rfr · H20W12 · 2015-06-10 00:00:00 — Här finns inte något enkelt alexanderhugg, utan vi måste börja föra en diskussion om vilket samhälle vi vill leva i. Jag är den förste att försvara allmänhetens rätt att ständigt ifrågasätta min bevakning och det jag skriver eller sänder ut, vilken medieplattform jag än arbetar med. Den skyldigheten har vi som journalister: att alltid kunna försvara varför vi gör som vi gör. Men det är inte samma sak som att bli utsatt för trakasserier eller påtryckningar om att jag ska sluta bevaka de här frågorna, punkt slut. Någonstans har diskussionerna och samtalen faktiskt gått lite överstyr. Jag hoppas att vi kan fortsätta prata om hur vi ska komma vidare med de problemen. Rent generellt är hot, trakasserier och påtryckningar i högsta grad en arbetsmiljöfråga. I de fall man har en anställning råder det inget tvivel om vem som har ansvaret på arbetsmiljösidan. Det är arbetsgivarna. Vi har riktlinjer för hur man ska jobba med det här på företagen. Tack vare god lokal organisation – vi har väldigt många fungerande journalistklubbar – och även, måste jag verkligen framhålla, ett ärligt intresse hos medieföretagen att ta de här frågorna på allvar råder det inget tvivel om att det här fungerar på de större företagen, tyvärr givet det läge vi befinner oss i. Det är företagens angelägenhet tillsammans med den enskilda journalistens, men vi har också som mål att alla typer av trakasserier och påtryckningar ska polisanmälas, synliggöras och systematiskt följas upp. Vi vet att så blir det inte. Jag kommer att återkomma till det. Vi var inne på frilansarnas situation. Jag kommer att komma tillbaka till det. De underleverantörer som existerar i den moderna medievärlden är kanske de som är mest utsatta och befinner sig på en vit fläck på kartan för stunden. Vi erbjuder säkerhetsstipendier till våra medlemmar eftersom det är en del i frilanstillvaron att inte ens ha råd att gå de säkerhetskurser som man behöver, kanske framför allt när man ska ut och bevaka mer utsatta områden. Men det är ju bara en liten del. Som jag sa: De flesta stora medieföretag har fungerande skalskydd och säkerhetsrutiner. Det är en svår balansgång, för vi vill inte verka i en vardag där vi bygger upp fort, där vi sitter och bevakar verkligheten inne i någon sorts bunker där ingen kan ta sig in över huvud taget. Det är en svår balans som många medieföretag brottas med . Det finns brister och vita fläckar på kartan som vi talar om. Det är framför allt de mindre företagen och underleverantörerna. En stor del av dagens medie- JOURNALISTERS OCH MEDIEREDAKTIONERS SÄKERHET OCH ARBETSFÖRUTSÄTTNINGAR ekonomi bygger på att frilansar, produktionsbolag och mindre underleveran- törer levererar en stor del av materialet. De befinner sig inte i skalskydden. Som mycket riktigt påpekade: När man ger ett uppdrag tar man oftast också fullt ansvar som beställare. Men det finns många som jobbar på speku- lation, kanske inte alltid med den typen av ansvarsfulla uppdragsgivare. Vi vet också att polismyndigheterna, som i grunden har ansvaret att följa upp den här situationen, inte har koll på det här över huvud taget. aning om hur hotbilden ser ut totalt sett. Många journalister kan till synes jobba på eller , men i själva verket är de frilansar och sitter i en källare i . Det är sådana saker som vi känner till men som polisen bara har börjat lära sig. Historiskt sett har väldigt få polisanmälningar gjorts. Det är givet det fak- tum att de få polisanmälningar som har gjorts oftast har lagts ned. vi måste börja med att få upp andelen anmälningar. Det måste vi i branschen jobba stenhårt med så att allting anmäls. Sedan är det upp till polisen att avgöra om det kan lagföras men också att tydliggöra att det här är en högprioriterad Jag har stor anledning att säga att vi får väldigt goda signaler från både och den nya om att den här typen av påtryckningar och tra- kasserier mot mina medlemmar är upprioriterade frågor. Men det är en sak att säga det; det är en annan sak att visa vad det betyder i realiteten. 