urf · H3A5URF1 · 2015-10-16 00:00:00 — sen ska nämnden också redovisa Denna lag träder i kraft . Lagen ska tillämpas första gången i fråga om nämndens redogörelse för . Riksdagsstyrelsen beslutade att uppdra åt en kommitté att göra en översyn av lagen (2006:999) med ekonomiadministrativa bestämmelser m.m. för , ombudsmän och , i resten av betänkandet förkortad REA-lagen, och till lagen hörande föreskrifter. Kommittén antog namnet (dnr 1511-2013/14). Översynen bör enligt direktiven syfta till att förtydliga regelverket, se över regelstrukturen och föreslå en anpassning av regelverket till den nu gällande budgetlagen (2011:203). Det bör även övervägas var och på vilken nivå olika frågor bör regleras. I kommitténs direktiv anges ett antal frågor som kommittén särskilt ska uppmärksamma i sitt arbete. Frågorna rör bl.a. ansvarsförhållandet mellan och nämndmyndigheter, regelverket kring avgiftsuttag, investeringsplaner samt regler kring internrevision och intern styrning och kontroll. Riksdagsstyrelsen beslutade om tilläggsdirektiv enligt vilka kommittén även fick i uppdrag att föreslå hur regelverket om redovisning och ansvar för chefspensioner kan förtydligas. Kommittén ska redovisa uppdraget senast . Direktiven återfinns som bilagor till betänkandet. I kommittén har utöver företrädare för även ingått företrädare för övriga myndigheter under – , ombudsmän, och nämndmyndigheterna – samt för och . Kommittén har sammanträtt . Betänkandet inleds med en kortfattad beskrivning av REA-lagens bakgrund och innehåll (avsnitt 3). Detta följs av en beskrivning av skälen för en översyn och utgångspunkterna för densamma samt slutligen ett ställningstagande om hur översynen påverkar REA-lagen (avsnitt 4). Därefter följer i avsnitt 5–16 kommitténs förslag och bedömningar inom olika områden samt motiven för dessa. I betänkandet berörs endast de områden där kommitténs förslag eller bedömningar innebär sakliga förändringar i förhållande till REA-lagen eller budgetlagen eller där kommittén visserligen inte föreslår några ändringar i sak men där den ändrade strukturen eller utformningen av bestämmelserna eller något annat skäl ändå motiverar att kommittén redogör för sina överväganden. De områden som behandlas är Budgetering och redovisning (avsnitt 5), Ekonomiska åtaganden (avsnitt 6), Finansiering av investeringar (avsnitt 7), Förvärv och överlåtelse av egendom (avsnitt 8), Avgifter (avsnitt 9), Donationer (avsnitt 10), Kompensation för ingående mervärdesskatt (avsnitt 11), Redovisning och revision (avsnitt 12), Intern styrning och kontroll och internrevision (avsnitt 13), Chefspensioner (avsnitt 14), nämnd- myndigheter (avsnitt 15) och Föreskrifter (avsnitt 16). Frågor om ikraftträdande och övergångsbestämmelser behandlas i av- Därefter redovisas en kostnads- och konsekvensanalys i avsnitt 18. avsnitt 19 slutligen lämnas en författningskommentar. 3.1 Ekonomiadministrativa bestämmelser för myndigheter REA-lagen och de föreskrifter som hör till denna reglerar främst frågor om budget och ekonomiadministration inom riksdagsområdet. I lagen finns bestämmelser om effektivitet och resultat, budgetering och redovisning på statens budget, ekonomiska förpliktelser, finansiering av investeringar, avgifter, överlåtelse av statens egendom samt redovisning och revision. Därtill finns det bestämmelser om förvärv av egendom, donationer och kompensation för ingående mervärdesskatt. Lagen innehåller också bestämmelser om intern styrning och kontroll och internrevision. Med stöd av ett bemyndigande i REA-lagen har riksdagsstyrelsen utfärdat föreskrifter om tillämpningen av lagen. Dessa tillämpningsföreskrifter kompletterar REA-lagens bestämmelser i frågor av mer detaljerad karaktär och på områden där lagformen inte bedömts vara nödvändig eller lämplig. REA-lagen gäller för sådan verksamhet som , ombudsmän och ansvarar för. Lagen gäller däremot inte för . Ekonomiadministrativa bestämmelser för finns i lagen (1988:1385) om riksbank, i det följande riksbankslagen. REA-lagen