prop · H30310 · 2015-11-03 00:00:00 — Att värdepappersförvararen ska vara svensk innebär att auktorisation ska ha beviljats enligt 2 kap. 2 § kontoföringslagen. Bestämmelsen i 4 kap. 4 § andra stycket samma lag syftar dock till att säkerställa att ett och samma finansiella instrument inte kan registreras på två eller flera olika avstämningskonton och där- igenom på två olika innehavare (jfr prop. 1997/98:160 s. 173). Normalt sett är emellertid finansiella instrument av samma slag, t.ex. A-aktier i ett visst bolag, fungibel (utbytbar) egendom på samma sätt som pengar. Det är således inte möjligt att särskilja två instrument av samma slag från varandra. Vanligtvis avser också handeln med finansiella instrument fungibel egendom, dvs. de finansiella instrumenten är inte individuellt bestämda i parternas avtal (a. prop. s. 130 och prop. 2013/14:111 s. 23). Mot den bakgrunden inställer sig frågan vad som avses med ”samma” finansiella instrument. I allt väsentligt bör bestämmelsen ges samma innebörd som regeln om emissionens integritet i artikel 37 i förord- ningen, dvs. att antalet värdepapper i en emission ska överensstämma med summan av antalet värdepapper som har registrerats på värde- papperskonton som tillhör deltagarna hos värdepapperscentralen eller, i relevanta fall, på ägarkonton som upprätthålls av värdepapperscentralen. Bestämmelsen förefaller således inte i sig utesluta att en emittent väljer olika svenska värdepappersförvarare för olika emissioner. Det gör dock den därefter följande bestämmelsen i 4 kap. 4 § andra stycket andra meningen kontoföringslagen, såvitt gäller aktiebolag. Denna bestäm- melse berörs nedan. Bestämmelsen om ”samma” finansiella instrument har ett samband med bestämmelsen i 4 kap. 4 § första stycket samma lag om möjligheten att avskilja finansiella instrument hos ett utländskt företag som motsvarar en central värdepappersförvarare och därefter registrera ”samma” värde- papper, eller snarare ett lika stort antal finansiella instrument av samma slag, på avstämningskonto hos en central värdepappersförvarare. Efter- som ”samma” finansiella instrument inte får registreras på avstämnings- konto hos mer än en svensk central värdepapperförvarare, finns det inte någon möjlighet för en svensk central värdepappersförvarare att avskilja finansiella instrument för kontoföring av annan svensk central värde- pappersförvarare (prop. 1997/98:160 s. 173). Bestämmelsen ger däremot utrymme för att – enligt första stycket – göra det i fråga om finansiella instrument som har avskilts i ett annat land än . Eftersom förordningen innehåller regler om emissionens integritet och förbud mot ”övertrassering” av värdepapper, ibland benämnda ”no credit without debit”, överlappar bestämmelsen i 4 kap. 4 § andra stycket första meningen reglerna i förordningen. Bestämmelsen bör således upphävas. Begränsningen till en central värdepappersförvarare Frågan är då hur regeln om emittentens rätt att välja vilken värde- papperscentral som helst (artikel 49.1 i förordningen) förhåller sig till bestämmelsen i 4 kap. 4 § andra stycket andra meningen kontoförings- lagen. Bestämmelsen innebär att ett aktiebolag måste anlita samma centrala värdepappersförvarare för all registrering som avser aktier och vissa angivna aktierelaterade rättigheter. Rätten för emittenten att välja gäller aktier som har tagits upp till handel på reglerade marknader m.m. För svensk del är aktierna i många avstämningsbolag upptagna till handel på en reglerad marknad. Såvitt kan bedömas omfattar kravet på valfrihet i artikel 49.1 möjlig- heten att byta från en värdepapperscentral till en annan. Det följer av beskrivningen att värdepapperen i fråga redan har upptagits till handel på handelsplatser (jfr formuleringen ”admitted to” i den engelska språk- versionen”) och det förhållandet att sådana värdepapper ska presenteras i kontobaserad form (artiklarna 3.1 och 49.1). Om värdepapperen redan har tagits upp till handel på en reglerad marknad, har de redan