2015 att kunna utvisa på bästa sätt. (S): Jag tror att vi måste säga tack till dig. , : Perfekt, för det här är min sista Här är alla mina kontaktuppgifter. Som gammal reporter vet jag att hålla mig precis inom tiden. Tack för att jag fick ordet! Jag hoppas att ni har frågor att ställa till mig i anslutning till frågestunden. (S): Tack ! ska vi lyssna på , vd och , : Stort tack till , som anordnar denna öppna hearing! Det är enormt välkommet för mig och mina kolleger i branschen att visar att man tar de här frågorna på Det här är frågor som inte bara handlar om mina medarbetares arbetsmiljö. Hot och brott som syftar till att tysta medier är försök att snäva in det offentliga Därför är det brott mot demokratin, och därför är det ytterst brott mot Det är min erfarenhet, när jag i rollen som mediechef, har varit i kontakt med rättsvårdande myndigheter, att det här är ett perspektiv som inte alltid JOURNALISTERS OCH MEDIEREDAKTIONERS SÄKERHET OCH ARBETSFÖRUTSÄTTNINGAR finns hos dem. Det är lite slumpartat, beroende på vilken poliskontakt man har eller vilken åklagare som tittar på en fråga. Det är fundamentalt att betona att ett brott mot en av mina reportrar när den personen försöker göra sitt jobb har en annan dignitet än om den personen på sin fritid tränger sig i kön och kommer i handgemäng eller bråk med någon och det då uttalas hot. Det är två helt olika saker, och det är väsentligt att hålla fokus på den distinktionen. har vi hört genomgången av läget för journalister som verkar i konflikthärdar och i länder med svåra förhållanden. Det är klart att våra villkor och bekymmer i är som en västanfläkt i jämförelse. Vi lever i ett fritt land och har fantastiska möjligheter att utföra vårt jobb. Men det är en realitet att det har blivit betydligt tuffare även i de senaste tio femton åren. Det sammanfaller i viss mån med utbredningen av internet, där man kan hota och trakassera och dölja sig bakom anonymiteten. Men det hänger också samman med en ökad polarisering i samhället, där klimatet och tonläget har blivit mycket hårdare. Det är inte bara journalister som utsätts för detta. Det är även tjänstemän av olika slag och förtroendevalda. Det är ett bekymmer att det ser ut på det viset. För oss som verkar i medieföretagen har det alltid varit så att om man har haft ett tufft bevakningsområde eller jobbat på ett av de allra största medieföretagen, då har man varit utsatt från tid till annan. Men har den här typen av problem en frekvens som vi inte har sett tidigare. Rapporten mot mediehus och medarbetare som branschorganisationen har tagit fram, kan ni ta på vägen ut. Den bygger på två stora enkäter bland både tidningsföretagen och etermedieföretagen. Precis som i undersökningar som var inne på finns det väldigt oroande siffror i den här rapporten. Sex av tio medieföretag säger att hot och trakasserier har blivit värre bara . Hälften av etermedieföretagen och av dagstidningsföretagen säger att de utsatts för hot. Det som är ännu allvarligare är att hoten får effekt. säger att medarbetare har tvekat att göra jobb där det finns risk för hot och trakasserier. av medieföretagen och av dagspressen säger att medarbetare har undvikit vissa bevakningsområden och undviker vissa arbetsuppgifter. Det innebär att vi som är ansvariga utgivare har svårt att få de jobb gjorda som vi tycker behöver göras. Man ska även beakta det mått av självcensur som också finns – att man väljer att titta någon annanstans. Man är kanske inte ens medveten om att man väljer bort vissa ämnen. Här handlar det om konkreta jobbutlägg. Det här är extremt allvarligt. Jag brukar säga till mina medarbetare att det är väldigt vanligt med hot och trakasserier i vår arbetsmiljö men att utfört våld är extremt ovanligt. Det får man inte glömma. JOURNALISTERS OCH MEDIEREDAKTIONERS SÄKERHET OCH ARBETSFÖRUTSÄTTNINGAR I samma stund som man för resonemang om detta inträffar attentatet i , som är något oerhört. Det är journalistikens . Det finns ett före och ett efter . Inget är sig likt. Vad kan vi då göra? Vad skulle vi behöva hjälp med? Jag skulle vilja foku- sera på tre saker. Man måste beakta brottets art, det som jag pratade om inledningsvis. stiftare och rättsvårdande myndigheter behöver verkligen vara klara över att brott mot journalister har en annan dignitet än brott mot journalister när de är i sin privata roll. Det måste gälla allt från den första polisanmälan och under utredningens gång till åtalsrubriceringen och straffutmätningen. Det är helt vä- Vi behöver också som arbetsgivare hjälp att göra riskbedömningar. På en redaktion är man väldigt van vid att människor ringer och är arga, har synpunkter på allt möjligt och kanske är hotfulla. Vi är vana vid det, och vi är ganska vana vid att sortera vad som är på riktigt och inte. Människor är arga, men kommer de att göra någonting? Men när vi bedömer att det är mer allvarligt – och ska jag säga att ac- ceptansnivån är hög i vårt skrå – och vänder oss till polisen, så är det otroligt viktigt att vi får rätt stöd. I en akut situation ringer vi 112, och då rycker polisen ut och det är fullt pådrag. Det funkar jättebra. Men oftast är det mellanlägen som vi är i. Då skulle vi behöva hjälp med riskbedömning. Om vi har identitet på personen är det här någon som har våldsbrott på sitt samvete , eller kan vi få hjälp med att få fram en identitet så att vi som arbetsgivare kan göra rätt insatser för att skydda våra medarbetare? Att mötas av kalla handen, att man säger ”nej, det där kan inte vi hjälpa dig med”, eller ”ring 11414”, varpå man blir kopplad till någon annan del av landet – polisens växel är ju ett skämt – funkar inte. Vi behöver ha upparbetade per- sonliga kontakter som förstår i vilken roll vi ringer. Brottets art är alltså den första punkten. Hjälp med riskbedömning är punkt Punkt tre är att vi behöver hjälp med trygghetsskapande åtgärder för små och medelstora redaktioner. Jag har själv upplevt det. Jag kontaktade när vi hade be- och fick till svar: Det är inte så farligt på din lilla redaktion. mycket värre på de stora redaktionerna i . Ja, det vet jag också, för jag har jobbat på en sådan . på en liten redaktion är en helt annan. Våra medarbetare möter personerna som hotar i rulltrappan – den ena åker ned och den andra upp. De möts på gymmet; de kanske har barn i samma förskola. Man är helt enkelt mycket mer expone- rad än vad man är i en riktigt stor stad. Det är också ett faktum att man på en stor redaktion oftast har en säkerhets- Man kan i princip ha separata spår så att man fredar utgivarna och har en säkerhetsavdelning som hanterar kontakten med och polisen. säkerhetsavdelningarna jobbar ofta personer med polisbakgrund som kan kommunicera väldigt väl med polisen. Då kan man försöka hantera säkerhets- frågorna medan utgivarna får fortsätta att göra sitt jobb. JOURNALISTERS OCH MEDIEREDAKTIONERS SÄKERHET OCH ARBETSFÖRUTSÄTTNINGAR På en mindre redaktion är det jag som ringer till polisen. Då är det väldigt viktigt, precis som var inne på, att polisen förstår att jag inte ringer för att försöka få loss lite uppgifter inför en kommande publicering. Jag kanske behöver bolla en hotbild och få lite fakta så att jag som arbetsgivare kan fatta rätt beslut för att skydda mina medarbetare. Utsattheten är en jättestor skillnad när man är på en liten redaktion. Frekvensen av hot är lägre än på de stora mediehusen, men när hoten väl inträffar är det oerhört skrämmande och inpå huden. För vi sitter inte i några bunkrar eller fort, även om också vi förstärker våra skalskydd. Jag instämmer också i bilden att det hos polisledningen finns en ökad medvetenhet om och ett ökat fokus på de här frågorna. Det sammanfaller tyvärr med ett bestialiskt attentat, och det är fruktansvärt att något sådant ska till. Vi har gått från att det har varit mycket slumpartat, beroende på om den lokala polisledningen har engagerat sig eller inte, om man har kunnat få bra stöd eller inte. Det måste till något