urf · H3A5URF1 · 2015-10-16 00:00:00 — Det är således inte fråga om förvaltning av fastigheter för samhällsändamål i den mening som avses i förordningen om årsredovisning och budgetunderlag. I enlighet med vad som gäller för fastighetsförvaltande myndigheter under regeringen har enligt REA-lagen en skyldighet att lämna förslag till en investeringsplan kopplad till denna verksamhet. I investeringsplanen lämnar uppgifter om investeringar i såväl anläggningstillgångar som underhåll och renoveringsplan samt uppgifter om hur myndigheten avser att finansiera investeringarna för de kommande fyra budgetåren. Överstiger kostnaderna för ett investeringsprojekt ska också särredovisa projektet i planen. godkänner investeringsplanen och tar därmed indirekt ställning till de investeringar som ingår i planen och till hur dessa ska finansieras. Kommittén anser att den gällande ordningen med krav på att lämna förslag till investeringsplan för investeringar i fast egendom m.m. fyller flera viktiga funktioner. Den innebär en möjlighet för 7 FINANSIERING AV INVESTERINGAR förvaltningen att låta sin uppdragsgivare ta ställning till strategiska frågor med tydlig koppling till den egna verksamheten. Det kan också vara frågor som har påverkan på myndighetens behov av medel. Ordningen innebär också en överensstämmelse mellan de regler som gäller för myndigheterna under och regeringens myndigheter (jfr förordningen [1993:527] om förvaltning av statliga fastigheter, m.m.). Vad gäller frågan om vilka uppgifter som ska redovisas i investeringsplanen är det naturligt att den ska innehålla en samlad redovisning av samtliga planerade investeringar och information om finansieringen av dessa. Dessa uppgifter ligger i sin tur till grund för bl.a. beräkningen av anslag och låneram beroende på finansieringsform. Ska investeringsplanen ha något värde som strategiskt dokument där ges möjlighet till insyn och påverkan på investeringsverksamheten är det emellertid inte tillräckligt att i planen endast redovisa en klumpsumma avseende alla investeringar. Större och mer kostnadskrävande projekt bör därför särredovisas i planen. Enligt nuvarande regler ska investeringsprojekt där de totala kostnaderna för projektet beräknas överstiga särredovisas i investeringsplanen. Den nuvarande gränsen ger enligt kommittén uttryck för en bra avvägning mellan en alltför hög grad av detaljstyrning och en möjlighet till insyn och kontroll över större projekt. Beloppsgränsen motsvarar också vad som gäller för . I planen ingår också information om underhåll och renoveringsplan för fastigheterna samt hur investeringarna ska finansieras. lämnar alltså i hög grad information motsvarande vad myndigheterna under regeringen ska lämna i sina budgetunderlag enligt de nya bestämmelserna i förordningen om årsredovisning och budgetunderlag. De uppgifter som lämnar i investeringsplanen och i anslutning till denna kan också användas av regeringen för att tillgodose dess behov av uppgifter till den totalsammanställning över statens investeringar som regeringen avser att lämna i budgetpropositionen. Kommittén anser sammanfattningsvis att de nuvarande reglerna om investeringsplaner är ändamålsenliga och att det inte behövs några ytterligare bestämmelser om investeringar för samhällsändamål eller i fast egendom i den nya lagen. Den investeringsplan som godkänner ska omfatta alla investeringar i fast egendom, tomträtt, byggnad som är lös egendom och bostadsrätt oavsett investeringens storlek. Investeringsplanen är alltså en sammanställning över alla investeringar , oavsett om det är fråga om stora och genomgripande investeringsprojekt eller om det avser andra investeringar. Detta innebär att planen med nödvändighet behöver ta höjd även för oplanerade investeringar. följer löpande upp utfallet på investeringsplanen men lämnar inte någon samlad uppföljning av planen till . 