urf · H3A5URF1 · 2015-10-16 00:00:00 — Den finansiella redovisningen av nämndernas verksamhet i årsredovisning och den ytterligare redovisning av nämndernas kostnader i deras verksamhetsredogörelser som föreslås i föregående avsnitt möjliggör insyn i och uppföljning av verksamheten. Vidare lämnas de årliga verksamhetsredogörelserna till där de utlöser motionsrätt. Utöver denna uppföljning har också möjlighet att granska verksamheten i nämnderna inom ramen för den s.k. effektivitetsrevisionen, se 2 och 4 §§ lagen om revision av statlig verksamhet m.m. Riskerna i nämndernas verksamhet är, som också konstaterats i tidigare utredningar, mycket begränsade och det finns möjlighet till insyn och uppföljning av verksamheterna. Vidare torde de förslag och bedömningar som lämnats i de föregående avsnitten bidra till ytterligare transparens i redovisningen av nämndernas verksamhet. Kommittén anser därför att den ökade administrativa börda för nämnderna som ett krav på egna årsredovisningar skulle innebära inte kan motiveras. Den ordning som gäller med finansiell redovisning som en del av en annan myndighets årsredovisning och med separata verksamhetsredogörelser är också i överensstämmelse med vad som gäller för flertalet nämndmyndigheter under regeringen. 16.1 Rätten att meddela föreskrifter Kommitténs förslag: får, efter att ha gett ombudsmän och tillfälle att yttra sig, meddela föreskrifter om tillämpningen av lagen om budget och ekonomiadministration för myndigheter. Föreskrifterna får inte begränsa ombudsmäns eller självständighet i den granskande verksamheten. Riksdagsstyrelsen får enligt 46 § REA-lagen meddela de föreskrifter som behövs för tillämpningen av lagen. Innan riksdagsstyrelsen beslutar om sådana föreskrifter ska berörda myndigheter ges tillfälle att yttra sig. Riksdagsstyrelsen får inte besluta om sådana föreskrifter som begränsar ombudsmäns eller självständighet i den granskande verksamheten. När REA-lagen infördes fanns det enligt den dåvarande lagen (2000:419) med instruktion för riksdagsförvaltningen en möjlighet för riksdagsstyrelsen att genom delegation överlåta till riksdagsdirektören att besluta om föreskrifter som skulle meddelas av förvaltningen. I samband med att den nya lagen (2011:745) med instruktion för infördes togs denna möjlighet bort. Av 10 § 5 i instruktion framgår numera att sådana föreskrifter som det här är fråga om alltid ska beslutas av styrelsen. Föreskrifter av det slag som är aktuellt här ska alltså enligt instruktion alltid beslutas av riksdagsstyrelsen. Det saknas därför anledning att i lagen om budget och ekonomiadministration för myndigheter särskilt framhålla att föreskrifterna ska beslutas av riksdagsstyrelsen. Det är tillräckligt att, i enlighet med den struktur som finns i instruktion, ange att får meddela sådana föreskrifter. I övrigt föreslås inte någon ändring jämfört med REA-lagens bestämmelse. Kommittén föreslår mot bakgrund av det anförda att , efter att ha gett ombudsmän och tillfälle att yttra sig, får meddela föreskrifter om tillämpningen av lagen om budget och ekonomiadministration för myndigheter. Som en följd av den genomgång kommittén har gjort av bestämmelserna om föreskriftsrätt föreslår kommittén också vissa följdändringar i lagen med instruktion för och lagen (2002:1023) med instruktion för . Bestämmelsen i 7 § 1 lagen med instruktion för om förvaltningens rätt att meddela ekonomiadministrativa föreskrifter enligt 46 § REA-lagen ska utgå. Rätten för att meddela de aktuella föreskrifterna framgår direkt av lagen om budget och ekonomiadministration för myndigheter och regleringen i instruktionen är därmed en onödig dubbelreglering av denna rätt. Det innebär också att den hänvisning till instruktion som görs i 5 § lagen med instruktion för ska justeras i enlighet med detta. 