rfr · H20WRFR11 · 2015-01-01 00:00:00 — Men den kraftiga decimering som har skett måste rimligtvis få en effekt, inte bara på det som vi har talat om , hälsoeffekter, alltså det som den här utfrågningen delvis handlar om, utan också på något som jag vill ägna mina minuter åt . Vi behöver ha en färdighet att möta de erbjudanden som finns att röra oss. Det handlar om något som kallas physical literacy, fysisk allmänbildning. På samma sätt som vi lär oss att skriva och läsa behöver vi inom idrotten ha bredare kunskaper och färdigheter. Vi läser inte bara för att ta del av det dagliga livet, läsa manualer, recept och så vidare, utan vi läser också för att kunna ta STENOGRAFISK UTSKRIFT FRÅN DEN OFFENTLIGA UTFRÅGNINGEN del av litteratur, skönlitteratur. På samma sätt är idrotten inte bara ett redskap för att överleva utan ett redskap för att ta del av livet. Utan den begränsar vi oss. Vi fick höra ett exempel på detta . Som medlem i SLS, Svenska Sim- och , förstår jag problematiken mycket väl. Vi har också sett exempel där folk har begränsats och uteslutits från undervisningen därför att ramarna sätter gränser. Problemet är inte att idrottsläraren inte skulle vilja utan att de fysiska och ekonomiska ramarna sätter begränsningarna när det gäller att möjliggöra den idrottsundervisning som den enskilda eleven skulle behöva. Några länder nämndes här tidigare där man har utökat idrottsundervisningen. var ett exempel. Många tittar på när det gäller och så vidare. Inte nog med att man i har fått mer tid till själva idrottsundervisningen, man har dessutom lyft ut den teoretiska hälsodelen. Andra länder, till exempel , har skrivit in en utökning i sin grundlag – detta för att säkerställa att inga kantoner kan göra som de vill. Jag möter elever som blir väldigt förvånade när jag säger: har du ingen undervisning i idrott och hälsa. Den kursen är klar. De tittar förfärade på mig. Men sådan är verkligheten . En utökning av idrottsämnet leder till fler utbildade idrottslärare och en större idrottsmedvetenhet. Som någon visade här förut ökar utbildade idrottslärare närvaron och andelen godkända elever. Det beror lite på hur man tittar på det. Betygen var där och spökade på något sätt, om jag inte minns fel. Låt mig sammanfatta. Jag – jag tror att jag representerar Svenska Idrottslärarföreningens samtliga medlemmar – vill göra ett bra jobb, men vi måste få tid att göra det. Vi har ökat innehållet och infört hälsobegreppet, vilket jag tror att många med mig är positiva till, men vi får inte tid att genomföra det som är tänkt. Jag är alltså inte alls förvånad över Skolinspektionens resultat, men jag är något förvånad över reaktionen på det. , Idrottslärarna: kommer jag att träffa , och . Efter att ha lyssnat på och vill jag träffa dem , för det tycker jag att vi är skyldiga dem. Som idrottslärare tycker jag också att jag behöver bli bättre på att göra det jag gör. Det tror jag att alla idrottslärare tänker. Men jag funderar också på vad det är för signal som har kommit till mig som lärare. Vad är det jag inte har kunnat ? Jag tycker att den signal som har kommit till mig är att jag inte har klarat av att bedöma elevernas kunskaper. Det är detta som kompetensutvecklingen har handlat om. Jag tycker att vi är rätt bra på det, och jag vet att det är många fler än jag som egentligen i stället vill utveckla det vi gör på lektionerna och det eleverna får med sig därifrån – det de får med sig och det de får med sig ut i livet. Det är den typen av kompetensutveckling vi ska syssla med. Jag tycker att detta syns på de undersökningar som görs. Alla vill det. Vi kan titta på de värden som forskningen visar upp här. Det handlar inte bara om 2014/15:11 STENOGRAFISK UTSKRIFT FRÅN DEN OFFENTLIGA UTFRÅGNINGEN att bli duktig på sport, vilket annars är lätt att tro. Jag får nästan lite panik ibland när det kan upplevas som en motsättning mellan att vara fysiskt aktiv och att lära sig om hälsa. Hur tänker du när du går ut i motionsspåret? Finns det en motsättning mellan