prop · H203138 · 2015-07-01 00:00:00 — Det omfattar även fall där omprövning av domen har skett, t.ex. med anledning av ett resningsförfarande, med följden att påföljden har bortfallit. 7 § Kriminalvården får begära att den andra medlemsstaten återför behörigheten att verkställa domen på frivårdspåföljd, om den dömde är åtalad för någon annan brottslighet i . I paragrafen regleras en möjlighet för Kriminalvården att begära att verkställigheten av den överförda domen återförs till . Övervägandena finns i avsnitt 7.5. Vid sidan av de fall som avses i 6 § andra och tredje styckena är det den andra medlemsstaten som avgör om en dom som har erkänts där bör verkställas i . Enligt den förevarande paragrafen har Kriminalvården möjlighet att begära att den andra medlemsstaten ska besluta i frågan om huruvida verkställigheten bör återföras. Bestämmelsen har sin grund i artikel 20.2 i rambeslutet. En förutsättning för att Kriminalvården ska få lämna en begäran om återförande till den andra medlemsstaten är att den dömde står under åtal för ny brottslighet i . kan dock framställningen till den andra staten förberedas, om Kriminalvården får kännedom om att ett åtal är stundande. Dessutom kan samråd med den andra staten hållas i syfte att den staten ska kunna förbereda sig på en begäran om att återfå behörigheten att verkställa domen. Därmed skapas förutsättningar för en skyndsam handläggning i den staten, sedan en formell begäran har lämnats. Normalt kommer åklagare att uppmärksamma Kriminalvården på behovet av att återföra verkställigheten. Det är Kriminalvården som slutligen bestämmer om en begäran om återförande bör lämnas till den andra staten. Detta bör ske efter en bedömning av hur påföljden enligt 34 kap. kommer att påverkas av påföljdsbestämningen för den nya brottsligheten. Finns det en rimlig möjlighet att den tidigare påföljden kommer att undanröjas eller att villkorligt medgiven frihet kommer att förverkas, bör det normalt komma i fråga att söka återföra verkställigheten till . Omständigheter av betydelse vid den bedömningen är naturligtvis vad den nya brottsligheten avser och hur av verkställigheten av påföljden som kvarstår. Åklagarens åsikt i frågan om huruvida ett återförande av verkställigheten bör ske bör tillmätas stor vikt, eftersom åklagaren oftast har bättre förutsättningar än Kriminalvården att bedöma utfallet av en kommande påföljdsbestämning. Kan Kriminalvården förutse att den andra medlemsstaten inte kommer att besluta om återförande inom sådan tid att den tidigare domen kan beaktas av domstolen i det nya brottmålet, kan detta vara en särskild omständighet som gör att någon begäran om återförande inte bör lämnas. Även i denna situation bör åklagarens åsikt i frågan tillmätas stor betydelse, då åklagaren regelmässigt har bättre förutsättningar än Kriminalvården att förutse rättegångens förlopp och den tidpunkt till Prop. 2014/15:138 vilken ett återförande av verkställigheten bör ha skett. 8 § Sedan domen på frivårdspåföljd har erkänts i den andra medlemsstaten, får den verkställas i 1.om Kriminalvården enligt 6 § andra stycket har upphävt beslutet om översändande, eller 2.om den andra staten har beslutat att återföra behörigheten att verkställa domen till . I paragrafen regleras när en dom som har översänts till en annan stat för erkännande och verkställighet åter får verkställas i . Övervägandena finns i avsnitt 7.5. Sedan Kriminalvården enligt 2 § har sänt över en dom till en annan medlemsstat och domen har erkänts där, saknar svenska myndigheter behörighet att verkställa domen. Efter erkännandet har dessutom svenska myndigheter inte möjlighet att meddela följdbeslut beträffande påföljden i fråga, försåvitt den andra staten inte hänskjuter ett ärende om följdbeslut till (se 4 och 5 §§). Den verkställighet av domen som måste ske i mellan översändandet av domen och erkännandet i den andra medlemsstaten får ske med beaktande av den stundande överflyttningen av verkställigheten. Förekommande övervaknings- åtgärder