16.2 Förslag till föreskrifter I kommitténs uppdrag ingår också att lämna förslag till de föreskrifter som behövs för tillämpningen av lagen. De nuvarande föreskrifterna till REA-lagen baseras på de förordningar som hör till lagen (1996:1059) om statsbudgeten, t.ex. kapitalförsörjningsförordningen (1996:1188), anslagsförordningen (1996:1189) och förordningen om årsredovisning och budgetunderlag (2000:605). Föreskrifterna grundar sig också på övriga förordningar med anknytning till bestämmelserna i lagen om statsbudgeten, t.ex. avgiftsförordningen (1992:191) och förordningen (1993:527) om förvaltning av statliga fastigheter, m.m (se 2005/06:URF1 s. 109 f.). De ekonomiadministrativa förordningar som gäller för regeringens myndigheter ska också i fortsättningen ligga till grund för de föreskrifter som riktar sig till myndigheter. Flera av förordningarna har dock upphävts och ersatts med nya förordningar i samband med införandet av budgetlagen (2011:203), t.ex. har regeringen beslutat en ny kapitalförsörjningsförordning (2011:210) och en ny anslagsförordning (2011:223). Förordningarna har vidare genomgått flera både innehållsmässiga och språkliga förändringar. Även om de befintliga föreskrifterna till REA-lagen alltså kan tjäna som förebild för de föreskrifter som kommittén har i uppdrag att ta fram finns det behov av att se över och anpassa dessa föreskrifter efter det förslag till ny lag som kommittén lämnat. Den lag om budget och ekonomiadministration för myndigheter som kommittén föreslår har vidare en annan struktur än REA-lagen. En utgångspunkt för föreskrifter som ska vara ett stöd i tillämpningen av en lag bör enligt kommittén vara att dessa är lättillgängliga för dem som ska tillämpa lagen. Ett sätt att göra föreskrifterna tillgängliga är att de, förutom att vara relevanta och tydliga, också utformas på ett sådant sätt att de följer strukturen i lagen. Det blir därigenom lättare att utifrån en given bestämmelse i lagen hitta den eller de bestämmelser i föreskrifterna som hör till den aktuella bestämmelsen i lagen. Också detta är något som bör påverka utformningen av de föreskrifter som kommittén har i uppdrag att föreslå. Kommitténs förslag till föreskrifter framgår av bilaga 3. 17 Ikraftträdande och övergångsbestämmelser Kommitténs förslag: Lagen om budget och ekonomiadministration för myndigheter ska träda i kraft , då lagen (2006:999) med ekonomiadministrativa bestämmelser m.m. för , ombudsmän och ska upphöra att gälla. Förslagen till ändringar i nämndmyndigheternas instruktioner och i lagen (1980:607) om beslutande organ i frågor om disciplinansvar m.m. beträffande arbetstagare hos och dess myndigheter ska träda i kraft och tillämpas första gången i fråga om myndigheternas redogörelser för . Även övriga lagförslag ska träda i kraft . Lagen om budget och ekonomiadministration för myndigheter behandlar frågor med koppling till myndigheternas budget, bokföring och årsredovisningar. Myndigheternas budgetår sammanfaller med kalenderåret, se 9 kap. 5 § riksdagsordningen. Med hänsyn till detta bör lagen lämpligen träda i kraft . Första tidpunkt för ikraftträdande är därmed . I samband med att lagen om budget och ekonomiadministration för myndigheter träder i kraft bör REA-lagen upphöra att gälla. Den nya lagen innebär inte några större förändringar i sak jämfört med REA-lagen. Skillnaderna i den nya lagen jämfört med REA-lagen utgörs främst av en ny struktur och av att vissa av bestämmelserna skrivits om för att bli tydligare. I den mån förslaget till ny lag innebär ändringar i sak, t.ex. övergången från inkomstmässig till intäktsmässig redovisning av avgifter