slags systematik så att alla kan känna trygghet i att vända sig till polisen och få stöd. Det vi vill göra är att skapa så mycket säkerhet och trygghet som möjligt runt våra medarbetare. Vi kan inte låsa in oss eller ta på rustningar, men vi kan skapa så mycket trygghet att man kan göra sitt jobb, och man ska inte behöva tveka att göra vissa jobb. Alternativet är en förfärlig utveckling. Stort tack för möjligheten att berätta lite mer om läget för små och medelstora redaktioner! Ta gärna en rapport på väg ut. (S): Tack ! Detta avsnitts tredje och sista inlägg får vi från , chefredaktör på . , : Ett väldigt bra initiativ, det här! Jag vill även berömma de initiativ som inrikesministern och kulturministern har tagit tillsammans med rikspolischefen och Säpochefen. Det finns också flera exempel på det som nämnde: tjänstemän i utrikesförvaltningen som ofta hjälper journalister som har problem. Men ibland överträffar verkligheten dikten. fick vi nya siffror från Reportrar utan gränser som visar att återigen är det land i världen som har sämst pressfrihet. Vi kunde också nu läsa i Gö- teborgsposten att hade anställt en talesman för den regimtrogna organisationen i som ansvarig för ett hem för ensamkommande flyktingbarn, dit barn som har flytt från kommer. Det är ett exempel på att journalistiken belyser missförhållanden på nära håll. Ett vanligt scenario när vi från medierna argumenterar för press- och yttrandefrihet är att vi pratar vältaligt om svåra förhållanden i andra länder, exempelvis . Det är naturligtvis jätteviktigt. När någonting så hemskt som attentatet i inträffar blir det en fråga som tar oss ända till . Det tycker jag är bra. Men det som sätter fingret JOURNALISTERS OCH MEDIEREDAKTIONERS SÄKERHET OCH ARBETSFÖRUTSÄTTNINGAR på är den journalistiska vardagen, det som kallar arbetsmiljön. Den är ganska långt ifrån den här typen av väldigt hemska händelser. Det är naturligtvis så att när medierna tar ställning i de här frågorna utsätts vi för en ökad hotbild. Det har Säkerhetspolisen bekräftat. situationen för en svensk journalist är att man skriver en artikel och blir hotad Man kanske uppsöker kriminella nätverk; man ringer på dörren hos mc-gänget och hoppas och att de öppnar och svarar på frågor, inte skjuter med hagelgevär genom dörren för att de tror att det står en rival utanför. Det kan handla om demonstrationer. Vi hade en situation i en förort till där ett reportageteam som bevakade en demonstration utsattes för en rusning av demonstranterna. Polisen sköt varningsskott i luften, och jour- nalisterna blev räddade av sitt personskydd. Men det är alltså en situation som inträffar i en förort till , inte på i . mer närmare och närmare. Det som ofta utlöser hot och trakasserier mot journalister är när man upp- Det finns starka strömningar hos alla poli- tiska schatteringar, men jag tror att varje publicist skulle instämma med mig när jag konstaterar att det är allra vanligast att journalister utsätts för hot från De som hotas är ofta krönikörer, undersökande re- portrar och mediechefer. Vi går tillbaka till vardagen, till ett talande exempel . liten artikel långt inne i som handlar om en rånare. Den här typen av artiklar förekommer regelbundet i svenska me- Resultatet av det här blev att rånaren blev lagförd för att han hade hotat Det här händer faktiskt regelbundet. Det som var lite speciellt här var att samma journalist hade utsatts för hot från andra I samtliga tre fall lagförde man gärningsmän. Jag var på den här rättegången. Det som var lite störande var att den var ganska typisk för hur en sådan förhandling går till. Den hålls i domstolslokaler som ibland är helt obevakade. I lokalerna – bland målsägare, vittnen och jour- nalister som är där för att jobba – rör sig ett antal personer med kriminellt förflutet, och de är väldigt hotfulla. Inför bland annat personal på hovrätten hotar de flera andra journalister på plats. Då blir man lite besviken på rätts- samhället, att det kan fungera så. Den här mannen dog. Det