bör inriktas på att möjliggöra och förbereda en fortsatt övervakning i den andra medlemsstaten. Om Kriminalvården enligt 6 § första stycket beslutar att upphäva beslutet om att översända domen före det att erkännande har skett i den andra medlemsstaten, fortsätter verkställigheten utan vidare i . Enligt 6 § andra stycket kan Kriminalvården även i vissa fall upphäva beslutet om att översända domen efter erkännandet i den andra medlemsstaten. I de fallen återförs enligt första punkten i förevarande paragraf behörigheten att verkställa domen till . Det innebär att svenska myndigheter även återfår behörigheten att meddela följdbeslut med anledning av påföljden. Någon behörighet att verkställa domen på nytt följer inte av Kriminalvårdens beslut att upphäva översändandet med stöd av 6 § tredje stycket. Förhållandena vid en tillämpning av det stycket är av sådant slag att vidare verkställighet inte kommer i fråga. Även den andra medlemsstaten kan besluta att återföra behörigheten att verkställa domen till . Det kan ske t.ex. till följd av en begäran från Kriminalvården enligt 7 §. Enligt andra punkten ska domen efter ett sådant beslut åter verkställas i . Detta gäller oavsett hur initiativet till beslutet har tagits och oavsett den andra statens skäl för att återföra behörigheten. Normalt sett är förhållandena efter ett återförande sådana, att någon verkställighet i vanlig bemärkelse inte kommer att ske i . Det är i stället fråga om fall där domstol kommer att undanröja påföljden för att bestämma en gemensam påföljd för den äldre brottsligheten och för ny brottslighet. Vidare kan det vara fråga om fall där behörigheten att verkställa domen återförs med anledning av att den dömde har avvikit eller flyttat från den andra medlemsstaten. Detta kan vara att betrakta som sådan misskötsamhet som föranleder särskilda åtgärder i , t.ex. ett undanröjande av påföljden eller förverkande av villkorligt 2014/15:138 medgiven frihet. I undantagsfall – t.ex. om den dömde har flyttat tillbaka till – kan dock verkställigheten även rent faktiskt behöva återupptas här. Den förnyade verkställigheten ska då ske med beaktande av de delar av påföljden som redan har fullgjorts i utlandet. En påföljd som innefattar samhällstjänst får verkställas i enbart i de delar som inte redan har avverkats. Vidare ska Kriminalvården vid verkställigheten iaktta de följdbeslut som kan ha förekommit i den andra medlemsstaten och som kan ha medfört modifieringar av enskilda moment i den ursprungliga påföljden (se författningskommentaren till Om det är fråga om skyddstillsyn, innebär behörigheten för att verkställa domen enligt den förevarande paragrafen att den dömde ska ställas under övervakning (jfr 28 kap. 5 § ). Är det fråga om villkorlig frigivning från fängelse gäller detsamma, om ett beslut om övervakning har meddelats eller meddelas sedan verkställigheten har återförts till (jfr 26 kap. 11 och 18 §§ ). Erkännande och verkställighet av en utländsk dom på frivårdspåföljd i Skyldighet att erkänna och verkställa en utländsk dom på frivårdspåföljd 1 § En utländsk dom på frivårdspåföljd som sänds över från en annan medlemsstat ska erkännas och verkställas i om förutsättningarna i 2 och 3 §§ är uppfyllda och inte annat följer av denna lag. I paragrafen anges att en utländsk dom på frivårdspåföljd som sänds över från en annan medlemsstat till och som uppfyller de krav som ställs upp i 2 och 3 §§ ska erkännas och verkställas i om inte annat följer av denna lag. Övervägandena finns i avsnitt 8.1. En första prövning som ska ske är om domen omfattas av definitionen i 1 kap. 5 §. Först därefter blir det aktuellt att pröva de villkor som ställs upp i 2 och 3 §§. För om domen inte omfattas av definitionen är lagen inte heller tillämplig och ärendet ska då avvisas, t.ex. om domen inte har meddelats av domstol eller om domen inte har fått laga kraft. Vid tveksamheter bör dock samråd ske med den andra statens behöriga myndighet. Den prövning som ska ske enligt 2 § avser den dömdes anknytning till . Hänvisningen till 3 § innebär att frivårdspåföljden ska innehålla vissa skyldigheter som den dömde ska iaktta. Endast de skyldigheter som räknas upp i sist nämnda paragraf ska kunna bli föremål för verkställighet i . Även om förutsättningarna i 2 och 3 §§ är uppfyllda, finns det bestämmelser i lagen som innebär att den utländska domen ändå inte kan erkännas eller verkställas i . Av 4 § framgår att den utländska domen inte får erkännas eller verkställas om en vägransgrund är tillämplig och det saknas skäl att tillämpa undantagsregeln i 5 §. I avsnitt 8.3 redogörs närmare för vägransgrunderna och andra hinder mot erkännande och verkställighet samt för när undantag kan ske från en vägransgrund i 4 §. Slutligen kan brister i intyget föranleda att domen enligt 7 § inte kan erkännas eller verkställas. Förutsättningar för att erkänna och verkställa en utländsk dom på frivårdspåföljd 2 § För att en dom på frivårdspåföljd ska få erkännas och verkställas enligt 1 § krävs 1.att den dömde har sin hemvist i och har återvänt eller vill återvända hit, eller 2.att Kriminalvården har medgett att domen sänds över till . Ett medgivande enligt första stycket 2 ska endast lämnas om den dömdes sociala återanpassning underlättas av att verkställigheten överförs till och det i övrigt är lämpligt. Paragrafen behandlar vissa grundläggande krav för att en utländsk dom ska få erkännas och verkställas i . Paragrafen motsvarar artikel 5 i rambeslutet. De krav som anges är alternativa men båda syftar till att den dömde ska ha en viss anknytning till . Vad som skiljer kraven åt är i huvudsak vilken av staterna som prövar om ett överförande av verkställigheten underlättar den dömdes sociala återanpassning och i övrigt är lämpligt. Övervägandena finns i avsnitt 8.2.1. Första stycket första punkten innebär att en utländsk dom på frivårdspåföljd ska få erkännas och verkställas i om den dömde har sin hemvist här och han eller hon har återvänt eller vill återvända hit. Bestämmelsen motsvarar artikel 5.1 i rambeslutet och tar sikte på de situationer som samarbetet enligt rambeslutet främst åsyftar, även om det kan bli aktuellt med erkännande och verkställighet i andra fall (se nästa punkt och andra stycket). Den andra statens behöriga myndighet ska i det intyg som ska bifogas domen (se kommentaren till 6 §) uppge att den dömde har sin hemvist i och att han eller hon vill återvända hit (ruta f). Utgångspunkten är att dessa uppgifter ska accepteras. Detsamma gäller uppgiften om att den dömde har återvänt hit även om det i något fall kan bli aktuellt för Kriminalvården att kontrollera att den dömde faktiskt befinner sig i . Den andra statens uppgift om den dömdes hemvist i får också kontrolleras om Kriminalvården är tveksam till denna uppgift. Myndigheten får i dessa fall närmare utreda de faktiska förhållandena i samråd med den andra statens behöriga myndighet. Kriminalvården bör vid denna kontroll beakta var den dömde är folkbokförd, hans eller hennes egna uppgifter samt faktorer som bostad, studier, anställning och familjeförhållanden. Den kontroll som får ske motsvarar i stort den prövning Kriminalvården ska göra innan den sänder över en svensk dom på frivårdspåföljd till en annan stat avseende en person som har sin hemvist i den staten (se kommentaren till 2 kap. 1 § första stycket 1). När det gäller den dömdes vilja att återvända till bör en sådan uppgift ifrågasättas endast om den dömde efter det att domen sänts över uttryckligen angett eller på annat sätt manifesterat att han eller hon inte längre vill återvända till . Om Kriminalvården anser att något av kraven i första punkten inte är uppfyllt och det inte heller finns skäl att enligt andra punkten medge att domen sänds över, kan den utländska domen inte erkännas eller verkställas i . Detta är förenligt med 2014/15:138 rambeslutet (se artikel 11.1 b). Den kontroll som Kriminalvården får göra enligt förevarande punkt inkluderar emellertid inte någon prövning