mot inkomsttitel, är ändringarna huvudsakligen endast en anpassning efter en redan etablerad praxis. Det finns därför inte något behov av övergångsbestämmelser. Även övriga lagändringar bör, även om det inte är nödvändigt, träda i kraft som den nya lagen, dvs. De ändringar som föreslås i nämndmyndigheters instruktioner och i lagen om beslutande organ i frågor om disciplinansvar m.m. beträffande arbetstagare hos och dess myndigheter bör därmed tillämpas i förhållande till de verksamhetsredogörelser som myndigheterna ska lämna . För att ska hinna bereda och besluta föreskrifter till lagen till ikraftträdandet bör behandla förslaget . 18 Kostnads- och konsekvensanalys Kommitténs bedömning: Förslagen och bedömningarna medför inte några nämnvärda konsekvenser i de avseenden som avses i 14 och 15 §§ kommittéförordningen (1998:1474). Enligt kommitténs direktiv ska kommittéförordningens bestämmelser tillämpas på utredningen. Det innebär att kommittén i enlighet med 14 och 15 §§ nämnda förordning ska göra en konsekvensanalys av de förslag som lämnas. Om förslagen i ett betänkande påverkar kostnaderna eller intäkterna för staten, kommuner, landsting, företag eller enskilda ska, enligt 14 § kommittéförordningen, en beräkning av dessa konsekvenser redovisas i betänkandet. Om förslagen innebär samhällsekonomiska konsekvenser i övrigt ska också dessa redovisas. När det gäller kostnadsökningar och intäktsminskningar för staten, kommuner och landsting ska kommittén föreslå en finansiering. Har förslagen betydelse för den kommunala självstyrelsen ska konsekvenserna anges i betänkandet enligt 15 § kommittéförordningen. Detsamma gäller när ett förslag har betydelse för brottsligheten och det brottsförebyggande arbetet, för sysselsättningen och offentlig service i olika delar av landet, för små företags arbetsförutsättningar, konkurrensförmåga eller villkor i övrigt i förhållande till större företags, för jämställdheten mellan kvinnor och män eller för möjligheterna att nå de integrationspolitiska målen. De förslag och bedömningar som kommittén lämnar i detta betänkande riktar sig till och berör i det närmaste uteslutande och dess myndigheter. Syftet med förslagen är främst att göra regelverket tydligare och anpassa det efter den utveckling som skett sedan REA-lagen trädde i kraft . Det innebär också att regelverket i vissa frågor medför nya krav t.ex. i fråga om kostnadsredovisning för nämndmyndigheter. Dessa förslag är dock inte av den karaktären att de innebär några kostnadsmässiga eller andra konsekvenser som avses i 14 och 15 §§ kommittéförordningen. Med REA-lagen avses i det följande lagen (2006:999) med ekonomiadministrativa bestämmelser m.m. för , ombudsmän och . 19.1 Förslaget till lag om budget och ekonomiadministration för myndigheter Lagens tillämpningsområde 1 § I paragrafen finns en upplysning om att bestämmelserna i lagen är en komplettering till bestämmelserna om finansmakten i 9 kap. regeringsformen. Bestämmelsen motsvarar 1 § första stycket REA-lagen. I paragrafen finns bestämmelser om i förhållande till vilken verksamhet lagen ska tillämpas. Bestämmelsen motsvarar 1 § andra och tredje styckena REA- lagen. Effektivitet och resultat 3 § I paragrafen finns en bestämmelse om att hög effektivitet och god hushållning ska iakttas i myndighetens verksamhet. Bestämmelsen motsvarar 2 § REA- lagen. I paragrafen anges myndighetens skyldighet att inför redovisa verksamhetens mål och de resultat som uppnåtts. Bestämmelsen motsvarar 3 § REA-lagen. 