är inte heller tillämplig för nämndmyndigheter – , , , till ombudsmän och riksrevisorerna, , och . REA-lagen trädde i kraft . Syftet med lagen var att skapa en ökad klarhet om vilka skyldigheter och befogenheter myndigheter hade på finansmaktens område. Den skulle också förenkla styrning av myndigheterna och förtydliga befogenhetsfördelningen mellan och dess myndigheter. Bestämmelserna utformades med utgångspunkten att det sakliga innehållet i den numera upphävda lagen (1996:1059) om statsbudgeten också skulle gälla för myndigheter om inte särskilda skäl talade emot detta. Också flera av de förordningar som anslöt till lagen om statsbudgeten fick tjäna som förebilder för innehållet i och utformningen av REA-lagen och dess tillämpningsföreskrifter. För del konstaterades att det var lämpligare att komplettera riksbankslagen inom de områden som var aktuella än att låta generellt omfattas av REA-lagen. Skälen för detta var bankens oberoende ställning som centralbank, med självständig förmögenhetsförvaltning och eget fastställande av budgeten. De områden där riksbankslagen behövde kompletteras var överlåtelse av egendom, redovisning och revision, rätten till kompensation för ingående mervärdesskatt och rätten att ta ut vissa avgifter (jfr framst. 2005/06:RS5 s. 23 f.). 3.2 Ändringar i REA-lagen sedan ikraftträdandet Sedan REA-lagen trädde i kraft har den ändrats . övergick myndigheterna under regeringen från utgiftsmässig till kostnadsmässig redovisning av förvaltningsutgifter mot anslag. Det innebär att myndigheterna numera ska redovisa sina förvaltningsutgifter mot anslag det budgetår till vilket kostnaderna hänför sig i stället för som tidigare det budgetår till vilket utgifterna hänför sig. Med hänvisning till att samma redovisningsprinciper bör gälla för anslag som disponeras av myndigheter som gäller för övriga anslag på statens budget ändrades också bestämmelserna om anslagsredovisning i REA-lagen (bet. 2008/09:FiU15 och rskr. 2008/09:30). Regler om internrevision och intern styrning och kontroll infördes i såväl REA-lagen som riksbankslagen. Syftet var att i allt väsentligt ställa samma krav på internrevision och intern styrning och kontroll för myndigheter som för myndigheterna under regeringen (framst. 2009/10:RS6, bet. 2010/11:KU9 och rskr. 2010/11:51). ändrades REA-lagen i syfte att klarlägga ansvarsfördelningen mellan och nämndmyndigheter (framst. 2012/13:RS1, bet. 2012/13:KU9 och rskr. 2012/13:65 samt framst. 2012/13:RS3, bet. 2012/13:KU24 och rskr. 2012/13:219). 3.3 Erfarenheter av REA-lagen Innan REA-lagen trädde i kraft gavs förutsättningarna för styrningen av myndigheter i särskilda riksdagsbeslut, uttalanden från och framför allt i praxis. I avsaknad av reglering fanns det risk för att styrningen skulle bli svåröverskådlig. En författningsreglering inom riksdagsområdet som byggde på relevanta delar av lagen om statsbudgeten skulle enligt förarbetena till REA-lagen skapa klarhet. Vidare skulle styrning förenklas och befogenhetsfördelningen mellan och myndigheterna förtydligas (se framst. 2005/06:RS5 s. 22). En samlad lag med ekonomiadministrativa bestämmelser som gäller för flertalet av myndigheterna under har skapat en större tydlighet i styrningen av dessa myndigheter och i utövande av finansmakten. Detta kan i sin tur bidra till att säkerställa ett fortsatt högt förtroende för den verksamhet som staten genom dessa myndigheter bedriver. Att strävan varit att, med beaktande av riksdagsmyndigheternas särart, skapa en så likformig reglering som möjligt för alla myndigheter i staten har också inneburit en större tydlighet i synen på och styrningen av staten som helhet. 4 Behov av en ändrad reglering 4.1 Anpassning till en ändrad regeringsform och en ny budgetlag Vid utformningen av REA-lagen stod den dåvarande budgetlagen, lagen (1996:1059) om statsbudgeten, som förebild. Ett uttalat mål var att det sakliga innehållet i lagen om statsbudgeten också skulle gälla för myndigheter om det inte fanns särskilda skäl emot detta (framst. 