rfr · H30WRFR1 · 2015-10-13 00:00:00 — nära till hands, eftersom denna författning i princip riktar sig till . 178 En mer utförlig genomgång av frågan om kvarstående förpliktelser finns i bilaga 2. 5 UTREDARENS ÖVERVÄGANDEN OCH SLUTSATSER Sammanfattningsvis går det att lagstifta om f.d. statsråds skyldighet att medverka i granskning. Även om frågan är viktig innebär dock inte det att lagstiftning bör väljas. Principen att lagstiftning bör tas till endast när andra styrmedel inte är tillräckliga innebär att alternativ ska övervägas. Man kan säga att en viktig del av den svenska folkstyrelsen är att innebörden och förutsättningarna för styrelseskicket respekteras, utan att allting regleras i grundlag eller annan normgivning. Det finns skäl att nogsamt försöka finna en väg som löser problemet utan lagstiftning. Som en del i diskussionen om förutsättningarna för lagstiftning ska direktivens frågor om sanktioner, retroaktivitet och sanningsplikt behandlas. I direktiven ställs frågan om det bör finnas någon sanktion om ett statsråd eller f.d. statsråd vägrar att medverka i utskottets granskning. Det är givetvis en betydelsefull fråga hur efterlevnad av en skyldighet att medverka skulle framtvingas, dvs. vilka sanktioner som kan tänkas för den som trotsar skyldigheten. I andra parlament finns lösningar på sådana frågor, men de framstår som tämligen komplicerade, kanske också tidsödande. Regler om böter och sanktionsavgift för den som inte hörsammar en inbjudan till skulle inte passa in i den svenska rättsordningen, eftersom de är eller liknar påföljder för brott. Den möjlighet som står till buds är för svensk del i praktiken att använda vite som tvångsmedel. Vitesbeslut förekommer i två olika stadier av handläggning. Inledningsvis fattar myndigheten ett beslut om föreläggande vid vite. Om ett sådant föreläggande inte efterlevs, uppstår frågan om vitet ska dömas ut och hur detta i så fall ska ske. Domstolsprövning av beslut om vite kan i vissa fall aktualiseras i båda dessa stadier, dvs. den enskilde kan, i olika skeden, överklaga såväl beslutet om föreläggande vid vite som beslutet att vitet ska dömas ut. I andra fall kan endast beslutet om utdömande av vitet överklagas. Förvaltningsmyndigheters beslut om förelägganden som har förenats med vite får normalt sett överklagas. JO:s och JK:s beslut att förelägga vid vite kan inte överklagas. I litteraturen uttalas att inte heller JO:s och JK:s beslut om vitets uttagande torde vara överklagbara.179 En möjlighet torde vara att genom lag ge möjlighet att vid behov förena sina kallelser till utfrågning inom ramen för granskningsförfarandet med vite. På samma sätt som gäller för ombudsmän och Justitiekanslern skulle utskottet också kunna ges rätt att utdöma vitet. Mot en sådan ordning skulle dock kunna invändas att den innebär ett nytt avsteg från huvudregeln att rättskipningsuppgifter inte ska fullgöras av . Det är inte heller uteslutet att vitesförelägganden eller beslut om utdömande av vite skulle kunna leda till diskussion och oklarheter om rätten till 179 Lavin 2010 s. 106. 5 UTREDARENS ÖVERVÄGANDEN OCH SLUTSATSER domstolsprövning, särskilt med hänvisning till . ordning med vitesföreläggande skulle givetvis också kunna anföras invänd- ningen att utskottets granskning får en mer domstolsliknande karaktär. I bilaga 3 redovisas ekonomiska förmåner för f.d. statsråd. ekonomiska förmåner kan knappast fungera som sanktion om ett avgånget statsråd vägrar att medverka i KU:s granskning. skulle undgå sanktionen. Den skulle slå mer eller mindre slumpmässigt och inte bli så effektiv att den skulle kunna anses motiverad. Frågan om innehav av statliga uppdrag har aktualiserats. statliga anställningar ska avseende fästas endast vid sakliga grunder, såsom förtjänst och skicklighet. Denna föreskrift, 12 kap. 5 § regeringsformen, om- fattar inte förordnanden att inneha uppdrag, exempelvis uppdrag som ledamot av en styrelse eller nämnd vid en statlig myndighet. I fråga om statligt ägda aktiebolag