7 FINANSIERING AV INVESTERINGAR gör inte heller någon uppföljning av utfallet i förhållande till den Det är en naturlig och god ordning att investeringsverksamhet följs upp. sådan uppföljning ska för att fylla sin funktion vara relevant och ändamåls- Kommittén anser därför att inriktningen på uppföljning av investeringsplanen måste förhålla sig till vad som ovan anförts om inves- teringsplanens roll som strategiskt dokument och att den utgör ett sammandrag av såväl små som stora investeringar. Kommittén anser mot bakgrund av det anförda att i resultatredovisningen i årsredovisningen bör redovisa och översiktligt kommentera investeringsutfallet i förhållande till den investeringsplan som Myndigheten bör också särskilt kommentera väsentliga avvikelser för investeringsprojekt som överstiger , dvs. projekt som särredovisas i planen. REA-lagens bestämmelser om årsredovisning är tämligen övergripande och kommittén föreslår inte någon större förändring av inriktningen på dessa, se avsnitt 12.1. Bestämmelser om årsredovisningens närmare innehåll lämnas i föreskrifterna till REA-lagen. följning av en investeringsplan är därför enligt kommittén en sådan sak som lämpligen regleras i föreskrifterna och inte i lagen om budget och ekonomiad- ministration för myndigheter. 7.4.2 Investeringar i anläggningstillgångar som används i Kommitténs bedömning: Myndigheterna bör i anslutning till förslaget till låneram kommentera ökningar eller minskningar av låneramen jämfört med föregående års låneram, om förändringen är av någon betydelse. Myndigheten bör även lämna information om investeringsprojekt som ingår i låneramen om kostnaden för För myndigheter under regeringen gäller fr.o.m. att de i sina budgetunderlag ska lämna information om planerade investeringar i anläggningstillgångar i myndighetens verksamhet, s.k. verksamhetsinves- Denna information ska bl.a. ligga till grund för regeringens förslag till generell låneram för investeringar i anläggningstillgångar som används i Uppgifterna ska också användas av regeringen i dess uppföljning av myndigheternas verksamhet genom att myndigheterna under vissa förut- sättningar i sina resultatredovisningar ska följa upp utfallet och kommentera väsentliga avvikelser mellan planerade investeringar och utfall. 7 FINANSIERING AV INVESTERINGAR som myndigheterna lämnar till regeringen kommer däremot inte att redovisas för annat än på aggregerad nivå. Till skillnad från vad som gäller för regeringen och dess myndigheter är beslut i frågor om styrning och finansiering i förhållande till myndigheterna under individualiserade på myndighetsnivå. Det finns inte någon generell låneram att fördela mellan myndigheterna utan beslutar om de finansiella villkoren direkt för varje myndighet. Både och har låneramar som har beslutat för investeringar i anläggningstillgångar som används i verksamheten. Dessa låneramar uppgår till väsentliga belopp. Någon närmare information om vilka investeringar som dessa låneramar avser att täcka lämnas vanligen inte. Detta motsvarar i allt väsentligt den information som regeringen lämnar till som underlag för beslut om generell låneram. ombudsmän däremot finansierar anläggningstillgångar som används i verksamheten med anslagsmedel och har därför inte någon låneram. Detta beror på att myndighetens investeringsverksamhet är av mycket begränsad omfattning. Kommittén noterar att det förekommer att ombudsmän i sitt budgetförslag till i anslutning till anslagsförslaget lämnar information om myndighetens planerade investeringsbehov, både till belopp och innehåll. Kommittén kan konstatera att det här finns en stor skillnad mellan myndigheterna under och regeringens myndigheter. I förhållande till myndigheterna under regeringen beslutar endast om en generell låneram som regeringen fördelar vidare till myndigheterna. För att regeringen ska kunna lämna ett förslag till låneram till är det nödvändigt att myndigheterna tillhandahåller underlag. Innehållet i underlagen används också för regeringens styrning och uppföljning av myndigheternas verksamhet. Den information som regeringen i sin tur lämnar till till grund för förslaget till