dessför- innan registrerats hos någon värdepapperscentral. I 4 kap. 15 § första stycket första meningen kontoföringslagen finns det en bestämmelse som möjliggör för en emittent att byta från en central värdepappersförvarare till en annan. Bestämmelsen, som enligt förslagen i denna proposition ska avse värdepapperscentraler, bör vara tillräcklig för att tillgodose de praktiska arrangemangen kring ett sådant byte. , , med instäm- mande av , och anser inte att det är en nödvändig följd av förordningen om värdepapperscentraler att medge ursprunglig registrering i fler värdepapperscentraler än en, särskilt när det gäller aktier och aktierelaterade instrument. De anser att detta sannolikt skulle ha framgått mer tydligt om det hade varit avsikten med förordningen. En sådan ordning skulle medföra risker för emissionens integritet och problem i samband med hanteringen av bolagshändelser, förandet av aktieboken och fullgörande av skatterättsliga skyldigheter m.m. Enligt dem finns det snarare en rad omständigheter som talar mot promemorians tolkning av förordningen i detta avseende. , med instämmande av , anser att den föreslagna ordningen är särskilt problematisk i fråga om emissioner av ett och samma aktieslag. Regeringen instämmer i att regeln om valfrihet i artikel 49.1 i förord- ningen inte bör tolkas alltför långtgående när det gäller emission av aktier och vissa aktierelaterade instrument. Regeln, som alltså avser emit- tentens rättigheter, gäller friheten att välja ”vilken” värdepapperscentral Samma formulering används i skäl 56. enligt regeringens uppfattning för att det ska röra sig om en och samma värdepapperscentral för samtliga värdepapper som avser den aktuella emittenten, även om den motsatta innebörden inte uttryckligen utesluts. Regeln om emissionens integritet i artikel 37.1 utgår från att de värde- papper som har ”lämnats in” till en värdepapperscentral antingen kan utgöra ”en hel eller delar av” en emission. påpekar har denna formulering sannolikt valts för att möjliggöra en sådan uppdelning som förekommer i vissa medlemsstater inom EU där det är möjligt att låta dematerialisera endast en andel av en emission och förvara resten av emissionen i form av fysiska värdepapper hos en separat s.k. registerförvaltare. Formuleringen behöver således inte tas till intäkt för att en och samma emission överlag ska kunna delas upp mellan två eller flera värdepapperscentraler. Regeln om emissionens integritet i artikel 37.2 förutsätter att fler än en värdepapperscentral kan vara inblandad i avstämningsprocessen för en till denna formulering vara att vissa värdepapperscentraler tillhandahåller ett begränsat utbud av tjänster och samarbetar med andra aktörer i fråga om övriga relevanta tjänster, exempelvis vissa anknutna tjänster. Utöver tolkningen av enstaka formuleringar i förordningen finns det enligt regeringens uppfattning också andra aspekter som talar mot en alltför långtgående valfrihet. I förhållande till hur värdepappersmark- naden i praktiken fungerar framstår promemorians förslag som Reglerna om emissionens integritet är också en central del av förordningen. En uppdelning av en emission av aktier och aktierelaterade rättigheter på fler än en värdepapperscentral medför risker för emissionens integritet som inte till fullo kan överblickas. aktiernas spridda ägande kan problemen med emissionens integritet be- dömas vara större jämfört med skuldförbindelser som ofta innehas av ett förhållandevis begränsat antal institutionella investerare genom speciali- serade internationella värdepapperscentraler. och anför skulle detta kräva ett kom- plext samarbete mellan de berörda värdepapperscentralerna för att säker- ställa avstämningar av gemensamt registerförda värdepapper. inställer sig en rad frågor av bolagsrättslig art, bl.a. när det gäller vilka rättsverkningar som följer av en viss bolagshändelse i samband med en emission som sker i olika länder samt aktiebokens tillförlitlighet. särskilt att möjligheten