gäller aktiebolagslagen. utses av bolagsstämman. Det står regeringen fritt att inom de ramar som bl.a. aktiebolagslagen sätter upp påverka sammansättningen av statliga bolags styrelser. Det ter sig dock svårt att som generell sanktion föreskriva att regeringen till vissa uppdrag inte får utse ett f.d. statsråd som inte hörsammat en inbjudan till konstitutionsut- Sammanfattningsvis skulle rättsliga sanktioner medföra flera komplika- skulle kunna anses fullgöra rättskipande uppgif- ter i granskningen. Det kan ifrågasättas i vilken utsträckning utskottets beslut skulle vara slutgiltigt eller skulle kunna överklagas. Vissa möjliga sanktioner, t.ex. indragna ekonomiska förmåner, skulle slå slumpmässigt. des skäl att inte ha en ordning där utskottet fattar beslut som innebär sanktioner av mer rättsligt slag. Denna slutsats innebär ett argument mot lagstiftning. nebär skyldigheter för enskilda bör normalt innebära någon sanktion om skyl- digheten inte uppfylls. I direktiven ställs frågan om eventuella regler kan gälla retroaktivt. Begränsningar av möjligheten att införa tillbakaverkande bestämmelser gäller i olika utsträckning på olika rättsområden. Allmänt framstår det som att ju mer ingripande ny lagstiftning blir för enskilda, desto större tveksamhet bör gälla avseende retroaktiv tillämpning. Utöver straffrätten och skatterätten, där uttryckliga förbud gäller, är det således på förvaltningsrättsliga områden med lagstiftning som är betungande för den enskilde som hinder mot retroaktivitet gör sig mest gällande. Även på civilrättens område gäller dock som grundsats att ny civillagstiftning inte ska rubba innehållet i avtal som ingåtts innan sådan lagstiftning trätt i kraft. Här finns dock större möjligheter att göra avsteg med hänsyn till starka samhällsintressen. Ny processlagstiftning ges generellt sett ingen uttrycklig retroaktiv verkan men kommer normalt att gälla påbörjade rättsprocesser, varför en viss retroaktivitet kan sägas inträda. 5 UTREDARENS ÖVERVÄGANDEN OCH SLUTSATSER Den större vikt som tillmäts allmänna rättsgrundsatser som rättssäkerhet, berättigade förväntningar och proportionalitet har lett till en generellt striktare syn på frågan om retroaktivitet i svensk rätt. Sammanfattningsvis kan det konstateras att föreskrifter om skyldighet att medverka skulle utgöra betungande offentligrättsliga ålägganden för enskilda. Sådana ålägganden bör inte riktas mot enskilda i efterhand. En lagreglering med verkan för andra än dem som är statsråd när lagen träder i kraft eller senare bör alltså inte komma i fråga.180 Någon lagstadgad sanningsplikt finns inte för den som lämnar uppgifter till . Det har emellanåt framhållits att det kan kännas otillfredsställande att utskottet inte har några möjligheter att tillgripa sanktioner om någon lämnar felaktiga uppgifter. Frågan har diskuterats vid återkommande tillfällen. I direktiven ställs frågan om sanningsplikt bör införas för den som lämnar uppgifter till granskning. Frågan kan behandlas skild från frågan om plikt att infinna sig till utfrågningar och att lämna upplysningar. Utöver skyldighet att medverka skulle en sanningsplikt gentemot i och för sig också kunna föreskrivas. Den i 1 kap. 9 § RF föreskrivna objektivitetsprincipen är av betydelse för frågan om sanningsplikt vid utfrågningar av statsråd och tjänstemän. Principen innebär ett krav på att uppgifter som lämnas till ska vara korrekta samt ge en adekvat bild av sakernas tillstånd; väsentliga fakta ska inte ha utelämnats. Bestämmelsen omfattar enligt ett motivuttalande även regeringen ”när den uppträder som högsta myndighet i förvaltningsorganisationen”. Uppgiften att leva upp till saklighetskravet i 1 kap. 9 § RF är ett centralt krav på tjänstemännen i . har understrukit att den konstitutionella kontroll som utförs av utskottet förutsätter att utskottet kan lita på att uppgifter som lämnas till utskottet är riktiga samt att de ger en rättvisande bild av det som granskas och att inte väsentliga fakta utelämnas. Kan inte