generell låneram är däremot på aggregerad nivå. I budgetpropositionen jämför regeringen endast ramens storlek med föregående års låneram och kommenterar större förändringar. I fråga om myndigheterna under beslutar som sagt däremot i förhållande till varje myndighet om en eventuell låneram för investeringar i anläggningstillgångar i verksamheten. Det kan därför finnas anledning att ställa något högre krav på myndigheterna under att i anslutning till förslaget om låneram också lämna viss information om de investeringar som ligger till grund för beräkningen av låneramen. är det viktigt att den information som lämnas till inte är på en sådan nivå att den utgör en hämsko vid genomförandet av verksamheten eller dränker i information som inte har efterfrågat. Ett sätt att uppnå denna balans är enligt kommittén att myndigheterna i sina budgetförslag kommenterar varför en föreslagen låneram ökat eller minskat jämfört med föregående års låneram, om förändringen är av någon betydelse. Myndigheten bör i sitt budgetförslag även kommentera större planerade investeringar som ingår i låneramen. 7 FINANSIERING AV INVESTERINGAR I fråga om vad som ska anses vara en större investering kan den gräns om som gäller för myndigheterna under regeringen och som gäller för särredovisning av projekt i investeringsplanen för fast egendom tjäna som riktmärke. Utifrån den information som lämnas kan sedan i den utsträckning den anser det nödvändigt följa upp dessa De uppgifter som myndigheterna lämnar i budgetförslaget kan också användas av regeringen för att tillgodose dess behov av uppgifter till den total- sammanställning över statens investeringar som regeringen avser att lämna i Sammanfattningsvis anser kommittén att myndigheten i anslutning till förslaget till låneram bör kommentera ökningar eller minskningar av låne- ramen jämfört med föregående års låneram, om förändringen är av någon Myndigheten bör även lämna information om större invest- eringsprojekt som ingår i låneramen. Dessa frågor är dock enligt kommittén av sådan detaljeringsgrad att de varken lämpar sig att reglera i lagen eller i föreskrifterna till lagen. det något som med fördel bör framgå av de anvisningar för utarbetandet av förslag till anslag på statens budget för myndigheter som ska utfärda enligt 2 § lagen (2011:745) med instruktion 8 Förvärv och överlåtelse av egendom Inom ramen för kommitténs uppdrag att göra en allmän översyn av REA-lagen har kommittén kunnat konstatera att flertalet bestämmelser om förvärv och överlåtelse av egendom kan föras över till den nya lagen i dess nuvarande lydelse eller med endast smärre språkliga förändringar. Förändringarna syftar bl.a. till att skapa överensstämmelse med motsvarande bestämmelser i budgetlagen (2011:203). På två områden föreslår dock kommittén sådana ändringar i förhållande till bestämmelsernas nuvarande lydelse att ändringarna särskilt bör motiveras. De områden som avses är dels kravet på affärsmässighet, dels rätten att disponera vissa inkomster från en försäljning av egendom. Kommitténs förslag: Förvärv genom köp eller byte och försäljning ska genomföras affärsmässigt, om inte särskilda skäl talar mot det. Enligt 29 § REA-lagen ska förvärv och försäljning genomföras affärsmässigt. I förarbetena till REA-lagen gjordes bedömningen att några särskilda skäl att frångå affärsmässighet motsvarande den möjlighet som fanns i den dåvarande lagen (1996:1056) om statsbudgeten inte bedömdes kunna uppkomma hos myndigheter. Ett undantag från kravet på affärsmässighet ansågs därför inte behövas i REA-lagen (se framst. 