hälsa och fysisk aktivitet? Ja, så kanske det kan vara när vi tittar på elitidrottverksamhet. När det gäller den sociala delen, välkomnandet och att allt fler elever ska vara hos oss allt oftare på idrottslektionerna, behöver vi kompetensutveckla oss och tänka på lite annat sätt. tog upp den kollektiva undervisningen i stora gruppmiljöer. Det kanske inte ska se ut på det sättet längre. Det kanske måste se lite annorlunda ut. Men det är inte bara idrottslärare som behöver bli bättre på det. Det är lärare över huvud taget. Jag ska fatta mig kort. Egentligen är kontentan: Ge oss fler timmar med eleverna – inte för idrottslärarnas skull utan för elevernas skull! Det är de värdena som ska fram. Vi ska bli bättre på det. Vi vill bli bättre på det. Jag tror att tog en av meningarna som handlade om samhällsvinsten i inflygningen. Jag tänkte ta den som står . Jag tror att den ungefär är formulerad så här: Positiva erfarenheter av rörelse och friluftsliv under uppväxtåren har stor betydelse för om man blir fysiskt aktiv senare i livet. Det är en viktig del, men det absolut viktigaste för eleverna i skolan är att de har positiva upplevelser under vägen. jobbar jag på högstadiet, men när jag jobbade med de yngre eleverna älskade jag när de sa: Nej, måste vi sluta nu! Jag är också mattelärare. På de lektionerna låter inte ofta så. Detta måste vi idrottslärare ta fasta på. Eleverna måste komma till oss oftare. Ge oss chansen! är en bra början. Ordföranden: så mycket! Om man får drista sig till en liten kommentar skulle jag vilja säga att det nog är ganska många lärare som skulle skriva under på detta, framför allt det som och sa avslutningsvis, att man älskar sitt ämne och vill ha fler timmar och få möjlighet att utveckla en mer individanpassad form och så vidare. Man vill ha stora möjligheter till fortbildning. Jag tror att vi har alldeles rätt i det. får utskottets ledamöter begära ordet. (S): Tack för väldigt bra föredragningar! Jag har två korta frågor. Om det skulle bli mer timmar, finns det någon risk för att det så att säga blir mer av samma, om man tänker på vad Skolinspektionen visade oss? Vad kommer att ändras om det blir ? Det var den ena frågan. Den andra frågan är: Lärarutbildningen, vad behöver ändras i den? Det är en stor fråga, men jag hoppas på korta svar. (M): När man sitter i det här huset blir man lätt frustrerad . Det kanske är så det ska vara. Man undrar också hur svårt det kan vara. Vad tror ni att det beror på att Bunkeflomodellen inte finns i fler skolor? STENOGRAFISK UTSKRIFT FRÅN DEN OFFENTLIGA UTFRÅGNINGEN svårt kan det vara att implementera den? Vi har själva varit nere i och fått en heldagsföredragning och vet hur nyttigt det är på alla sätt och vis. Sedan har jag en fråga till de lärde. Jag tänker på barn med psykiska funktionsnedsättningar, adhd och så vidare. Ser ni några resultat där? (C): Tack för alla föredragningarna! Jag har tre korta frågor. Hur utbredd är Bunkeflomodellen, och hur många barn i svenska skolor får tillgång till detta arbetssätt? I föredragningen nämndes att det fanns hinder från politiken. Vad är det för hinder som framför allt behöver undanröjas? Och hur många utbildade idrottslärare finns det som också kan träna motoriken för elever som har motoriska störningar och som behöver specialundervisning i idrott? , : Frågan var: Kommer det att bli mycket av samma? Ja, det kommer det att bli om inte alla hjälps åt och om man inte tittar på vad idrottsämnet ska finnas till för. Man måste alltså fundera över vad som är syftet med ämnet. Sedan handlar det om att uppdatera kåren på det. Då tror jag att vi får bra resultat och kan nå de mål vi vill. Men om man bara utökar antalet timmar för ämnet blir det mer av samma, vilket i och för sig också kan ha positiva effekter. Men då når vi kanske inte de tänkta målen. , : det var 1 100 skolor som ganska tidigt var med i nätverk. Väldigt många skolor gör positiva saker och har utökat ämnet även om de inte har schemalagt det . Men exakt hur många som