2005/06:RS5 s. 24). Grunden för befogenhetsfördelningen inom finansmaktens område finns i 9 kap. regeringsformen. beslutade som ett led i en övergripande översyn av regeringsformen om vissa ändringar i 9 kap. regeringsformen (prop. 2009/10:80, bet. 2009/10:KU19 och rskr. 2009/10:304 samt bet. 2010/11:KU4 och rskr. 2010/11:21). Ändringarna trädde i kraft . Genom ändringarna har bestämmelserna i 9 kap. regeringsformen fått en delvis annan ordningsföljd och flera av bestämmelserna har också omarbetats. Vidare har vissa begrepp tagits bort eller ersatts med andra. Bland annat har begreppet ”statsbudget” ersatts med ”statens budget” och begreppet ”ekonomisk förpliktelse” har ersatts med ”ekonomiskt åtagande”. I samband med detta gjordes också en översyn av lagen om statsbudgeten. trädde den nya budgetlagen (2011:203) i kraft (prop. 2010/10:40, bet. 2010/11:KU14 och rskr. 2010/11:177). Den nya budgetlagen innebar bl.a. att alla anslagstyper utom ramanslag avskaffades, att grunderna för redovisning mot inkomsttitlar och anslag i vissa avseenden ändrades, att kraven på redovisningen av beställningsbemyndiganden skärptes och att vissa grundläggande bestämmelser om årsredovisningen för staten infördes. Ytterligare en förändring i budgetlagen var att bestämmelserna i den formulerades så att de så långt som möjligt riktar sig till regeringen och inte till . Bakgrunden till detta var de synpunkter som bl.a. och finansutskottet framfört sedan lagen om statsbudgeten infördes. Vidare innebar den nya budgetlagen en språklig anpassning till ändringarna i regeringsformen. Flera av förändringarna i budgetlagen är i förhållande till innehållet i REA- lagen inte några nyheter. Det gäller t.ex. bestämmelserna om kostnadsmässig redovisning av förvaltningsutgifter. Budgetlagen har emellertid en helt ny struktur med kapitelindelning och många av bestämmelserna har omarbetats jämfört med motsvarande bestämmelser i lagen om statsbudgeten. Det finns därför anledning att se över REA-lagen såväl innehållsmässigt som strukturellt och språkligt. 4 BEHOV AV EN ÄNDRAD REGLERING 4.2 Utgångspunkter för en ändrad reglering Reglerna för myndigheter ska både till innehåll och språk i möjligaste mån överensstämma med budgetlagen och de regler som gäller för regeringens myndigheter. Avvikelser ska kunna motiveras. En reglering måste dock beakta de aktuella myndigheternas särart. Det är vidare så att myndigheterna under svarar direkt mot för sin verksamhet. Myndigheterna under regeringen däremot svarar mot regeringen, som i sin tur är ansvarig inför för den verksamhet som myndigheterna bedriver. Också detta förhållande kan inom vissa områden motivera att regelverket ser något annorlunda ut för myndigheterna under än det som gäller för regeringens myndigheter. En annan väsentlig skillnad mellan regleringen av myndigheterna under regeringen och myndigheter är att regeringen i förhållande till sina myndigheter har möjlighet att meddela föreskrifter i förordningsform. kan endast styra sina myndigheter genom lag. kan dock genom ett bemyndigande lämna till en myndighet under att meddela föreskrifter som avser förhållandet inom myndigheter, se 8 kap. 13 § regeringsformen. Bestämmelserna om budget och ekonomiadministration har en direkt koppling till finansmakt och styrning av annars i mycket hög grad självständiga myndigheter. Det talar för att de grundläggande reglerna om detta, i likhet med vad som är fallet , bör framgå av lag. Bestämmelser av mer detaljerad karaktär och som behandlar det praktiska genomförandet av lagens bestämmelser bör däremot lämpligen regleras på lägre nivå. Härigenom tillgodoses både kravet på överensstämmelse mellan regelsystemen och behovet av en ändamålsenlig reglering med tillräcklig grad av flexibilitet. 