2 kap. Budgetering och redovisning mot inkomsttitlar och anslag Inkomsttitlar och anslag 1 § Bestämmelsen behandlas i avsnitt 5.1. I paragrafen, som ska fungera som en länk mellan 9 kap. regeringsformen och följande bestämmelser i lagen, introduceras begreppet inkomsttitel. saknar motsvarighet i REA-lagen och har utformats med 3 kap. 1 § budgetlagen (2011:203) som förebild. Bestämmelsen behandlas i avsnitt 5.1. I paragrafen, som ska fungera som en länk mellan 9 kap. regeringsformen och följande bestämmelser i lagen, introduceras begreppet ramanslag. I regeringsformen används inte uttrycket ramanslag utan det talas om anslag för utgifter för bestämda ändamål. Paragrafen saknar motsvarighet i REA-lagen och har utformats med motsvarande bestämmelse i budgetlagen (3 kap. 2 §) som förebild. Budgetering och redovisning på statens budget 3 § Bestämmelsen behandlas i avsnitt 5.2. I paragrafen kommer huvudregeln för budgetering och redovisning av myndighetens inkomster och utgifter till uttryck. Den innebär att myndighetens inkomster och utgifter, med de undantag som framgår av 4 §, ska budgeteras och redovisas brutto på inkomsttitlar respektive anslag. Tillsammans med 4 § ersätter bestämmelsen 5, 7 och 8 §§ REA-lagen. Bestämmelsen har utformats med motsvarande bestämmelser i budgetlagen (3 kap. 4 och 6 §§) som förebild. Någon ändring i sak är inte avsedd. Bestämmelsen behandlas i avsnitt 5.2. I paragrafen anges de undantag som finns från huvudregeln i 3 §. Av första stycket framgår att en förutsättning för att ett undantag ska vara aktuellt är att det är fråga om inkomster som myndigheten får disponera. En myndighets rätt att disponera en inkomst kan framgå antingen av en lag eller av ett särskilt beslut. Sådana inkomster ingår inte i den inkomstberäkning som beslutar om inom ramen för sitt beslut om budget för det följande budgetåret. Inkomsterna utgör s.k. specialdestinerade inkomster, jfr 9 kap. 3 § regeringsformen. Inkomster som myndigheten disponerar ska därmed inte budgeteras eller redovisas mot en inkomsttitel. I andra stycket första meningen regleras sådana inkomster som helt eller till en bestämd del ska täcka utgifterna i en viss verksamhet. Sådana inkomster och motsvarande utgifter ska inte heller budgeteras och redovisas mot anslag. Att inkomsterna helt eller till en bestämd del ska täcka utgifterna för verksamheten innebär att har beslutat om ett ekonomiskt mål för verksamheten. Ett ekonomiskt mål kan vara att inkomsterna helt ska täcka utgifterna i en viss verksamhet (full kostnadstäckning). Ett ekonomiskt mål kan också vara att en bestämd andel av de totala utgifterna eller vissa särskilt utpekade utgifter ska täckas av inkomsterna i verksamheten. Andra stycket andra meningen behandlar inkomster från sådan verksamhet där inkomsterna endast till en obestämd del ska täcka utgifter i verksamheten. Sådana inkomster ska redovisas på statens budget. redovisas mot anslag, dvs. Detta utgör ett avsteg från den s.k. bruttoprincipen som kommer till uttryck i 3 §. Att inkomsterna till en obestämd del ska täcka utgifterna för verksamheten innebär att inkomsterna endast ska bidra till att täcka utgifterna i verksamheten, dvs. att inte har beslutat om ett ekonomiskt mål för verksamheten. Tillsammans med 3 § ersätter bestämmelsen 5, 7 och 8 §§ REA-lagen. Bestämmelsen har utformats med motsvarande bestämmelse i budgetlagen (3 kap. 6 §) som förebild. Någon ändring i sak är inte avsedd. I paragrafen finns bestämmelser om myndighetens befogenhet att överskrida ett anslag, s.k. anslagskredit. Bestämmelsen motsvarar 4 § andra stycket REA- Paragrafen har bearbetats något språkligt för att överensstämma med motsvarande bestämmelse i budgetlagen (3 kap. 8 § första stycket). ändring i sak är inte avsedd. I paragrafen finns bestämmelser om s.k. anslagssparande. svarar 4 § tredje stycket REA-lagen. Paragrafen har bearbetats något språkligt för att stämma överens med motsvarande