arbetar enligt modellen kan jag inte säga. Jag vet inte det. Men jag utgår från att alla de idrottslärare som vi utbildar på och på andra lärosäten har goda kunskaper om barns motoriska utveckling och mycket väl skulle kunna stötta barn som behöver extra stöd. Det finns också utbildning. Man kan läsa sig till saker. Man kan gå kurser i motorikträning. Detta tror jag inte är något större bekymmer, utan alla utbildade idrottslärare bör ha och har säkert kompetens i att stötta barn med motorikträning. Det finns många doktorsavhandlingar och andra vetenskapliga artiklar med data från , däribland doktorsavhandling, som handlar om just adhd. Jag tror att han skriver om soft signs in adhd. Han har tittat på hur barn med koncentrationssvårigheter utvecklades av den motoriska träningen. Jag har också skrivit om det i doktorsavhandlingen. Vi såg en större positiv utveckling för de barn som hade koncentrationsproblem. Jag har skrivit om det här. Det handlar om olika grupper, alltså barn med mer eller mindre motoriska problem. Det finns alltså undergrupper, som jag inte riktigt har i huvudet just . Men man kan väl säga att ju större problem barnen hade, desto mer positiv utveckling såg vi. 2014/15:11 STENOGRAFISK UTSKRIFT FRÅN DEN OFFENTLIGA UTFRÅGNINGEN , Gymnastik- och : Jag kanske inte är lika positiv som . har vi ingen ämneslärarutbildning när det gäller de yngre barnen. Det diskuterar vi på GIH som en stor risk. Det finns en risk att en del av kompetensen kring motoriskt kunnande faktiskt försvinner. Utbildar vi ämneslärare med inriktning mot gymnasiet och årskurs 7–9, med rätt att undervisa de yngre barnen, finns det risk att man får en för ytlig kunskap kring motorisk träning och allt vad som rör detta. Sedan finns det många sätt att fortbilda sig, men det kräver insatser från varje individ. Vad det gäller lärarutbildningen tror jag inte att vi har jobbat fram tydliga och rimligt djupa kurser kring hälsa och hälsodidaktik. Man har mycket ämneskunskaper i fysiologi och anatomi och viss form av kunskap kring träningslära, men att göra om det till skolkunskap, lämplig för yngre barn, och utforskande lärande uppgifter kräver ytterligare en resa. Här finns mycket mer att göra på lärarutbildningssidan, tror jag. Över huvud taget att gå från en kollektiv undervisning till en undervisning där man har tid att möta varje elev på hans eller hennes nivå är också ganska mycket en omstrukturering från hur man traditionellt har undervisat i idrott och hälsa. Här finns mer att göra, och forskningen pekar mycket på att vi måste bli mycket bättre på att skapa utforskande uppgifter i idrott och hälsa. Adhd-barn eller barn med koncentrationssvårigheter länkar in till detta med undervisningsformer. Många av de barnen har svårt att ta instruktioner i stora grupper och där alla ska göra precis samma sak . Jag tror att vi med en förändring vad det gäller undervisningsformerna kan nå mycket längre med ämnets innehåll och nå större måluppfyllelse. , : Jag vill bara understryka att det inte bara är ökning av antal timmar som har betydelse utan också vad man gör med timmarna, innehållet och syftet, som flera har betonat här. Ska vi öka tiden behöver man också klargöra syftet och tillföra en hel del implementeringsinsatser. Vad är det för någonting som ska utvecklas? Är det den motoriska färdigheten? Ja, då behöver vi kanske också ha fortbildning inom de områdena. Ordföranden: behöver inte ha någon större orddispyt mellan deltagarna här. Jag kan bara säga, för att möjligen överbrygga, att det är klart att det alltid spelar roll om man får jättemånga timmar, om man gör rätt saker. Men jag uppfattar ändå att både inspektionen och myndigheten pekar på att det finns vissa utmaningar med ämnet idrott och hälsa som vi behöver diskutera och komma fram till innan man alltför lättvindigt tror att fler timmar är den enda lösningen. Jag tror kanske att också kan leva med den tolkningen. Det är naturligtvis så att många timmar rätt använda är gott. STENOGRAFISK UTSKRIFT