4.3 Ändringar i REA-lagen eller en ny lag Kommitténs förslag: Lagen (2006:999) med ekonomiadministrativa bestämmelser m.m. för , ombudsmän och ska upphävas och ersättas med en ny lag. Den nya lagen ska heta lag om budget och ekonomiadministration för myndigheter. Om principen om mesta möjliga överensstämmelse mellan reglerna för regeringens respektive myndigheter ska upprätthållas måste REA-lagen anpassas efter ändringarna i regeringsformen och den nya budgetlagen både till innehåll, struktur och språk. En sådan anpassning kräver genomgripande ändringar i REA-lagen, främst strukturellt och språkligt men också innehållsmässigt i vissa delar. 4 BEHOV AV EN ÄNDRAD REGLERING För att öka överblickbarheten bör lagen i likhet med budgetlagen vara indelad i kapitel. Den bör också tydligare än rikta sig till myndigheterna. Det innebär bl.a. att de bestämmelser som är formulerade som en möjlighet för att besluta om något som avviker från vad som sägs i lagen i stället formuleras som en upplysning till myndigheten om att vad som sägs i lagen i en viss fråga gäller, om inte har beslutat något annat. Vidare bör terminologin i lagen överensstämma med terminologin i regeringsformen och budgetlagen. Utformningen av de enskilda bestämmelserna i lagen bör som huvudregel också inte bara innehållsmässigt utan även språkligt överensstämma med motsvarande bestämmelser i budgetlagen. Förändringarna i sak torde däremot vara mindre genomgripande. Sammanfattningsvis är de ändringar som bör göras i REA-lagen av den omfattningen att de inte bör genomföras i den befintliga lagen. Kommittén föreslår därför att lagen (2006:999) med ekonomiadministrativa bestämmelser m.m. för , ombudsmän och ska upphävas och ersättas av en ny lag. Den nya lagen ska heta lag om budget och ekonomiadministration för myndigheter. 4.4 Ändringar i riksbankslagen REA-lagens bestämmelser gäller som framgår ovan inte för . Ekonomiadministrativa bestämmelser för finns i lagen (1988:1385) om riksbank, förkortad riksbankslagen. I den mån kommitténs förslag även berör behandlas förslagens eventuella påverkan på riksbankslagen i anslutning till det aktuella avsnittet. 5 Budgetering och redovisning En utgångspunkt när REA-lagen utarbetades var som tidigare angetts att bestämmelserna i lagen skulle överensstämma med de regler som gällde för regeringen och dess myndigheter enligt den dåvarande budgetlagen, lagen (1996:1059) om statsbudgeten, med tillhörande förordningar. En sådan överensstämmelse var särskilt motiverad när det gällde frågor om budgetering och redovisning på anslag och inkomsttitlar på statens budget. De anslag som anvisas myndigheter och de inkomsttitlar som används av myndigheterna ingår i statens budget. Därmed måste också samma redovisningsprinciper tillämpas av myndigheter som gäller för statens budget i övrigt (se framst. 2005/06:RS5 s. 40). Lagen om statsbudgeten ersattes 2011 av budgetlagen (2011:203). Bestämmelserna i budgetlagen om bl.a. budgetering och redovisning på statens budget har fått en något annan utformning och struktur än motsvarande bestämmelser i lagen om statsbudgeten. Även om ändringarna i sak i förhållande till REA- lagen är tämligen begränsade föranleder den ändrade utformningen ändå kommittén att särskilt överväga och uttala sig inom följande områden – inkomsttitlar och anslag, budgetering och redovisning på statens budget samt redovisning mot inkomsttitlar och anslag. 5.1 Inkomsttitlar och anslag Kommitténs förslag: Av den nya lagen ska det framgå att för budgetering och redovisning av myndighetens inkomster och utgifter på statens budget ska inkomsttitlar för olika slag av inkomster och ramanslag för utgifter för bestämda ändamål användas. I 1 § första stycket REA-lagen anges att lagen innehåller bestämmelser i anslutning till 9 kap. regeringsformen. Av 4 § första stycket REA-lagen framgår att när enligt 9 kap. 3–5 §§ regeringsformen anvisar anslag till angivna ändamål ska anslagstypen ramanslag användas. Av 9 kap. 3 § regeringsformen framgår bl.a. att beslutar om en beräkning av statens inkomster och om anslag för bestämda ändamål. Av regeringsformen framgår däremot inte vad de inkomster som beräknar ska budgeteras och redovisas mot. Inte heller regleras i regeringsformen vilka slags anslag som finns. 