utskottet lita på detta undergrävs den konstitutionella kontrollen av regeringen. Betydelsen av objektivitetsprincipen i 1 kap. 9 § RF skulle stå kvar även efter tillkomsten av en lag om sanningsplikt, låt vara mer supplementärt. I 13 kap. 6 § regeringsformen föreskrivs att de som står under tillsyn av ombudsmän ska lämna de upplysningar och yttranden som en ombudsman begär. Av bestämmelsen anses följa en sanningsplikt som inte är straffsanktionerad men som kan leda till disciplinärt ingripande i form av varning eller löneavdrag. Kommissionen för granskning av de svenska säkerhetstjänsternas författningsskyddande verksamhet (säkerhetstjänstkommissionen, SOU 2002:87) fick rätt att hålla förhör under straffansvar med den som kunde antas kunna 180 En mer utförlig genomgång av frågan om retroaktivitet finns i bilaga 2. 5 UTREDARENS ÖVERVÄGANDEN OCH SLUTSATSER lämna upplysningar av betydelse för kommissionens verksamhet.181 Under be- redningen av lagärendet framhöll Lagrådet att den formella hanteringen vid ett förhör av t.ex. sekretessfrågor och frågan om en parts rätt att vägra yttra sig förutsätter en betydande förtrogenhet med främst . ordförandeskapet vid kommissionens förhör betonade att det faktum att förhören sker under straffansvar ställde särskilda krav på den som skulle leda dem. Lagrådet hade noga utvecklat skälen för att förhören borde ledas av någon som hade betydande förtrogenhet med främst rättegångs- Lagrådet hade således förordat att lagen skulle innehålla bestämmel- sen att förhöret skulle hållas under ledning av någon som var eller hade varit När ärendet behandlades i var kom- missionens sammansättning känd. Den innehöll bl.a. en f.d. ordförande i och som sekreterare en ordinarie domare. skottet utgick från att kommissionen skulle beakta de rättssäkerhetsaspekter som Lagrådet pekat på. Den diskussion som förekommit om sanningsplikt i förhållande till konsti- tutionsutskottet synes ha utgått från att frågan gäller skyldighet att hålla sig till sanningen vid utfrågningar inför utskottet. I det hänseendet har det förblivit en allmän inställning att det inte bör införas en ordning med edsavläggelse etc. Om sanningsplikt i förhållande till skulle föreskrivas i lag, skulle dock lagen kunna anses böra gälla även i fråga om skriftliga upp- gifter som lämnas till utskottet i granskningsförfarandet. I fråga om skriftliga uppgifter skulle en sanningsplikt få föreskrivas gene- rellt i lag. Vid utfrågningar skulle ed få avläggas. osann försäkran och för mened skulle komma i fråga. Ett sådant brott faller vid en strikt lagtolkning möjligen inte under åtalsbehö- righet enligt 13 kap. 3 § RF i fråga om statsråd. En sanningsplikt skulle påverka formerna för ut- Det skulle böra krävas att domarerfarenhet fanns representerad bland utskottets ledamöter. Uppstår misstanke om brott i tjänsten under en ut- frågning i de former som tillämpas bör granskningen avbrytas och förundersökning inledas. en viss sak borde kunna fullföljas om misstanke om mened uppstått i en ut- frågning under sanningsplikt skulle få avgöras från fall till fall, men sannolikt skulle granskningen få avbrytas. Principiellt kan man föreskriva skyldighet att delta utan att föreskriva san- Det har sagts att om sanningsplikt införs skulle utskottets utfråg- ningar få en helt annan karaktär än att vara det led i utskottets inhämtande av sakupplysningar som de enligt gällande ordning är avsedda att utgöra. sanningsplikt föreskrivs kan utfrågningarna sägas övergå till att vara ”förhör”. Detta väcker en fråga om utfrågningarnas ändamål skiljer sig från förhör med parter, målsägande och vittnen i rättegång. Möjligen skulle det kunna hävdas 1998/99:140, bet. 1999/2000:KU4. 