FRÅN DEN OFFENTLIGA UTFRÅGNINGEN (S): Tack så mycket för mycket intressanta föredragningar! Min fråga riktar sig egentligen till , som redovisade forskningen. Det handlar bland annat om de länder som utökar tiden i idrottsämnet. Går det att säga någonting om huruvida andra länder, jämförbara länder, bedriver undervisningen på ett annat sätt? Utbildar de också sina lärare på ett annat sätt än vad vi gör i ? Finns det någon dokumentation eller någon kunskap kring det? Om man nu utökar tiden i flera av de nordiska länderna och också i undrar jag: Har man ett tydligt syfte där när man utökar tiden? , Gymnastik- och : Man kan nog säga att den internationella forskningslitteraturen pekar på att det finns många likartade problem, både vad det gäller lärarutbildning och vad det gäller utformningen av ämnet i skolsituationen. Men det har inte hindrat politiker från att sätta ned fötterna. Man har också med hjälp av konsensusdelegationer och så vidare försökt vaska fram: Vad är viktigt just , i det skede som vi är i? Jag tror att det är därför som bland annat villkorade dessa till fysisk aktivitet. Man sa inte allmänt bara att det ska in i skoldagen, utan man sa: Vi avsätter pengar för att jobba fram en pedagogisk plan för detta, som också berör vilka som ska hantera den ökade fysiska aktiviteten. Mitt svar blir: Jo, det finns likartade problem. Man angriper dem på olika sätt. I , till exempel, har man skrivit om hela kursplanen för att både stärka och förebygga hälsa men också för att komma bort lite från den idrottsundervisning som blir väldigt inriktad mot sport, som faktiskt kan göra att ett antal elever vänder sig bort från skolans idrottsundervisning. Man försöker angripa det här. Problemen ser ganska likartade ut. Men i vissa länder har oron för den fysiska hälsan och hälsan över huvud taget hos unga blivit så pass stark att man har sagt: Vi kan inte vänta på förändringar. Vi måste göra en förändring nu och sedan bygga in fortbildningsinsatser. (V): Jag har två reflektioner och frågor. Vi pratar nu om timmarna, och vi pratar om innehållet. Men med tanke på de siffror vi har sett tidigare i fråga om antalet elever som inte är närvarande och så vidare undrar jag: Hur får vi de eleverna att vara med? Även om vi utökar antalet timmar och även om vi till en viss del kan förändra innehållet finns det saker runt omkring, som vi pratade om . Det är omklädningsrum och allt runt omkring som också påverkar. Där tror jag inte att själva antalet timmar kommer att vara lösningen, utan vi måste ha en generell diskussion, en bred diskussion, kring hur vi gör för att få de eleverna att komma in. Jag vill gärna höra lite reflektioner kring hur ni tänker där. Dessutom har jag en annan fråga. När vi pratar om att utöka, att ha fortbildning och så vidare kan vi nog alla skriva under på att vi långsiktigt kommer att tjäna, om vi nu ska prata på det sättet, på det här. Men kortsiktigt kommer det att vara en kostnad. Är det då en rimlig tanke att staten ska ta ett större ansvar? 2014/15:11 STENOGRAFISK UTSKRIFT FRÅN DEN OFFENTLIGA UTFRÅGNINGEN Jag vet inte om det är eller Skolinspektionen som kan kommentera det. Som vi har sett kan det annars bli ojämnt. Om man kommer att prioritera det här kan vara beroende av om kommunen har tillräckligt mycket resurser eller inte. Hur ser ni på det? Ska staten ta ett större ansvar över den här frågan också? Vice ordföranden: Då kan jag svara på fråga: Det tycker jag, också i denna fråga. Men det var inte det jag skulle säga. Det man slås av när man studerar framgångsrika recept ute i skolor är att det ofta krävs en genomtänkt strategi och tanke bakom det man gör. När man nu gör förändringar i kopplar man det till att man har en längre skoldag. Där för man in mer rörelse som man har mer matte och danska, tror jag. När det gäller Bunkeflo är det också väldigt genomtänkt hur man ska integrera rörelsen i undervisning och sådant. Jag kommer tillbaka till den fråga som ställde tidigare, för jag tycker att den är ganska