2005/06:RS5 s. 76 och 121). Av 8 kap. 7 § budgetlagen framgår att förvärv genom köp eller byte och försäljning ska genomföras affärsmässigt, om inte särskilda skäl talar mot det. Bestämmelsen om krav på affärsmässighet vid förvärv och överlåtelse av statens tillgångar i budgetlagen motsvarar med vissa smärre justeringar bestämmelsen i lagen om statsbudgeten. I förarbetena lämnas vissa exempel på när ansett det motiverat att frångå kravet på affärsmässighet i förhållande till olika slags tillgångar. Som exempel nämns försäljningar av fast egendom där jordbrukspolitiska och regionalpolitiska skäl har motiverat ett avsteg eller försäljning av lös egendom till utvecklingsländer. I förarbetena uttalas vidare att det är viktigt med en restriktiv bedömning vid en prövning av om det finns särskilda skäl att frångå kravet på affärsmässighet. Egendomens värde ska tillmätas betydelse och avsteg från principen om affärsmässighet bör inte göras utan 8 FÖRVÄRV OCH ÖVERLÅTELSE AV EGENDOM godkännande vid försäljning av egendom som har ett betydande värde (se 1995/96:220 s. 103 f.). Affärsmässighet innebär att priset ska vara så fördelaktigt som möjligt för staten, att försäljningar till underpris inte ska äga rum och att försälj- ningsärenden ska handläggas utan ovidkommande hänsyn. införandet av REA-lagen ansågs det inte finnas något behov av ett undantag från kravet på affärsmässighet för myndigheter. Kommittén kan emellertid konstatera att det under utredningen fram- kommit att det även i förhållande till myndigheterna under undan- tagsvis kan förekomma situationer där ett avsteg från kravet på affärsmässighet kan vara motiverat. Det förekommer exempelvis att inom ramen för sin biståndsverksamhet har anskaffat egendom, t.ex. datorer eller annan kontors- utrustning, för ett visst projekt som i samband med att projektet avslutas lämpligen överlåts vederlagsfritt eller till underpris till myndighetens samarbetsparter på plats. Det kan också förekomma situationer där det av miljöhänsyn skulle kunna vara motiverat att avvika från kravet på Det bör därför även för myndigheterna under i vissa särskilda situationer vara möjligt att avvika från kravet på affärsmässighet vid förvärv och överlåtelse av egendom. Vid en prövning av om det finns särskilda skäl att avvika från kravet på affärsmässighet ska, i enlighet med uttalandena i förarbetena till budgetlagen, restriktivitet vara påkallad och egendomens värde Bestämmelsen bör även i övrigt överensstämma med hur motsvarande bestämmelse i budgetlagen är utformad. Det innebär att det av bestämmelsen ska framgå att med förvärv avses såväl köp som byte. därför att förvärv genom köp eller byte och försäljning enligt den nya lagen ska genomföras affärsmässigt, om inte särskilda skäl talar mot det. 8.2 Disposition av vissa försäljningsinkomster Kommitténs förslag: Myndigheten ska få disponera hela försäljningsinkomsten från en försäljning av lös egendom, om inkomsten uppgår till ett mindre belopp och egendomen har finansierats med anslag. Av 32 § REA-lagen framgår bl.a. att om en myndighet har beslutat om försäljning av lös egendom som har finansierats med anslag, får myndigheten 8 FÖRVÄRV OCH ÖVERLÅTELSE AV EGENDOM disponera försäljningsinkomsten till den del den överstiger det bokförda värdet. Försäljningsinkomster får endast disponeras i den verksamhet där den sålda egendomen har använts. Av 8 kap. 10 § budgetlagen följer bl.a. att regeringen får besluta att hela inkomsten ska disponeras i den verksamhet där den sålda egendomen har använts om den försålda egendomen har finansierats med medel från anslag och inkomsten uppgår till ett mindre belopp. Bestämmelsen motsvarar med vissa smärre justeringar 32 § lagen om statsbudgeten. Budgetlagens bestämmelser erbjuder en möjlighet för regeringen och i förlängningen dess myndigheter att disponera hela inkomsten från en försäljning av egendom som har finansierats med anslag under förutsättning att försäljningsinkomsten endast uppgår till ett mindre belopp. Med mindre belopp avses att inkomsten inte bör överstiga mer än några basbelopp. Syftet med en sådan ordning är enligt förarbetena till lagen om statsbudgeten att möjliggöra administrativ förenkling och erbjuda ett incitament för att kravet på affärsmässighet ska uppfyllas (prop. 1995/96:220 s. 106). Dessa skäl kan enligt kommitténs mening också göras gällande i förhållande till myndigheterna under . En sådan möjlighet bör därför