av om ett överförande av verkställigheten gynnar den dömdes sociala Den prövningen får anses redan ha gjorts av den andra statens behöriga myndighet i samband med att domen sändes över till (jfr artikel 1.1 i rambeslutet). Däremot ska Kriminalvården pröva övriga förutsättningar för att domen ska få erkännas och verkställas i , t.ex. om en grund för vägran enligt 4 § finns. I andra punkten anges att en utländsk dom ska få erkännas och verkställas här om Kriminalvården har medgett att den behöriga myndigheten i den andra staten sänder över en dom. tillämplig i de fall det kan konstateras att den dömde inte har sin hemvist i men ändå vill att verkställigheten ska ske i . Bestämmelsen motsvarar artikel 5.2 i rambeslutet. I andra stycket anges de förutsättningar som gäller för att Kriminalvården ska få lämna ett medgivande enligt första stycket andra Två krav ställs upp. För det första ska den dömdes sociala återanpassning underlättas av att verkställigheten överförs till och för det andra ska det i övrigt vara lämpligt. Frågan om huruvida ett överförande av verkställigheten till underlättar den dömdes sociala återanpassning får avgöras efter en bedömning av samtliga relevanta omständigheter. En aspekt att beakta är vilka åtgärder som den utländska domen omfattar. innebär att den dömde ska sköta sig i största allmänhet (jfr 27 kap. 4 § första stycket ), kan det ifrågasättas om ett överförande underlättar hans eller hennes återanpassning. Några åtgärder från svenska myndigheter är då inte aktuella och ett överförande av verkställigheten torde inte ändra på förutsättningarna för den dömdes möjligheter till Det kan dock inte uteslutas att bedömningen blir den motsatta i ett enskilt fall. Andra omständigheter som bör ligga till grund för Kriminalvårdens bedömning beträffande återanpassningen är om den dömde har familj i eller om det finns någon annan koppling hit. Det ska särskilt beaktas om det finns barn i . dömde erbjudits anställning i eller avser han eller hon att studera här, kan det också tala för att ett överförande av påföljden gynnar hans eller hennes sociala återanpassning. Kriminalvården bör dock beakta hur anställningen eller studierna avser jämfört med den tid som verkställigheten ska ske i . En kortare anställningstid på några månader bör inte vara tillräcklig om verkställigheten avser . Även den dömdes skäl för att han eller hon vill att verkställigheten överförs till är av betydelse. Av intyget ska också framgå vilka omständigheter den dömde gör gällande (se ruta f). För att Kriminalvården ska få medge att domen sänds över ska det även i övrigt vara lämpligt. Den lämplighetsprövning som ska ske i dessa fall skiljer sig i viss mån från den som sker innan en svensk dom sänds över till en annan medlemsstat (se kommentaren till 2 kap. 1 § första stycket 3). Vid den lämplighetsprövning som ska ske i nu aktuella fall ska Kriminalvården bl.a. bedöma om hinder mot att erkänna och verkställa domen kan antas föreligga, se 4 §. Om myndigheten anser att en vägransgrund är tillämplig, ska något medgivande till att sända över domen inte lämnas. Det ska dock påpekas att av bl.a. humanitära skäl kan Kriminalvården välja att inte tillämpa en vägransgrund, se Prop. 2014/15:138 undantagsregeln i 5 §. Dessa humanitära skäl kan även bli aktuella att beakta vid lämplighetsprövningen enligt förevarande stycke. Vidare kan lämplighetskravet inte anses vara uppfyllt om det finns uppgifter som visar att den dömde inte har rätt att vistas i . Så kan t.ex. vara fallet om det finns ett beslut om avvisning eller utvisning mot den dömde. Även andra omständigheter kan vara relevanta vid lämplighetsprövningen. Utgångspunkten är att Kriminalvården ska lämna ett medgivande enligt andra stycket innan en dom sänds över från den andra statens behöriga myndighet. Det finns dock inget som hindrar att ett sådant medgivande ges i efterhand, dvs. när domen redan tagits emot. Exempelvis kan Kriminalvården, till skillnad från den andra statens behöriga myndighet, ha gjort bedömningen att den dömde saknar hemvist i men att verkställigheten bör överföras till för att det gynnar den dömdes sociala återanpassning och i övrigt framstår som lämpligt. 