central. Vi försöker begripa oss på två problem här. Det ena rör själva hälsoaspekten. Det andra rör kopplingen mellan hälsa, självförtroende, kunskapsinlärning och sådant. Är Bunkefloforskningen översättningsbar till andra skolor? Eller krävs det att man har en genomtänkt strategi? Handlar det om mer timmar, eller krävs det att man implementerar detta på ett sätt så att det är en genomtänkt strategi för att de ska stödja varandra – hälsa, kunskap och utveckling? , : Ska staten ta större ansvar? Ja, självklart. Det är det som behövs. Den utveckling som har varit, att det blir väldigt olika på olika skolor, kan inte varje kommun hantera. Det krävs att det är någon som pekar med hela handen och säger: gör vi så här. Och det krävs såklart en genomtänkt strategi. Ett utökat antal timmar behövs självklart. Precis som säger har vi inte lyckats följa läroplanens intentioner till punkt och pricka. Vi har inte kunnat få med allting. Det är väldigt bra saker som står i läroplanen, men tiden har inte räckt till. Tiden behövs alltså. Men det handlar inte bara om tid, utan det handlar naturligtvis också om en kvalitetsutveckling och en kompetensutveckling av lärare, så att de känner sig trygga i att undervisa alla barn på deras egen nivå. Som var inne på kanske vi inte alltid ska ha storgrupper, utan vi måste ha det så att vi verkligen kan möta alla barn där de befinner sig. Jag tror att det blir allt fler barn som skolan måste ta hand om. Vi har också haft en utveckling där vi har mycket mer heterogena grupper. forskning visar också tydligt att det är stora skillnader mellan dem som börjar skolan med en bakgrund där man är van vid att röra sig och är vän med sin kropp och andra grupper som inte har rört sig någonting över huvud taget. STENOGRAFISK UTSKRIFT FRÅN DEN OFFENTLIGA UTFRÅGNINGEN Då kommer jag till frågan om att öka motivationen. Är det inte en del av motivationen att känna att man vågar – att man vågar pröva och att man vågar vara tillsammans med andra? Det handlar också om att visa både när man lyckas och när man kanske inte lyckas så bra. Jag tror verkligen mycket på det här med att stötta alla i motorisk utveckling, så att man har en grund att stå på. Det handlar inte om några elitresultat på något sätt, utan det handlar just om trygghet i fråga om kroppskännedom och kroppskunskap och, naturligtvis, trygghet i omklädningsrummen. Jag har ett exempel från när startade. Det var inte så att precis allting var perfekt från början. Små barn, sex- och sjuåringar, mötte stora elever, som gick i åttan och nian, i samma omklädningsrum. Det var inte lyckat. Skolledningen förstod att de skulle schemalägga på ett annat sätt. Barnen skulle inte behöva möta de stora. Det handlade också om att ha vuxna i omklädningsrummen. Det tror jag kanske är mer eller mindre nödvändigt . , Gymnastik- och : Detta berör fråga kring hur vi kan få elever som inte är närvarande att vara med. Jag har ägnat de senaste 10–15 åren åt att titta på många idrottslektioner. Jag har upptäckt att det är någonting som många idrottslärare själva inte får tillfälle att göra. Som har tagits upp här tidigare bedriver man ofta undervisning i storgrupp, vilket innebär att man får svårt att se vissa strukturella mönster i undervisningen. Jag tror att idrottslärare behöver hjälp med att upptäcka till exempel hur tävlingsidrottens normer inverkar på undervisningen och hur andra typer av normer kring kön, klass, etnicitet och så vidare inverkar på undervisningen. Det finns skäl till att man bedriver undervisningen på det sätt som man gör, men jag tror att det är en viktig aspekt som gäller kvalitetsutvecklingen i ämnet. , : Det handlar egentligen om samma fråga: Hur får vi fler av eleverna att känna sig välkomna på våra lektioner, var de än må vara? Den frågan tror jag är ganska viktig. Var har vi våra idrottslektioner? Vad är det som gör att vi är där vi är? Vi pratar om omklädningsrum och dusch. Det har gjorts en del internationella jämförelser där. Det finns ett ganska stort