att dela upp en emission av aktier på mer än en värdepapperscentral kan medföra en osäkerhet som påverkar den svenska marknadens internationella ställning negativt. Övervägande skäl talar enligt regeringens uppfattning således för att regeln i förordningen om emittentens rätt att välja inte bör tolkas så långtgående att en emittent ska ha rätt att dela upp emissioner av aktier och vissa aktierelaterade instrument mellan två eller flera värdepap- Således ska en emittent av aktier kunna välja endast en enda värdepapperscentral för notarietjänsten enligt förordningen (den ursprungliga registreringen). Detta synsätt utesluter givetvis inte att någon annan värdepapperscentral kan tillhandahålla aktier i det aktuella avstämningsbolaget genom en länk. Regeringen instämmer således i de synpunkter som , , med instämmande av , och framför om att promemorians tolkning av förordningen och förslag i denna del är alltför långtgående. Aktier och aktierelaterade rättigheter i ett avstämningsbolag ska alltså även fortsättningsvis vara registrerade i ett och samma register. Detta bör dock kunna ske inte bara i ett svenskt avstämningsregister utan även i ett motsvarande register hos en värdepapperscentral som är etablerad i ett annat land inom EES än som inte omfattas av bestämmelserna i kontoföringslagen. Med motsvarande register avses här det system för kontoföring som den utländska värdepapperscentralen tillämpar, förutsatt att det är genom detta register som en central kontoföringstjänst enligt förordningen tillhandahålls. Vad som avses med ett motsvarande register bör dock förstås i ljuset av att register hos utländska värdepappers- centraler kan organiseras på ett annat sätt än svenska avstämnings- register, vilket även förordningen ger utrymme för. Definitionsmässigt är det endast sådana värdepapperscentraler som är auktoriserade i som för avstämningsregister, eftersom kontoföringslagen i huvudsak inte är tillämplig på utländska värdepapperscentraler (se även den definition av termen avstämningsregister som föreslås i avsnitt 7.1). Till följd av behovet av att kunna välja en värdepapperscentral som är etablerad i ett annat land inom EES än och med tanke på hur definitionen av avstämningsbolag i 1 kap. 10 § aktiebolagslagen är utformad, krävs en ändring i den lagen på så sätt att även utländska register som motsvarar svenska avstämningsregister omfattas. I annat fall inskränks emittentens rätt att välja enligt artikel 49.1 i förordningen, som har företräde framför nationell bolagsrätt (artikel 49.1 andra stycket samma förordning). Denna ändring medför även behov av omfattande följdändringar i aktiebolagslagen. Förenklat uttryckt innebär distinktionen mellan avstämningsregister och motsvarande utländska register att de associationsrättsliga reglerna i aktiebolagslagen fortsätter att tillämpas på alla svenska aktiebolag, medan de delvis näringsrättsliga reglerna i kontoföringslagen, med något undantag, tillämpas endast på kontoföring som görs av svenska värde- papperscentraler. Beträffande möjliga konsekvenser av de ändringar i kontoföringslagen och aktiebolagslagen som föreslås i denna proposition kan det noteras att rätten att välja värdepapperscentral inte är ovillkorlig. Värdepappers- centralen har nämligen en rätt att vägra tillhandahålla tjänster, i synnerhet om värdepapperscentralen inte tillhandahåller ursprunglig registrering (notarietjänster) avseende värdepapper som har utfärdats enligt bolags- rätten eller annan liknande nationell rätt i den relevanta medlemsstaten (artikel 49.3 i förordningen). Den behöriga myndigheten i värdmedlems- staten (emittentens hemmedlemsstat) har vidare möjlighet att ta ställning till de åtgärder som värdepapperscentralen avser att vidta för att möjlig- göra användarnas efterlevnad av bolagsrätten eller annan nationell rätt (artikel 23.6 a). Dessa villkor får, som berörs ovan, dock inte vara så långtgående att de inskränker emittentens rätt att välja värdepappers- central (artikel 