5 BUDGETERING OCH REDOVISNING Av 3 § lagen om statsbudgeten framgick att det fanns tre olika anslagstyper – obetecknade anslag, reservationsanslag och ramanslag – för vilka olika villkor gällde. När REA-lagen infördes konstaterades att anslagstypen ramanslag borde användas när anvisar anslag till myndigheter och det kom också till uttryck i 4 § REA-lagen (framst. 2005/06:RS5 s. 34). är ramanslag den enda anslagstyp som används inom staten. I samband med att budgetlagen infördes avskaffades också alla andra anslagstyper än ramanslag. I 3 kap. 2 § budgetlagen anges numera att ramanslag ska användas vid budgetering av utgifter för bestämda ändamål. Av 3 kap. 1 § budgetlagen framgår vidare att för budgetering och redovisning av inkomster på statens budget ska inkomsttitlar för olika slag av inkomster användas. Någon motsvarande bestämmelse som introducerar begreppet inkomsttitel finns inte i REA-lagen. Begreppen inkomsttitel och ramanslag används inte i regeringsformen men är av central betydelse för de bestämmelser om budgetering och redovisning som meddelas i de lagar som knyter an till regeringsformens bestämmelser. I budgetlagen finns bestämmelser om att inkomsttitlar ska användas för budgetering och redovisning av olika slag av inkomster och att ramanslag ska användas vid budgetering av utgifter för bestämda ändamål. Det behövs enligt kommittén bestämmelser som introducerar dessa begrepp också i lagen om budget och ekonomiadministration för myndigheter. Till skillnad från den nuvarande regleringen i REA-lagen är syftet med en bestämmelse om att ramanslag ska användas inte att ge uttryck för ett val mellan olika anslagstyper. En sådan bestämmelse syftar i stället endast till att introducera begreppet inför de efterföljande bestämmelserna. På samma sätt syftar en bestämmelse om att inkomster på statens budget ska budgeteras och redovisas mot inkomsttitlar till att introducera begreppet inkomsttitel inför de efterföljande bestämmelserna. Kommittén föreslår mot bakgrund av detta att det av den nya lagen ska framgå att för budgetering och redovisning av myndighetens inkomster och utgifter på statens budget ska inkomsttitlar för olika slag av inkomster och ramanslag för utgifter för bestämda ändamål användas. 5 BUDGETERING OCH REDOVISNING 5.2 Budgetering och redovisning på statens budget Kommitténs förslag: Myndighetens inkomster och utgifter ska budgeteras och redovisas brutto på inkomsttitlar och anslag på statens budget. Detta ska dock inte gälla för sådana inkomster som myndigheten får disponera. Inkomster som myndigheten får disponera ska inte budgeteras och redovisas mot inkomsttitlar. Ska inkomsterna helt eller till en bestämd del täcka utgifterna i en viss verksamhet ska inkomsterna och motsvarande utgifter inte heller budgeteras och redovisas mot anslag. Om inkomsterna till en obestämd del ska täcka utgifterna i en verksamhet ska inkomsterna redovisas mot anslag (nettoredovisning). Enligt 5 § REA-lagen ska inkomster som myndigheten inte disponerar redovisas mot en inkomsttitel. Av 7 § första stycket samma lag framgår att myndighetens inkomster och utgifter ska redovisas brutto på statens budget, den s.k. bruttoprincipen. I andra stycket görs ett undantag från bruttoprincipen för sådan verksamhet där inkomsterna bara ska bidra till att täcka verksamhetens utgifter. I fråga om sådan verksamhet får utgifterna redovisas netto mot anslag. Inkomster och utgifter från sådan verksamhet ska alltså redovisas på statens budget, men redovisningen får ske netto. Enligt 8 § REA-lagen ska en verksamhet där myndighetens kostnader helt ska täckas med verksamhetens intäkter och där myndigheten får disponera intäkterna inte redovisas mot anslag eller inkomsttitlar, dvs. varken verksamhetens intäkter eller kostnader ska redovisas på statens budget. REA-lagens bestämmelser i denna del är utformade med 9, 17 och 18 §§ lagen om statsbudgeten som förebild. Regeringsformen och den nya budgetlagen