var ett ganska uppmärksammat våldsbrott för Han sköts till döds av några rivaler. som arbetsgivare att de personer som vi granskar och konfronterar journalist- iskt besitter ett ganska stort våldskapital. När det våldet i ökad utsträckning riktas mot våra medarbetare blir det oro- Då blir det mer än bara en arbetsmiljöfråga. Det blir också en fråga om huruvida man över huvud taget kan bedriva journalistik. Jag tycker att det är otroligt viktigt att man upprätthåller förtroendet för rättssamhället genom att inte acceptera detta. JOURNALISTERS OCH MEDIEREDAKTIONERS SÄKERHET OCH ARBETSFÖRUTSÄTTNINGAR Tyvärr förekommer det här . Bara hölls det tre huvudförhandlingar i två olika fall om hot mot Expressenjournalister – med fällande domar . Jag ansluter mig till den nya hållning som många medieföretag har, nämligen att vi ska vara mer anmälningsbenägna. Det är ganska svårt. Det är lätt att säga, men det finns kanske en enskild medarbetare som bor på en liten ort och möter den man polisanmäler i sin vardag. Det är ett stort steg att ta för den individen. Det kan vara lätt för mig som mediechef att gå på ett möte med Säkerhetspolisen och och säga att vi ska polisanmäla alla hot, men det är ett mentalt steg att ta. Det ska vi vara medvetna om. Och det här förekommer alltså . får det konsekvenser på annat sätt. I ett fall hotade en man redaktion i . TV4 sitter i samma fastighet. Det skedde på lite olika sätt. beslöt Göteborgspolisen att man skulle utrymma hela fastigheten. Två hela redaktioner kunde alltså under en halv dag inte arbeta över huvud taget. Mannen blev naturligtvis fälld för det här i både tingsrätten och hovrätten. ska fallet eventuellt prövas i eftersom hovrätten valde att inte fälla honom för brott mot medborgerlig frihet. Det säger mig att det är viktigt att lagstiftaren är tydlig med att man ska använda alla till buds stående juridiska medel för att beivra den här brottsligheten. finns lagstiftning – den kan vara gammal, som i det här fallet – som inte används så ofta, men det är viktigt att pröva och använda lagen. Det ökar förtroendet för de lagar vi har instiftat . På bilden ser vi ett annat exempel, bara någon vecka gammalt. Här har vi att göra med personer som förekommer i medierapporteringen som verkligen besitter ett våldskapital. Det är vanligt att svenska medier uppmärksammar så kallade IS-krigare – terrorister. I det här fallet kontaktade personen vår reporter privat, från sin privata Facebook i , och uttryckte sig så hotfullt att det blev föremål för polisanmälan. Då har man att göra med en enskild reporter som kontaktas av en person som har rest till ett annat land och getts militär utbildning för att där utföra terroraktioner. När man vet att Säkerhetspolisen betraktar den grupperingen av människor som en stor säkerhetsrisk upplever man som journalist det som allvarligt. Det är otroligt viktigt att samhället är tydligt med att vi inte accepterar det. En annan oroande utveckling är att så kallade hatsajter fylls alltmer av hotretorik. Den här bilden visar några exempel från min tidning. Det hade kunnat vara från vilken tidning som helst. Varje gång som den typen av publiceringar sker där vi synliggör den typen av åsikter blir våra medarbetare utsatta för hot på olika sätt. En vanlig trend är att man riktar de hoten och den retoriken i allt högre grad mot den enskilde medarbetaren. Det förekommer naturligtvis sådan retorik även riktad mot mediechefer, men här ser ni en bild av en nazistisk hemsida som handlar bland annat om en av våra medarbetare. JOURNALISTERS OCH MEDIEREDAKTIONERS SÄKERHET OCH ARBETSFÖRUTSÄTTNINGAR En annan utveckling är att journalister i större utsträckning kartläggs av krafter som vill ifrågasätta eller motarbeta nyhetsförmedling. Här visar jag en bild på ett sådant känt exempel. Det finns många sådana. Ni behöver inte söka särskilt länge på nätet för att finna resultatet av en del sådana kartläggningar. Det görs ogenerat. Här ser ni en bild på en annan nazistisk organisation