49.1 andra stycket). Oavsett den tolkning av reglerna i förordningen som redovisas ovan finns det ingen anledning att begränsa den möjlighet som finns i fråga om att välja fler än en värdepapperscentral för andra slag av finansiella instrument än aktier och aktierelaterade rättigheter. förekommer det att t.ex. emissioner av obligationer handhas av fler än en värdepapperscentral. Inom detta område har det utvecklats metoder för att samordna uppdelade emissioner, vilket har samband med ett begränsat antal aktörer (två internationella värdepapperscentraler och ett förhållandevis begränsat antal institutionella investerare som handlar med instrumenten i fråga) samt frånvaron av bolagsrättsliga komplika- tioner. Detta har alltså inte med reglerna i förordningen att göra. Således påverkar inte förslagen i denna proposition möjligheterna att dela upp emissioner av andra instrument än aktier och vissa aktierelaterade instrument. Det bör inte vara en förutsättning för att ett avstämningsförbehåll ska få registreras i aktiebolagsregistret att avstämningsbolaget till har gett in en kopia av avtalet med den värdepapperscentral som ska ansvara för kontoföringen. Däremot bör bolaget vara skyldigt att till anmäla vilken värdepapperscentral som har anlitats, i syfte att verket ska anteckna detta i aktiebolagsregistret. Skälet till det är att det är rimligt att såväl aktieägare som andra berörda parter har insyn i vilken värdepapperscentral som ansvarar för den betydelsefulla uppgiften att kontoföra bolagets aktier. Som berör är det lämpligt att verket kontrollerar att det rör sig om en sådan värdepapperscentral som finns införd i det register som avses i artikel 21.3 i förordningen, dvs. som har auktoriserats. Denna fråga och övriga relaterade frågor, exempelvis underrättelser mellan och , bör dock regleras på lägre nivå än lag. Rätten att tillhandahålla huvudtjänster Som redovisas i avsnitt 5.2 definieras en värdepapperscentral i förord- ningen som en juridisk person som tillhandahåller minst två huvud- tjänster som anges i avsnitt A i bilagan till förordningen, varav en av huvudtjänsterna måste vara drift av ett avvecklingssystem för värde- papper. Definitionen förefaller öppna för möjligheten att huvudtjänster kan tillhandahållas även av andra aktörer än auktoriserade värdepappers- centraler, på villkor att tjänsterna inte kombineras med driften av ett avvecklingssystem för värdepapper. Det anges nämligen uttryckligen i förordningen att avvecklingssystem för värdepapper endast får drivas av värdepapperscentraler eller av centralbanker som fungerar som värde- papperscentraler (artikel 18.2). Det framstår dock som att en sådan möj- lighet för andra aktörer än värdepapperscentraler att tillhandahålla huvudtjänster skulle utgöra en avvikelse från den strävan efter harmoni- serade villkor på den inre marknaden som förordningen syftar till. Genom definitionen av en värdepapperscentral sammanför förordningen huvudtjänster som avser å ena sidan ursprunglig registrering av värde- papper i ett kontobaserat system (notarietjänst) och tillhandahållande och förande av värdepapperskonton på högsta nivån (central kontoförings- tjänst) och å andra sidan driften av ett avvecklingssystem för värde- papper (avvecklingstjänst). Denna kombination av tjänster bedöms vara avgörande för de dubbla motiven att främja en effektiv avveckling av transaktioner med överlåtbara värdepapper och att säkerställa emission- ens integritet (skälen 11 och 26 till förordningen). Mot bakgrund av det anförda och med tanke på tjänsternas centrala betydelse för värdepap- persmarknadernas stabilitet och effektiva funktion framstår det som rimligt att huvudtjänsterna tillhandahålls av auktoriserade värdepappers- centraler. Även förtroendefrågorna måste tillmätas betydelse i fråga om vem som ska få utföra huvudtjänster enligt förordningen. Det bör vara en fördel ur förtroendesynpunkt om kontoföring bedrivs på ett sätt som överens- stämmer med förordningens intentioner. Det