enligt kommittén införas även för myndigheterna under . Kommittén föreslår mot denna bakgrund att myndigheten ska få disponera hela försäljningsinkomsten från en försäljning av lös egendom, om inkomsten uppgår till ett mindre belopp och egendomen har finansierats med anslag. Fram till införandet av REA-lagen reglerades rätten att ta ut och beräkna avgifters storlek i myndigheternas instruktioner och i lagen (2002:1022) om revision av statlig verksamhet m.m. För del fanns vissa bestämmelser om detta i lagen (1988:1385) om riksbank, i det följande riksbankslagen. Möjligheten att ta ut avgifter var dock inte lika långtgående som för regeringens myndigheter. När REA-lagen infördes samlades de generella reglerna om rätten att ta ut avgifter, bestämma avgifternas storlek och att disponera avgifterna där. Bestämmelserna utformades med de regler som gällde för myndigheterna under regeringen, främst avgiftsförordningen (1992:191), som förebild. Den uttalade avsikten var att reglerna om avgifter skulle överensstämma med vad som gällde för myndigheter under regeringen, dvs. avgiftsregleringen skulle vara densamma inom hela staten. Kommittén ska enligt sina direktiv särskilt se över regleringen av de avgifter som myndigheterna tar ut för genomförda uppdrag, varor och tjänster samt för upplåtelser av lägenheter och lokaler. 9.1 Den generella regleringen av avgiftsuttag I 17–20 §§ REA-lagen finns gemensamma bestämmelser om avgifter för , ombudsmän och . Där framgår att myndigheterna får ta ut avgifter och bestämma avgifternas storlek endast om det följer av REA-lagen, annan lag eller ett särskilt bemyndigande av . Avgifterna ska enligt 17 § första stycket beräknas så att de högst täcker myndighetens kostnader för verksamheten. I 18 § ges ett generellt bemyndigande att mot avgift tillhandahålla vissa frivilligt efterfrågade varor och tjänster som räknas upp i bestämmelsen, under förutsättning att det är förenligt med myndighetens uppgift enligt lag och att verksamheten är av tillfällig natur eller av mindre omfattning. Rätten att ta ut avgifter för kopior, avskrifter och utskrifter av allmänna handlingar framgår av 19 §. Sådana avgifter ska bestämmas med ledning av de regler som gäller för myndigheter under regeringen (17 § andra stycket). Bestämmelserna i 19 § REA-lagen om avgifter för kopior m.m. av allmänna handlingar gäller inte för ombudsmän. För ombudsmän finns regler om detta i stället i 27 § lagen (1986:765) med instruktion för ombudsmän. Av den bestämmelsen framgår att ombudsmän får ta ut avgifter för kopior m.m. endast om det finns särskilda skäl och att avgiften i sådana fall ska bestämmas med ledning av de regler som gäller för statliga myndigheter i allmänhet. Avgiftsintäkter för kopior m.m. får disponeras av myndigheten (20 § REA- lagen och 27 § lagen med instruktion för ombudsmän). Detsamma gäller i fråga om avgiftsintäkter från frivilligt efterfrågade varor och tjänster, om intäkterna helt eller delvis ska täcka myndighetens kostnader för verksamheten (20 § REA-lagen). får enligt 9 kap. 9 § riksbankslagen ta ut avgifter för kopior, avskrifter och utskrifter av allmänna handlingar. Avgifterna ska bestämmas med ledning av de regler som gäller för myndigheter under regeringen. Vidare får enligt 8 kap. 5 § riksbankslagen mot betalning utföra tjänster som har anknytning till bankens verksamhet som centralbank. De tjänster som avses med bestämmelsen sträcker sig enligt förarbetena utöver de uppgifter som banken ska utföra inom ramen för sin funktion som centralbank. Det är främst fråga om sådana tjänster som har samband med uppgift att svara för sedelförsörjningen (prop. 1986/87:143 s. 72). För del behövs inte någon bestämmelse om dispositionsrätt eftersom har en självständig förmögenhetsförvaltning och fastställer sin egen budget. disponerar samtliga intäkter som uppstår i verksamheten. I 4 § lagen (2011:745) med instruktion för anges att får upplåta lägenheter och lokaler inom myndighetens fastigheter. Förvaltningen får vidare