som efterfrågar uppgifter om personliga förhållanden runt tre namngivna journa- Man vill använda informationen för att söka upp journa- listerna i sina hemmiljöer. Jag valde exempel där jag själv förekommer. publiceras hemadresser och direkta mordhot mot Återigen säger jag att det är påtagligt om man jobbar på ett litet medieföre- tag eller sitter på en lokalredaktion någonstans i landet. Samtalsklimatet på hatsajterna, det hårda tonläge som råder där, mobilise- rar den typen av krafter. Det är otroligt viktigt. Det är kanske inte något som vi ytterst kommer att lösa i , men det är något som sam- hället måste ta ansvar för ända från det att vi ger våra barn tillgång till internet till att vi pratar om hur man kommunicerar med varandra i skolan och hela Det är otroligt viktigt. Det är naturligtvis också otroligt viktigt att vi ska lagföra brott. självklarhet att det är så. Offentliga miljöer där journalister verkar – idrottsa- renor eller domstolslokaler – måste vara rimligt säkra. Det kom ett förslag från om hur lokaler skulle säkras. Det innehöll bland annat förslaget att förbjuda fotografering. Det tycker jag inte är ett bra sätt att värna Vi har konstaterat att vi inte kan ha poliser överallt i offentliga miljöer. resurserna finns inte i . Det hjälpte inte heller . finns väktare i vissa lokaler. Kanske är det så att det ska finnas väktare i me- Det är i alla fall någonting vi måste fråga oss själva. man mediehus i andra länder, , , till och med , är skal- skyddsnivån mycket högre. Det finns betydligt större resurser från samhällets sida för att skydda till exempel fastigheterna. Polisen och den nya polisorganisationen visar betydligt större intresse än tidigare för den typen av frågor. Åklagare är fortfarande en svag länk. lite av ett lotteri – bokstavligen, som också var inne på. vore bra om kunde pröva fallet i för att vi ska få besked om det går att tillämpa brott mot medborgerlig frihet som lagstiftning. En viktig sak är att arbeta preventivt omkring näthatet. både Utgivarna och har gjort visar att det är ett av de van- ligaste sätten för den som vill hota en journalist. (S): Tack ! Då är ordet fritt. gjorde på förra avsnittet har KU:s ledamöter ett litet företräde. (SD): Jag börjar med att tacka för intressanta föredrag. JOURNALISTERS OCH MEDIEREDAKTIONERS SÄKERHET OCH ARBETSFÖRUTSÄTTNINGAR Många av er föreläsare har vittnat om att det pågår en självcensur även i . Man kan se att det finns en viss ökning där journalister väljer att inte skriva det de kanske helst skulle vilja skriva, just för att de vill undkomma hot och våld. Hur jobbar man med frågorna så att inte detta ska förvärras ytterligare? Hur gör man i Mediesverige för att undkomma mer självcensur än vad som redan finns ? , : Diskussionen är ett exempel. Andra åtgärder som har nämnts är skalskyddsåtgärder och att utbilda journalister i att agera utifrån ett personskyddsperspektiv. En känd metod som används i bland annat och , där man har granskat organiserad brottslighet, är att låta flera olika journalister bevaka ett ämne. Det kan vara så enkelt som att ha flera olika bylines under en artikel så att måltavlan blir omöjlig att precisera. (C): Just frågorna om hot är naturligtvis viktiga. Vi fick en bra exemplifiering från sida om vad som görs. Det känns som att det behövs en förändrad attityd i samhället totalt sett när det gäller hot. Journalister är naturligtvis en del. Ungdomar, tjänstemän i kommuner och andra drabbas. Hotet mot yttrandefriheten är allra värst. Kan vi inte försöka få igång en större debatt i samhället om just hotkulturen, som jag vill kalla det? Tror ni att det skulle vara framgångsrikt? , : Jag instämmer i att det är problem som drabbar flera yrkesgrupper. Jag tror att vi har varit lite för toleranta. De yrkesgrupper som utsätts för dessa saker har haft en för låg anmälningsbenägenhet. Jag kan rakt av säga att det inte har varit prioriterade frågor hos polisen. Vi har kommit med ip-adresser och så vidare och det händer ingenting.