5 UTREDARENS ÖVERVÄGANDEN OCH SLUTSATSER att utfrågningar i utskottet och förhör i rättegångar på ett överordnat plan har som gemensamt ändamål att bidra till att rättsordningens regler slår igenom. Man kan dock säga att inhämtandet av upplysningar i rättegång har till ändamål att rättsordningens konkreta regler ska slå igenom för enskilda parter i särskilda fall, medan granskning snarare kan sägas syfta till att långsiktigt vårda genomslaget för allmänna principer om legalitet och rättsstatlighet i utövandet av regeringsmakten.182 KU:s granskning är således inte till för att enskilda ska kunna komma till sin lagliga rätt i förhållande till andra enskilda eller till det allmänna, utan för att på lång sikt upprätthålla den grundläggande respekten för rättsliga principer vid utövande av regeringsmakten. Ändamålet med en sanningsplikt inför sammanfaller inte med det som kan sägas gälla i fråga om vittnesplikten i rättegång. Sammanfattningsvis skulle lagstiftning om sanningsplikt inför skapa flera problem i fråga om hur utfrågningarna ska genomföras och i olika situationer som kan uppkomma. En lagstadgad sanningsplikt är knappast nödvändig av samma skäl som kan sägas gälla för vittnesmål inför domstol. Bristande sanningsenlighet inför kan i och för sig tänkas förekomma, men det framstår ändå knappast som ett mycket omfattande eller påtagligt samhällsproblem. Det finns knappast kriminalpolitiskt sett tillräckliga skäl att använda straff som sanktion för bristande sanningsenlighet inför . Lagstiftning om sanningsplikt bör inte införas. Sammanfattande bedömning av frågan om lagstiftning och därmed sammanhängande frågor En genom lag föreskriven skyldighet för statsråd och f.d. statsråd att medverka i granskning i den form som utskottet begär, skriftlig eller muntlig, är i och för sig tänkbar. Ett skäl för lagstiftning är att det är som ska ha det avgörande inflytandet över frågan. Frågan om f.d. statsråds skyldighet att hörsamma en inbjudan från blir således inte en fråga som är avhängig t.ex. regeringens eller statsministerns uppfattning. Förfarandet i skulle dock få en mer domstolsliknande karaktär om lagstiftningsinstrumentet används. Lagstiftning möter vissa problem i fråga om effektiviteten, dvs. möjligheten att se till att den följs. Lagstiftning är rimligt att använda som åtgärd när andra former av styrmedel inte kan användas. Den aktuella frågan är hur f.d. statsråd ska förmås medverka i granskning. Som tidigare konstaterats är det normala att den som bjuds in till också kommer. De avvikelser som har skett motiverar att frågan uppmärksammas, men strävan bör 182 Jfr Rapport från 2008/09:RFR14 s. 62. 5 UTREDARENS ÖVERVÄGANDEN OCH SLUTSATSER vara att lagstiftning används endast när det är väl motiverat och andra medel inte är tillräckliga. Det finns sammanfattningsvis flera argument mot att föreslå lagstiftning. Frågan är om det finns andra medel än lagstiftning för att uppnå det eftersträ- vade målet, dvs. att även f.d. statsråd hörsammar inbjudningar från konstitu- I det följande redovisas en möjlighet att nå det eftersträvade resultatet utan lagstiftning. Utredaren förordar att den ordning som skisseras i det följande förverkligas. 5.6 Förslag: krav från på regeringsbildaren tillkallades en regeringens etikkommitté inom som överlämnade promemorian intressekonflikter för statsråd (i bilaga 3 i denna rapport redovisas regler och överenskommelser om villkor för statsråd). Promemorian behandlar i huvudsak rätten för statsråd att inneha bisysslor m.m., jäv vid behandlingen av regeringsärenden, riktlinjer för statsråds förmögenhetsförvaltning och gåvor till statsråd. I promemorian anfördes att ansvaret för att iaktta de regler som gäller i sådana hänseenden i första hand faller på vederbörande statsråd själv. Kommittén anförde dock bl.a. att även statsministern har ett ansvar i sammanhanget. Statsministerns ansvar aktualiseras enligt kommittén närmast vid regeringsbildningen eller vid ändringar i regeringens sammansättning men gäller också under regeringens bestånd. I skrivelse 1996/97:56 Intressekonflikter för statsråd redovisades strävanden att utveckla rutiner som säkerställer att statsråds förmögenhetsinnehav eller engagemang i andra verksamheter inte leder till intressekonflikter, insiderproblem eller jäv i uppdraget