enligt samma bestämmelse inom sitt verksamhetsområde tillhandahålla varor och tjänster för vilka avgifter får tas ut. Till skillnad från 18 § REA-lagen är möjlighet att ta ut avgifter enligt 4 § instruktionen inte begränsad till om verksamheten är av tillfällig natur eller av mindre omfattning. bestämmer avgifternas storlek och får disponera avgiftsintäkterna (jfr 17 och 20 §§ REA-lagen). ska enligt 14–16 §§ lagen om revision av statlig verksamhet m.m. ta ut avgifter för bl.a. årlig revision. Sådana avgifter ska beräknas så att full kostnadstäckning uppnås. Avgifterna ska bestämmas som behövs för att fullgöra uppdraget och utifrån en taxa som anges i lagen. Därtill ska ersättning för direkta kostnader för konsulter, resor och liknande bestämmas för sig (15 §). äger inte rätt att disponera dessa avgiftsintäkter utan de ska redovisas mot en inkomsttitel på statens budget (16 §). får också enligt 22 § lagen (2002:1023) med instruktion för ta betalt för och bestämma avgifternas storlek för uppdrag och tjänster som myndigheten tillhandahåller på det internationella området. revisionen bestämmer avgifternas storlek och får disponera avgiftsintäkterna (jfr 17 och 20 §§ REA-lagen). Vilka avgiftsinkomster har myndigheterna? inkomster av avgifter uppgick till ca . Dessa inkomster utgjordes främst () av inkomster enligt 8 kap. 5 § riksbankslagen för deltagande i system för avveckling av betalningar () samt vissa ersättningar och avgifter kopplade till kontantförsörjningen, bl.a. inlösen av ogiltiga sedlar (ca 2,9 miljoner kronor) och ersättning för differenser i inlämnade sedelbuntar och arbets- kostnadsersättning för hantering av infärgade sedlar (ca ). Avgiften för att delta i regleras i avtal. principen om full kostnadstäckning. Vissa andra avgifter förknippade med tjänster framgår av bankens föreskrifter. Av exempelvis 34 § föreskrifter (RBFS 2013:2) om kontantförsörjning framgår att ett institut är skyldigt att kompensera för merarbete som kan uppstå för banken om institutet inte följer reglerna i föreskrifterna om att lämna och hämta ut kontanter till och från . Sådan kompensation ska enligt föreskrifterna beräknas utifrån kostnader för nedlagd tid. Vad gäller avgifter för kopior m.m. av allmänna handlingar har inte tagit ut några avgifter för detta och har därmed inte några inkomster av avgifter och andra ersättningar uppgick 2014 till ca . Av inkomsterna utgjordes drygt 19 miljoner kronor av hyresinkomster från upplåtelser av lokaler dels för kommersiella till restauranger och butiker (), dels till ombudsmän (). ningsverksamhet uppgick till och avser främst avgifter från serviceavtal med ombudsmän avseende diverse tjänster som gäller ekonomiadministration, personal, tryckeri, bevakning, it och fastighetsskötsel () och försäljning av riksdagstryck (drygt 3 miljoner tillhandahåller också flera andra tjänster för vilka förvaltningen får ta ut avgifter, t.ex. tv-sändningar och barnverksamhet. bestämmer avgifternas storlek och disponerar Vad gäller upplåtelser av lägenheter och lokaler ska hyressättningen enligt ske utifrån bruksvärdesprincipen för lägenheter, dvs. följa utvecklingen inom allmännyttan, respektive på marknadsmässiga grunder för kommersiella lokaler. I övrigt är huvudprincipen full kostnadstäckning vid prissättning. Avgifter för kopior m.m. av allmänna handlingar ska bestämmas med ledning av vad som gäller för myndigheter under regeringen. Riksdagsdirektören har i ett särskilt beslut beslutat om avgifter för kopior m.m. av allmänna handlingar. Den närmare beräkningen av avgifterna enligt det särskilda beslutet överensstämmer med vad som gäller för myndigheter under regeringen (jfr 15–17 §§ avgiftsförordningen). Intäkterna för kopior m.m. av allmänna handlingar uppgick till totalt ca . ombudsmän tar ut avgifter för kopior m.m. av allmänna handlingar i enlighet med vad som uttalas i förarbetena till bestämmelsen i 27 § lagen med instruktion för ombudsmän, dvs. vid exempelvis okynnesbeställningar eller stora beställningar.