antal länder i världen där man inte byter om och där man inte duschar i samband med idrottslektion. Måste man vara ombytt för att få vara med? Jag har fått den här frågan ett antal gånger: Kan man inte få E i idrott om man inte byter om? Jag svarar alltid: Jo, det är klart att man kan. Då kommer ofta följdfrågan: Kan man få A också? Ja, säger jag, fast det är mycket svårare att göra det i tajta jeans. Det är egentligen detta som jag tycker är svaret på frågan. Vi kan inte begränsa oss genom att säga: Du måste ha en särskild klädsel på dig för att få vara med i idrott-och-hälsa-undervisningen. Då tycker jag att vi gör bort oss. 2014/15:11 STENOGRAFISK UTSKRIFT FRÅN DEN OFFENTLIGA UTFRÅGNINGEN anledning till att man ska ha en smart klädsel och att man duschar och tvättar sig, men det kan inte vara det som avvisar eleverna. Då blir det inte speciellt bra, tycker jag. Det handlar om grundläggande strukturer för hur vi tänker, över huvud taget. Måste det vara en idrottshall? Jag jobbar med IM-elever . När jag ska närma mig idrottsutrymmen med dem första gången ser jag hur håret på deras armar reser sig, och de får prickar på huden. Det skulle aldrig funka om min första grej till dem var att säga: Nej, men du har inga gympakläder med dig. Du får inte vara med. Det är en annan väg in, och det kanske är så vi måste jobba. Jag kommer tillbaka till det här med mer vidsynthet, kompetensutveckling och så vidare. Då får vi med oss eleverna. Jag är helt övertygad. , Gymnastik- och : Vi talade tidigare om att vi inte hade utbildade lärare – , sa , när det gäller de yngre barnen. Och jag vet att det bara är av lärarna i idrott och hälsa i årskurs 7– 9, i , som har ämneskompetens. Någonstans handlar det om att kunna möta barnen, om man har en ämneslärarutbildning. Det handlar om att kunna möta de barn som är inaktiva eller de barn som har olika motoriska problem. Är man inte utbildad kanske man inte kan göra detta. Utbildningsinsatserna från har varit jättebra med Lärarlyftet, men vi har inte fått lärare att kunna delta på kurserna, för de har inte fått huvudmannens godkännande. Vi har haft jättemånga sökande till GIH, som jag tar som exempel. Sedan säger de: Nej, jag kan inte gå kursen. Jag får inte gå, för matte och svenska är viktigare ämnen på min skola. Vi har haft en lic-forskarskola i två omgångar, som bland annat GIH är involverad i. I första omgången fick vi goda pengar från staten, som stöttade det. Vi hade 15 stycken studenter, och nästan alla är i hamn och har licentierat. I den här omgången, när kommunerna, skolhuvudmännen, skulle ansvara för utbildningen fick vi bara fem sökande till de 15 platser vi hade. De fick inte skolhuvudmannens bidrag till att fortbilda sig. Fortbildningsinsatser behövs – ja – och vi behöver ha fler behöriga lärare i ämnet idrott och hälsa i skolorna. (S): Tack så mycket för goda inspel efter lunch också! Vi hörde av och att forskningen visar hur fysisk aktivitet stöder kunskapsinhämtande och kunskapsinlärning. Och hörde vi att många idrottslärare känner att de inte riktigt är en del av det pedagogiska utvecklingsarbetet på skolor. De kan känna sig lite exkluderade. De sitter kanske i en skrubb för sig själva någonstans och kuckelurar – om man ska vara lite raljerande. Hur har det blivit så här? Hur kommer det sig? Och, framför allt, vad kan vi göra åt det? Det kan låta lockande att ha mer – alla ämnen skulle väl vilja ha mer. Det är klart att det alltid har betydelse. STENOGRAFISK UTSKRIFT FRÅN DEN OFFENTLIGA UTFRÅGNINGEN det någonting här som vi borde prata mycket mer om? Hur blir idrottsläraren en del av det pedagogiska laget? Hur gör vi? Ordföranden: Jag tänker att lite grann av det som inledde med, nämligen syftet, är väldigt relevant att fundera över: Varför ska man eventuellt ha fler timmar? En sak är om man behöver mer rörelse och mer fysisk aktivitet. Då tänker jag på bild som visade hur man arbetade i bland annat och . Förutom idrotten lägger man till någonting som är rörelse och fysisk aktivitet.