3 § För att en dom på frivårdspåföljd ska få erkännas och verkställas i enligt 1 § krävs även att domen innebär en skyldighet för den dömde 1.att meddela byte av bostad eller arbetsplats till en angiven myndighet, 2.att inte besöka angivna orter, platser eller fastställda områden i eller den andra medlemsstaten, 3.att iaktta begränsningar i möjligheten att lämna , 4.att följa anvisningar som rör beteende, bostad, utbildning eller fritidssysselsättning eller möjligheten att bedriva förvärvsverksamhet, 5.att anmäla sig hos en angiven myndighet, 6.att undvika kontakt med angivna personer, 7.att undvika att befatta sig med angivna föremål som har använts eller som skulle kunna användas av den dömde för att begå brott, 8.att ekonomiskt kompensera för den skada som vållats genom brottet eller att visa upp bevis för att denna skyldighet har fullgjorts, 9.att utföra samhällstjänst, 10.att samarbeta med en övervakare eller med en företrädare för som har ansvar för dömda personer, eller 11.att genomgå terapeutisk behandling eller avvänjningskur. Paragrafen innehåller en uttömmande uppräkning av vilka skyldigheter som kan bli föremål för verkställighet i . Den utländska domen på frivårdspåföljd måste innehålla någon av dessa skyldigheter för att den ska få erkännas och verkställas i . Övervägandena finns i avsnitt 8.2.2. Skyldigheterna i paragrafen motsvarar de åtgärder som anges i artikel 4.1 i rambeslutet. Vid prövningen av om den utländska domen ska erkännas och verkställas i ska Kriminalvården bedöma om de åtgärder som följer av domen kan hänföras till någon av de skyldigheter som räknas upp i paragrafen. Denna prövning är dock närmast av formell natur eftersom den andra statens behöriga myndighet, i det intyg som bifogas domen, ska ange vilken övervakningsåtgärd som är aktuell att övervaka i (ruta j, punkten 4). De övervakningsåtgärder som räknas upp i intyget är identiska med de som anges i artikel 4.1. Kriminalvården ska som regel godta den andra statens bedömning av att en viss övervakningsåtgärd i domen motsvaras av någon av de åtgärder som anges i artikel 4.1 i rambeslutet. I intyget ska dock lämnas en utförlig beskrivning av den åtgärd som ska övervakas (ruta j, punkten 5). Denna beskrivning kan i vissa fall leda till att Kriminalvården anser det vara tveksamt om skyldigheten omfattas av någon av de punkter som anges i förevarande paragraf. I dessa fall bör myndigheten samråda med den behöriga myndigheten i den andra staten. Om Kriminalvården efter ett sådant samråd anser att åtgärden inte omfattas av den uppräkning som finns i paragrafen, kan domen inte erkännas eller verkställas i . Den prövning som Kriminalvården ska göra enligt denna paragraf ska inte omfatta frågan om huruvida den skyldighet som anges i den utländska domen har någon motsvarighet i svensk rätt. En annan sak är att en skyldighet kan bli föremål för anpassning enligt 11 och 12 §§. Hinder mot erkännande och verkställighet 4 § En dom på frivårdspåföljd får inte erkännas eller verkställas i 1.om det återstår mindre än av den tid som den dömde ska iaktta en skyldighet som avses i 3 §, 2.om den gärning som påföljden avser inte motsvarar brott enligt svensk lag och det inte är fråga om en sådan gärning som finns angiven i bilagan till denna lag och för vilken det i den andra statens lagstiftning är föreskrivet en frihets- berövande påföljd , 3.om den gärning som påföljden avser helt eller delvis har begåtts i och inte motsvarar brott enligt svensk lag, 4.om det för samma gärning som påföljden avser har meddelats en dom i eller i en annan stat och domen fått laga kraft och påföljden vid en fällande dom har avtjänats, är under verkställighet eller kan verkställas enligt lagen i den stat som meddelat domen, 5.om den dömde för brottet inte fyllt , 6.om verkställighet