utrymme som förordningen lämnar för värdepapperscentraler att utföra två av tre huvudtjänster torde syfta till att göra det möjligt för existerande värdepapperscentraler att auktoriseras i enlighet med förordningen, även när det gäller det brittiska systemet med en separat s.k. registerförvaltare (skäl 11 till förordningen). Det saknas därför tillräckliga skäl för att ändra den nuvarande principen att avstämningsregister ska föras av centrala värdepappersförvarare, enligt den nya terminologi som föreslås i denna proposition auktoriserade värdepapperscentraler. Det förhållandet att regeringen trots detta föreslår att bestämmelsen i kontoföringslagen av denna innebörd upphävs (se avsnitt 7.2) beror snarare på att frågan om vilka tjänster som en värdepapperscentral får tillhandahålla numera regleras i förordningen i stället för i nationell rätt. Länkar mellan värdepapperscentraler och indirekta länkar Som berörs ovan får en central värdepappersförvarare ingå avtal med ett motsvarande utländskt företag om registrering av ett finansiellt instrument som har utfärdats i ett annat land än . Därigenom upprättas det i så fall en länk mellan dessa båda företag. och , med instämmande av , anför omfattar förordningen om värdepappers- centraler inte bara sådana direkta länkar mellan två värdepapperscentraler som avses i kontoföringslagen. I stället anges det uttryckligen i förord- ningen att den omfattar även s.k. indirekta länkar, dvs. länkar där en tredje part som inte är en värdepapparscentral fungerar som mellanhand mellan två värdepapperscentraler (artikel 2.1.32). Sådana indirekta länkar förekommer också i praktiken på värdepappersmarknaden. Mot denna bakgrund bör det tas in en bestämmelse i kontoföringslagen som jämställer indirekta länkar enligt förordningen med ett direkt avtals- förhållande värdepapperscentraler emellan. Detta är alltså en direkt följd av förordningen (se även avsnitt 5.7). Det kan nämnas att närmare be- stämmelser om länkar finns i artikel 48 i förordningen. framför också att bestämmelsen i 4 kap. 15 § första stycket sista meningen kontoföringslagen bör ändras. Bestämmel- sen avser situationen när finansiella instrument upphör att vara registre- rade i avstämningsregister till följd av att ett avstämningsförbehåll tagits bort eller att avtalet mellan emittenten och värdepappersförvararen (värdepapperscentralen) upphört att gälla. Bestämmelsen innebär att det 2015/16:10 utländska företaget gentemot vilken länken upprättats (den utländska värdepapperscentralen) ska ”få motsvarande upplysning” om innehavet. Enligt utgår bestämmelsen från ett svenskt emittentperspektiv där en aktiebok eller en skuldbok i vederbörlig ord- ning kan överlämnas till en emittent som då ansvarar i förhållande till ägare och rättighetshavare. För ett utländskt innehav hos en utländsk värdepapperscentral eller företag med motsvarande uppgifter är detta enligt bolaget normalt en omöjlighet, eftersom regler om kundkännedom och förhindrande av penningtvätt gör att inga finansiella företag kan eller vill ta emot en sådan ägarförteckning som avses i bestämmelsen. I prak- tiken skulle det också innebära att konton behöver öppnas för dessa inne- havare, vilket av samma skäl inte kan göras av annan än ägaren själv. Det kan då tilläggas att det finns få värdepappersförvarare eller internatio- nella s.k. custodians som tillhandahåller konton som kan innehas av en ”vanlig” svensk aktieägare (dvs. andra än finansiella företag och större icke-finansiella företag). De sätt som finns för att hantera ett sådant inne- hav är t.ex. genom att omvandla innehavet till dokumentbaserade värde- papper, låta ägaren öppna konto direkt hos det utländska företaget eller indirekt hos en förvaltare som är deltagare i det aktuella utländska före- taget eller att sälja innehavet. För det fall att innehavaren inte gör ett ak- tivt val bör det enligt finnas en möjlighet att hant- era innehavet på ett sätt som är lämpligt och tillgodoser den enskildes