som statsråd. Särskilt påpekades att rutinerna byggde på överenskommelser mellan statsråden. De rutiner som överenskommits gällde bl.a. offentlig redovisning av värdepappersinnehav genom en förteckning hos Statsrådsberedningen. En ordning av sådan innebörd har senare närmare stadfästs genom regeringsbeslut samt överenskommelser mellan statsråden (bet. 2013/14:KU20 s. 307 f.). Av granskningsbetänkande 2013/14:KU20 framgår att den tillämpade ordningen utvecklats genom att även korttidsaffärer med finansiella instrument ska framgå av förteckningen. behandlade skrivelsen 1996/97:56 i sitt betänkande 1996/97:KU25. Utskottet hade ingenting att invända mot redovisningen i skrivelsen men noterade att de redovisade rutinerna till stor del byggde på överenskommelser mellan de sittande regeringsledamöterna. Utskottet ansåg det önskvärt att principer som var gemensamma för olika regeringar kunde nås för hur jävssituationer och andra intressekonflikter ska undvikas. Det kunde därför enligt utskottets mening finnas anledning för regeringen att initiera partiöverläggningar i dessa frågor. Några sådana partiöverläggningar har veterligen inte ägt rum. 5 UTREDARENS ÖVERVÄGANDEN OCH SLUTSATSER Dåvarande statsminister berörde i en utfrågning inför statsministerns ansvar. Han anförde att statsministern har det yttersta ansvaret för att i möjligaste mån förebygga att det uppstår intressekonflikter och jävssituationer i regeringsarbetet, vid regeringsbildning och vid ändringar i regeringens sammansättning men också under regeringens arbete. Ansvaret för att följa regler och rutiner ligger enligt vad anförde ytterst på statsrådet självt.183 Statsminister framförde i en utfrågning inför att han talade med samtliga tilltänkta statsråd och att han såg till att alla tilltänkta statsråd fick ett fördjupat samtal för att 6 kap. 2 § regeringsformen (om bisysslor) skulle uppfyllas.184 Enligt uppgifter i nyhetsförmedlingen efter regeringsskiftet har statsminister när han bildade den tillträdande regeringen ställt som villkor att alla ministrar ska medverka i den konstitutionella granskningen fullt ut, även efter att de slutat som ministrar.185 Under arbetet med denna utvärdering har ett dokument med rubriken statsråden i den regering som tillträdde inhämtats från Statsrådsberedningen.186 Det nämns där att det inte finns någon formell skyldighet för statsråd eller tidigare statsråd att delta i utfrågningar. Statsråden i den regering som tillträdde har emellertid åtagit sig att alltid medverka i den konstitutionella granskningen fullt ut och detta även efter det att uppdraget som statsråd upphört. Åtagandet innebär alltså att dessa alltid kommer att delta i utfrågningar som kallar till med anledning av sin granskning. Mot bakgrund av denna redovisning är möjligheten att tillträdande statsråd när de tillträder gör ett åtagande att medverka i granskning också efter att de lämnat uppdraget som statsråd tilltalande. Det bör förväntas att statsministern ställer sådana krav. En inbjudan att medverka i granskning bör ses som en kallelse eller anmodan, även om medverkan i utskottets granskning kan ses som en möjlighet för en person att få ge sin bild av frågan. Utskottet avgör i vilken form uppgifterna ska lämnas, muntligt eller skriftligt. Utskottet beslutar också om en muntlig utfrågning ska hållas vid ett offentligt eller slutet sammanträde. En fråga är om det bör finnas någon sanktion för ett f.d. statsråd som vägrar att komma till KU. Som framgått ovan är rättsliga sanktioner inte utan komplikationer. En möjlig sanktion som inte är direkt rättslig skulle kunna vara att talmannen meddelar i kammaren att ett f.d. statsråd vägrat att komma till KU. 2013/14:KU20 Del 3 s. 127 f. 2014/15:KU20 Del 3 s. 221 f. I 6 kap. 2 § regeringsformen anges att ett statsråd inte får inneha någon anställning. Han eller hon får inte heller inneha något uppdrag eller utöva någon verksamhet som kan rubba förtroendet för honom eller henne. 185”tuffa krav på ministrarna”, 186Inkom , dnr 3479-2014/15. 