i inte skulle vara förenlig med bestämmelser om immunitet, 7.om domen har meddelats efter en förhandling där den dömde inte var personligen närvarande och det inte har bekräftats i intyget som avses i 6 § att något av de villkor som anges i artikel 11.1 h i rådets rambeslut /947/RIF är uppfyllt, eller 8.om påföljden innefattar en medicinsk eller terapeutisk behandling som inte kan verkställas här. I paragrafen anges i vilka fall den andra statens dom inte får erkännas eller verkställas i . Övervägandena finns i avsnitt 8.3.1. Vägransgrunderna i paragrafen är obligatoriska. I 5 § finns dock en bestämmelse som gör det möjligt att erkänna och verkställa en utländsk dom trots att en vägransgrund är tillämplig. I avsnitt 8.3.1 beskrivs vissa andra omständigheter som alltid ska leda till att den utländska domen inte ska erkännas eller verkställas i , t.ex. om ett erkännande och en verkställighet skulle strida mot en bestämmelse i grundlag eller mot de grundläggande rättsprinciper som läggs fast i och dess tilläggsprotokoll. I första punkten anges att om det återstår mindre än av den tid som den dömde ska iaktta en skyldighet enligt 3 §, får den utländska domen inte erkännas eller verkställas i . Bestämmelsen motsvarar den vägransgrund som anges i artikel 11.1 j i rambeslutet. I intyget som ska åtfölja domen ska den andra statens behöriga myndighet ange varaktigheten av den alternativa påföljden eller övervaknings- åtgärden, dvs. den skyldighet den dömde har att iaktta (se ruta j). Vid eventuella tveksamheter kring varaktighetens omfattning bör Kriminalvården samråda med behörig myndighet i den andra staten. En övervakning som är kortare än torde som huvudregel inte gynna den dömdes sociala återanpassning. Dessutom ska beaktas de kostnader som uppkommer för att igångsätta och administrera en verkställighet i . Verkställighet av kan dock i det enskilda fallet vara motiverat med hänsyn till den dömdes personliga förhållanden eller övriga omständigheter. I en sådan situation finns det en möjlighet för Kriminalvården att göra undantag från vägransgrunden (se 5 §). Enligt andra punkten får den utländska domen inte erkännas eller verkställas i om den gärning som domen avser inte är straffbar enligt svensk lag. Bestämmelsen innebär således att som utgångspunkt ställer upp ett krav på dubbel straffbarhet för att erkänna och verkställa en annan stats dom på frivårdspåföljd. Bestämmelsen motsvarar den vägransgrund som återfinns i artikel 11.1 d i rambeslutet. Vägransgrunden ska dock inte tillämpas om den aktuella gärningen upptas på den lista som anges i en bilaga till lagen och för vilken det, enligt den andra statens lagstiftning, är föreskrivet en frihetsberövande påföljd . Bilagan omfattar de gärningar som anges i artikel 10.1 i rambeslutet. För övriga gärningar gäller vägransgrunden fullt ut. Bestämmelsen innebär dock inte att den gärning som avses i domen ska motsvara en brottsrubricering som finns i svensk rätt. Det är tillräckligt att den aktuella gärningen är kriminaliserad i , vilket är innebörden av att gärningen ”motsvarar brott” enligt svensk lag. Tredje punkten innebär att om den utländska domen avser en gärning som helt eller delvis har begåtts i och gärningen inte motsvarar brott enligt svensk lag får domen inte erkännas eller verkställas. Något undantag ska inte göras för brott som anges i bilagan till lagen (jfr andra punkten). Kravet på dubbel straffbarhet gäller således för samtliga gärningar. Däremot ska kravet tillämpas på samma sätt som i andra punkten, dvs. det räcker att den gärning som domen avser ”motsvarar brott” enligt svensk lag. Förbudet mot dubbelbestraffning (ne bis in idem) hanteras i fjärde punkten. Bestämmelsen har sin grund i artikel 11.1 c i rambeslutet. Om det för samma gärning som den utländska frivårdspåföljden avser finns en annan lagakraftvunnen dom, svensk eller utländsk, ska den andra statens dom inte erkännas eller verkställas i . Detta avser såväl frikännande som fällande domar.