstiftning, som de svenska åtgärder som kan tjäna som förebild för en anpassning samtliga framstår som strängare än den aktuella utländska åtgärden. De vägransgrunder som räknas upp i artikel 15 i rambeslutet omfattar inte denna situation. är såväl artikel 13 som den svenska bestämmelsen formulerad som ett absolut förbud mot en anpassning som innebär att åtgärden blir strängare än i ursprungsbeslutet. Under den fortsatta beredningen bör klargöras om åklagaren i den angivna situationen ska besluta om en anpassning, trots att det leder till en strängare åtgärd än i det utländska beslutet, eller om konsekvensen av regleringen är att det utländska beslutet i praktiken inte kan följas upp i . 3 kap. 13 och 17 §§ I 3 kap. 13 § anges att ett beslut om uppföljningsförklaring gäller men att uppföljningen inte får påbörjas förrän den behöriga myndigheten i den andra medlemsstaten har underrättats om förklaringen. Om anpassning har skett får uppföljningen påbörjas tidigast efter en sådan underrättelse. Om den behöriga myndigheten i den andra medlemsstaten ändrar på ett beslut om övervakningsåtgärder ska uppföljningsförklaringen, enligt 3 kap. 17 §, ändras i enlighet med den andra statens beslut. Vid ändring av en uppföljningsförklaring ska bl.a.13 § tillämpas. Enligt 3 kap. 11 § ska den misstänkte delges ett beslut i fråga om erkännande och uppföljning. I författningskommentaren till 3 kap. 13 § anges att det krävs att den misstänkte delgivits uppföljningsförklaringen för att hans eller hennes överträdelse ska kunna rapporteras till den utfärdande staten. Det är, enligt vad som upplysts vid föredragningen, avsikten att detsamma ska gälla vid beslut om ändring av förklaringen. Det synes därför framstå som klart att, i förhållande till den misstänkte, någon uppföljning inte kan påbörjas förrän denne delgetts beslutet och dessutom behörig myndighet i den andra medlemsstaten underrättats. Om detta är avsikten är det lämpligt att 3 kap. 13 § ändras så att där anges att ”Uppföljningen får påbörjas först när den misstänkte och den behöriga myndigheten i den andra medlemsstaten har underrättats om förklaringen.” 3 kap. 14 § Paragrafen reglerar överklagande av ett beslut om erkännande och uppföljning. Behörig tingsrätt är enligt paragrafens tredje stycke den tingsrätt där åklagaren som meddelat beslutet ska föra talan i brottmål i allmänhet. Vid föredragningen har upplysts att en åklagare formellt sett kan föra talan i vilken tingsrätt som helst. Det framgår inte på vilket sätt t.ex. reglerna i 19 kap. om laga domstol i brottmål eventuellt kan behöva beaktas - den nu föreslagna forumregeln gäller ju fall där någon i utlandet är misstänkt för brott som inte ska lagföras här i , utan där det endast är fråga om att erkänna och följa upp vissa övervakningsåtgärder. I lagrådsremissen åberopas att det finns en motsvarande reglering som den nu föreslagna i 15 § lagen (1988:688) om kontaktförbud och i 14 § lagen (2005:321) om tillträdesförbud vid idrottsarrangemang. Dessa forumregler synes vara avsedda att tillämpas mycket flexibelt (se t.ex. prop. 2004/05:77 s. 67). Den föreslagna forumregeln synes, trots ordvalet, i praktiken inte ha funktionen att klart peka ut behörig domstol. Enligt Lagrådets mening behövs en ytterligare belysning av forumregelns funktion och verkningssätt. 3 kap. 15 § Som tidigare angetts ska enligt 3 kap. 11 § ett beslut i fråga om erkännande och uppföljning delges den misstänkte. Vid överklagande av åklagarens beslut i fråga om erkännande eller ändring bör även domstolens slutliga beslut delges den misstänkte. 3 kap. 15 § bör kompletteras i enlighet därmed. 3 kap. 18 § I paragrafen finns bestämmelser om när en uppföljningsförklaring får upphävas. Enligt första stycket 3 ska en uppföljningsförklaring upphävas om den misstänkte inte kan påträffas i . I författningskommentaren anges att åklagaren bör ha information som tydligt pekar på att den misstänkte inte finns kvar i för att bestämmelsen ska tillämpas. Av paragrafen framgår inte att den misstänkte inte längre ska antas finnas i landet utan endast att han eller hon inte kan påträffas. Det kan noteras att rambeslutet i artikel 20.2 c talar om att personen inte kan påträffas. Frågan bör förtydligas i den fortsatta beredningen. Enligt första stycket 5 ska uppföljningsförklaringen upphävas om åklagaren av den andra medlemsstatens behöriga myndighet har begärt besked om huruvida uppföljningen ska fortsätta enligt 16 § andra stycket och myndigheten i den andra staten, trots en påminnelse från åklagaren, inte lämnar ett sådant besked. Av 3 kap. 9 § andra stycket 2 framgår emellertid att en uppföljningsförklaring ska innehålla uppgift om den tid som uppföljningen ska pågå. När löpt ut, utan att något beslut om förlängning har fattats, upphör uppföljningen utan att något särskilt beslut fattas. Bestämmelsen i första stycket 5 synes därför kunna utgå. I första stycket 7 regleras den situationen att övervakningsåtgärderna kan följas upp i . Bestämmelsen hänvisar till att det har inletts ett annat straffrättsligt förfarande mot den misstänkte eller att den misstänkte har påbörjat verkställigheten av en påföljd. Vid föredragningen