Enligt 9 kap. 2 § regeringsformen i dess lydelse får statens medel inte användas på annat sätt än har bestämt. Om användningen av statsmedel för skilda behov bestämmer genom budgetreglering enligt 3–5 §§. får dock bestämma att medel tas i anspråk i annan ordning. Av samma lydelse av 9 kap. 3 § regeringsformen framgick bl.a. att vid budgetregleringen bestämmer till vilka belopp statsinkomsterna ska beräknas och anvisar anslag till angivna ändamål. Av 9 § lagen om statsbudgeten framgick att inkomster som beräknas av ska redovisas mot inkomsttitel. Av de angivna bestämmelserna följde endast indirekt att 5 BUDGETERING OCH REDOVISNING inkomster som inte beräknat inte skulle redovisas mot inkomsttitel. Sådana inkomster ansågs ha specialdestinerats till en verksamhet. Inom ramen för översynen av regeringsformen ändrades bl.a. bestämmelserna om beslut om budget i 9 kap. regeringsformen. Av 9 kap. 3 § framgår numera bl.a. följande. beslutar om budget för det följande budgetåret. beslutar därvid om en beräkning av statens inkomster och om anslag för bestämda ändamål. kan besluta om att statens inkomster får tas i anspråk för bestämda ändamål på annat sätt än genom beslut om anslag. Det senare utgör s.k. specialdestination. I samband med översynen av lagen om statsbudgeten konstaterades att det av budgetlagen uttryckligen borde framgå att de undantag från bruttoredovisning på statens budget som lagen medger bara avser inkomster som specialdestinerats till en viss verksamhet. Det konstaterades också att undantagen från bestämmelsen om bruttoredovisning av inkomster och utgifter på statens budget för specialdestinerade inkomster i form av nettoredovisning respektive redovisning vid sidan av statens budget behövde få en tydligare reglering i den nya lagen (prop. 2010/11:40 s. 35 f.). Den nya budgetlagen har utformats i enlighet med detta utan att någon ändring i sak varit avsikten. I 3 kap. 4 § budgetlagen anges att statens inkomster och utgifter ska budgeteras och redovisas brutto på inkomsttitlar och anslag med de undantag som anges i 6 §. Av 3 kap. 6 § första stycket budgetlagen, som ersatt 9 § lagen om statsbudgeten, följer att om har beslutat att inkomster får tas i anspråk för ett bestämt ändamål på annat sätt än genom beslut om anslag (specialdestination), ska inkomsterna inte budgeteras och redovisas mot inkomsttitlar. Bestämmelsen avser alla inkomster som har specialdestinerats till en viss verksamhet. Den omfattar därmed såväl belastande som frivilliga avgifter och andra inkomster, t.ex. räntebetalningar och inkomster från försäljning av egendom. En verksamhet där intäkterna helt ska täcka verksamhetens kostnader skulle enligt 18 § lagen om statsbudgeten inte budgeteras eller redovisas mot anslag eller inkomsttitlar. I förarbetena till budgetlagen anfördes att detsamma borde gälla också när en bestämd del av verksamhetens kostnader ska täckas av intäkterna. Bestämmelsen i 3 kap. 6 § andra stycket andra meningen budgetlagen gavs därför en något annan utformning än sin föregångare. Det förtydligades också i förarbetena att formuleringen ”helt eller till en bestämd del” avser sådana fall där ett ekonomiskt mål gäller för verksamheten. Vad gäller sådan verksamhet där intäkterna endast ska bidra till att täcka verksamhetens kostnader, dvs. verksamhet för vilken något ekonomiskt mål inte fastställts, anfördes i förarbetena att bestämmelsen om nettoredovisning i 17 § andra stycket lagen om statsbudgeten gav intryck av att det förelåg en valmöjlighet genom att det i bestämmelsen stod ”får”. Någon sådan valmöjlighet fanns inte i och med att redovisning mot inkomsttitel enligt 18 § lagen om statsbudgeten inte skulle ske om en inkomst specialdestinerats till en verksamhet. Bestämmelsen i 3 kap. 6 § andra stycket budgetlagen har utformats i enlighet med detta. 5 BUDGETERING OCH REDOVISNING Bestämmelserna om budgetering och redovisning på statens budget har genomgått en omfattande omarbetning i budgetlagen jämfört med lagen om statsbudgeten.