5 UTREDARENS ÖVERVÄGANDEN OCH SLUTSATSER Därmed skulle det bli tydligt att det f.d. statsrådet inte har följt överenskom- melsen om att hörsamma KU:s inbjudan. Det finns en sådan reglering för de fall då en riksdagsledamot inte fullgör skyldigheten att anmäla åtaganden och Talmannen har inte behövt meddela något sådant vid Sammantaget torde dock den kritik i den politiska debatten som rimligen skulle följa om ett f.d. statsråd inte fullgör sitt åtagande att medverka i KU:s granskning vara tillräcklig som sanktion. Den lösning som här förespråkas påverkar i sig inte andra personer än stats- Av resonemanget om kontrollmaktens roll i det svenska statsskicket följer dock att också andra personer som har haft någon form av offentlig anställning eller uppdrag bör bistå om utskottet så önskar. gäller privatpersoner är slutsatsen måhända inte lika självklar, men i princip bör även de ställa upp med de uppgifter som utskottet önskar. Utskottet redovisar i den allmänna granskningen regeringens sam- mansättning och regeringsarbetets organisation (t.ex. bet. 2014/15:KU10 s. 10 f.). Proceduren vid regeringsskifte redovisas också (t.ex. bet. 2014/15:KU10 s. 8 f.). Utskottet kan i sin allmänna granskning av regerings- bildningen och regeringens sammansättning återge vilka krav statsministern har ställt på tillträdande statsråd. Därigenom kan man säga att det skulle komma att ske en löpande redovisning och uppföljning av ordningen. heten i en sådan ordning prövas självfallet inte förrän f.d. statsråd som gjort dessa åtaganden bjuds in till KU. Givet att tydliga krav har ställts på statsråden, och att dessa krav har gjorts offentliga, bör den politiska debatten vara en till- räcklig sanktion för att motverka vägran att komma till KU. Den lösning som här föreslås bör vara tillräcklig för att uppnå det önskade målet, dvs. att avgångna statsråd lämnar uppgifter till i den form, muntligen eller skriftligen, som utskottet önskar. Det finns inget som hindrar regeringen från att ta initiativ till en överens- kommelse mellan partierna om vilka krav en statsminister bör ställa på tillträ- kan dock, utan att det finns någon sär- skild överenskommelse mellan partierna i frågan, verka för att en statsminister ställer sådana krav. Det ligger nära till hands att tänka sig att detta skulle ske inom ramen för utskottets konstitutionella granskning av regeringen. Först om det skulle visa sig att den nu föreslagna lösningen inte är tillräcklig bör lagstiftning komma i fråga. Sådana nya lagregler skulle böra tas in i reger- Det skulle förutsätta ett brett förankrat beredningsarbete av sådant slag som normalt föregår lagstiftning på grundlagsnivå. 187 Lag (1996:810) om registrering av riksdagsledamöters åtaganden och ekonomiska intressen, se även bilaga 3 i denna rapport. SOU 1963:17 statsskick – Del 2. Motiv – Förslag till regeringsform SOU 1963:18 statsskick – Del 3. Motiv – Förslag till riksdagsordning SOU 1969:62 Partiell författningsreform – Betänkande av Grundlagberedningen SOU 1972:15 Ny regeringsform, ny riksdagsordning SOU 1978:34 Förstärkt skydd för fri- och rättigheter SOU 1987:6 Folkstyrelsens villkor – Betänkande av folkstyrelsekommittén SOU 2000:1 En uthållig demokrati! Politik för folkstyrelse (De- mokratiutredningens betänkande) SOU 2008:125 En reformerad grundlag – Del 1 SOU 2008:63 Förstärkt skydd för företagshemligheter SOU 1993:16 Nya villkor för ekonomi och politik SOU 2005:104 och – granskning och förslag Ds 2000:1 Ds 2005:9 En moderniserad rättsprövning m.m. Ds 2014:24 Ökad endomarbehörighet i tvistemål Beslut från och Justitiekanslern Justitiekanslerns beslut (dnr ) ämbetsberättelse redogörelse /10:JO1 s. 483 ”tuffa krav på ministrarna”, nistrarna/ , S 1999 Att kontrollera staten: den statliga revisionens roll i den parlamentariska demokratin. : Acta Universitatis Upsaliensis. Axberger, H G 2014 JO – i . Bremdal, P 2011 kontroll av regeringsmakten. , T och Sterzel, F 2015 Regeringsformen – en kommentar, 3 uppl., : .