har upplysts om att bestämmelsen främst avser situationer då den misstänkte frihetsberövats eller på annat sätt omhändertagits och att övervakningsåtgärderna därför inte kan följas upp. Motsvarande hinder torde kunna inträffa vid andra typer av frihetsberövanden än straffrättsliga, t.ex. vid omhändertaganden enligt lagen (1991:1128) om psykiatrisk tvångsvård eller lagen (1988:870) om vård av missbrukare i vissa fall. Utformningen av bestämmelsen bör därför övervägas ytterligare så att dess tillämpningsområde inte blir alltför begränsat. Lag om ändring i lagen om överlämnande från enligt en europeisk arresteringsorder 2 kap. 2 § Paragrafen innehåller bestämmelser om strafftrösklar och krav på dubbel straffbarhet som gäller som förutsättning för att överlämna någon person till en annan medlemsstat med tillämpning av lagen. Bestämmelserna innebär bl.a. att överlämnande inte får beviljas om gärningen inte avser brott som har fängelse i straffskalan. Enligt remissens förslag föreskrivs att strafftröskeln för överlämnande inte ska gälla för en gärning som legat till grund för ett beslut om övervakningsåtgärder som följs upp i . Det innebär att ett överlämnande med anledning av en europeisk arresteringsorder kan aktualiseras vid misstanke om ett bötesbrott under förutsättning att begäran om överlämnande har föregåtts av ett beslut om övervakningsåtgärder. Rambeslutet vilar på grundtanken att myndigheten i den utfärdande staten kan utfärda en europeisk arresteringsorder, t.ex. om den misstänkte inte frivilligt återvänder för att delta i rättegången (artikel 18.1 och beaktandesats 12). För dessa situationer hänvisas till rambeslutet om en europeisk arresteringsorder (artikel 21). Utgångspunkten är att förfarandet enligt rambeslutet om en europeisk arresteringsorder alltid ska kunna tillämpas vid beslut om övervakningsåtgärder. Av artikel 21.3 följer emellertid att en medlemsstat kan anmäla till rådets generalsekretariat att staten kommer att tillämpa artikel 2.1 i rambeslutet om den europeiska arresteringsordern vid beslut om överlämnande i anledning av ett tidigare beslut om övervakningsåtgärder. Av den sist nämnda artikeln framgår att överlämnande ska ske om gärningen motsvarar brott med fängelse i straffskalan. Möjligheten för medlemsstaterna att, även i samband med förfarandet för övervaknings- åtgärder, tillämpa den strafftröskel som finns i rambeslutet om en europeisk arresteringsorder, dvs. fängelse , har utnyttjats av flera länder, bl.a. , , och . Det nu föreslagna undantaget från kravet på att det ska vara fråga om brott med fängelse i straffskalan innebär att ett överlämnande enligt en europeisk arresteringsorder kan ske även för t.ex. en trafikförseelse eller något annat bötesbrott under förutsättning att en uppföljning av övervakningsåtgärder pågår när en arresteringsorder utfärdas. Något krav på att den misstänkte ska ha överträtt beslutet om övervakningsåtgärder eller på annat sätt undandragit sig lagföring ställs inte upp, vilket alltså innebär att den svenska regeln går längre än vad som synes vara grundtanken med rambeslutet. Möjligheterna att använda tvångsmedel är vida vid tillämpning av lagen (2003:1156) om överlämnande från enligt en europeisk arresteringsorder. Anhållande och häktning kan ske om det inte saknas risk för att den misstänkte avviker eller på annat sätt undandrar sig överlämnande (4 kap. 5 och 6 §§). Inte minst när ett beslut om övervakningsåtgärder avser en person som redan finns i leder detta långt. Det är inte möjligt att med säkerhet uttala sig om i vilken utsträckning beslut om övervaknings- åtgärder kan komma att fattas i sådana situationer. Erfarenheter från tillämpningen av rambeslutet om en europeisk arresteringsorder talar dock för att, i vart fall vissa medlemsstater, kan komma att utnyttja alla de möjligheter som den föreslagna regleringen ger. Personer som annars inte hade frihetsberövats riskerar att frihetsberövas inom ramen för ett förfarande enligt arresteringsorderlagen eller att frihetsberövas än som hade varit fallet om någon övervakningsorder inte hade utfärdats. Det faktum att en person samtyckt till ett beslut om övervakningsåtgärder innebär att han eller hon kan komma att över- lämnas i enlighet med rambeslutet om en europeisk arresteringsorder, trots att personen följt beslutet om övervakningsåtgärder och trots att den aktuella gärningen inte hade kunnat leda till ett överlämnande i annat fall. Lagrådet anser därför att det finns skäl för fortsatta överväganden i fråga om lämpligheten av den nu föreslagna ändringen i tillämpningsområdet för europeisk arresteringsorder. Förslaget till lag om ändring i passlagen Lagrådet lämnar förslaget utan erinran. Utdrag ur protokoll vid regeringssammanträde Närvarande: Statsministern , ordförande, och statsråden , Y , I Baylan, K , P , H Hellmark , I , Å , M , A Ygeman, A , P , M , A Bah Kuhnke, A Strandhäll, A Shekarabi, G , A Hadzialic Regeringen beslutar proposition Erkännande och uppföljning av beslut om övervakningsåtgärder inom Europeiska unionen inför, ändrar, upp- Lag om erkännande och Lag om ändring i passlagen (1978:302) Lag om ändring i lagen (2003:1156) om