intressen. Enligt bolagets uppfattning bör bestämmelsen därför ändras. Regeringen, som noterar att länkar mellan värdepapperscentraler kan komma att öka i omfattning med anledning av förordningen, instämmer med i att bestämmelsen i kontoföringslagen om att en central värdepappersförvarare ska lämna uppgifter till ett utländskt företag inte alltid kan tillämpas på avsett sätt. Kontoföringslagen bör därför ge utrymme för att hantera situationen när finansiella instrument upphör att vara registrerade i avstämningsregister i annan ordning än att överlämna information som en mottagare kan vara förhindrad att ta del av eller använda genom att t.ex. öppna ett konto. Det går inte att närmare ange hur denna situation ska hanteras i varje enskilt fall. Av den anledningen bör det finnas möjlighet att agera på olika sätt så länge den enskildes intressen beaktas på vederbörligt sätt. Bestämmelsen i 4 kap. 15 § första stycket sista meningen kontoföringslagen bör därför ändras i enlighet med detta. Det innebär inte att den enskilde kontohavarens rätt på något sätt bör inskränkas. En ”motsvarande upplysning” bör lämnas i de fall det är möjligt. Det gäller exempelvis i förhållandet mellan två svenska värdepapperscentraler om en sådan situation skulle uppkomma. I de fall där detta inte är möjligt bör kontohavarens intressen i stället beaktas på något annat lämpligt sätt. Ansvaret för aktieboken och vissa Regeringens förslag: Ansvaret för aktieboken ska vara en frivillig uppgift för värdepapperscentraler. Avstämningsbolag ska dock ha rätt att genom ett skriftligt avtal överlåta detta ansvar till en värdepappers- central eller värdepapperscentral från tredjeland som är erkänd enligt förordningen om värdepapperscentraler att tillhandahålla tjänster inom EES. En sådan värdepapperscentral eller värdepapperscentral från tredjeland som har ingått avtal med ett avstämningsbolag är skyldig att följa bestämmelserna om aktiebok i aktiebolagslagen och omfattas av bestämmelserna om tillsyn i kontoföringslagen. Styrelsen i ett avstämningsbolag ansvarar för att det, i förekom- mande fall, träffas ett skriftligt avtal med en värdepapperscentral eller en värdepapperscentral från tredjeland om ansvaret för aktieboken. Om något sådant avtal inte gäller, ansvarar i stället bolagets styrelse för aktieboken. Bolaget ska anmäla för registrering i aktiebolagsregistret vilken eller vilka värdepapperscentraler som bolaget har anlitat. Promemorians förslag överensstämmer med regeringens förslag. Remissinstanserna: Flertalet remissinstanser tillstyrker promemorians förslag eller har inget att invända mot det. , med instämmande av , och anser att det bör vara möjligt för andra parter än en värdepappers- central att föra aktieboken. anser att ansvaret för aktieboken kan vara en obligatorisk uppgift för värdepapperscentraler och ser behov av en bredare översyn av bestämmelserna i aktiebolags- lagen om aktiebok och avstämningsregister. anför att det förhållandet att befattningen med aktieboken blir en frivillig uppgift för värdepapperscentraler är en försämring för emittenterna. och , med instämmande av , ser problem med överlåta ansvaret för aktieboken till en utländsk värdepapperscentral utan tillfredsställande garantier för aktiebokens offentlighet och i frågasätter hur en utländsk värdepapperscentral binds till skyldigheten att svara för aktiebokens offentlighet. påpekar också att frågor om omvandlingsförbehåll, hembudsförbehåll och teckning av aktier m.m. sannolikt kommer att vara problematiska att hantera om en emission av aktier kan vara uppdelad mellan fler än en värdepapperscentral. Enligt föreningens uppfattning bör det beträffande emissioner av aktier av samma slag endast finnas en värdepapperscentral för emittenter. anser att det inte tydligt framgår av promemorian om ett aktiebolag ska kunna anlita en eller flera värdepapperscentraler för förandet av aktieboken. Det senare alternativet föranleder åtminstone för verkets del många frågetecken.