bestämmelse i budgetlagen (3 kap. 10 §). Någon ändring i sak är inte avsedd. I paragrafen regleras myndighetens befogenhet att besluta att medel på ett anslag som myndigheten disponerar inte ska användas. svarar 4 § fjärde stycket REA-lagen. Paragrafen innehåller en upplysning om att de anslagsvillkor som framgår av 5–7 §§ endast gäller under förutsättning att i förhållande till ett visst anslag inte beslutar om andra villkor. Bestämmelsen motsvarar 4 § femte stycket REA-lagen men har omarbetats något för att det tydligt ska framgå att bestämmelsen är en upplysning som riktar sig till myndigheten och inte en reglering av beslutsrätt. Någon ändring i sak är inte avsedd. Redovisning mot inkomsttitlar och anslag Bestämmelsen behandlas i avsnitt 5.3. Paragrafen innehåller en upplysning om att vad som sägs om redovisning mot inkomsttitlar och anslag i 10 och 11 §§ gäller under förutsättning att inte i förhållande till en viss inkomst eller utgift eller grupper av inkomster eller utgifter beslutar att redovisning ska göras på någon annan grund. Bestämmelsen motsvarar 6 § sjätte stycket REA-lagen men har omarbetats något för att dels tydligare rikta sig till myndigheterna, dels stämma bättre överens med motsvarande bestämmelse i budgetlagen (4 kap. 1 §). Någon ändring i sak är inte avsedd. Bestämmelsen behandlas i avsnitt 5.3. I paragrafen anges när sådana inkomster som myndigheten har och som ska redovisas på statens budget ska redovisas mot en inkomsttitel på budgeten. Bestämmelsen har delvis utarbetats med motsvarande bestämmelse i budgetlagen (4 kap. 2 §) som förebild. Av första stycket första meningen framgår att inkomster av avgifter ska redovisas mot inkomsttitel det budgetår som intäkterna hänför sig till, dvs. på intäktsmässig grund. Som avgifter räknas också andra liknande ersättningar i form av försäljningsinkomster, kostnadsersättningar och finansiella ersättningar som till sin karaktär liknar avgifter. Att inkomster av avgifter ska redovisas på intäktsmässiggrund är en anpassning till de redovisningsprinciper som enligt budgetlagen gäller för statlig verksamhet i övrigt. Av andra meningen följer att övriga inkomster ska redovisas det budgetår som inkomsterna hänför sig till. Med övriga inkomster avses t.ex. sådana försäljningsinkomster som myndigheten inte får disponera. Bestämmelsen i denna del ersätter 6 § fjärde stycket REA-lagen. Andra stycket saknar motsvarighet i REA-lagen och utgör en kodifiering av vad som gällt enligt praxis och uttryckligen regleras i budgetlagen. Genom andra stycket framgår det direkt av lagen vad som gäller i fråga om sådana inkomster som ska nettoredovisas enligt 4 §. Sådana inkomster ska redovisas i enlighet med vad som enligt 11 § gäller för de utgifter som de redovisas mot. Bestämmelsen behandlas i avsnitt 5.3, 5.4 och 14.3.2. I paragrafen anges när myndighetens utgifter ska redovisas mot anslag på statens budget. Vad som sägs i bestämmelsen gäller också i förhållande till sådana inkomster som enligt 4 § andra stycket andra meningen ska redovisas mot anslag, se 10 § andra stycket. Första och tredje styckena motsvarar 6 § första och tredje styckena REA- lagen. Andra stycket första meningen motsvarar 6 § andra stycket REA-lagen med den ändringen att ”utgifter för egen verksamhet” har ersatts med ”förvaltningsutgifter”. Ändringen är en anpassning till språkbruket i motsvarande bestämmelse i budgetlagen (4 kap. 3 §). Någon ändring i sak är inte avsedd. I andra stycket andra meningen görs ett undantag från principen om kostnadsmässig redovisning av förvaltningsutgifter för utgifter för särskilda Sådana utgifter ska redovisas det budgetår som utgifterna hänför sig till. Bestämmelsen i denna del saknar motsvarighet i såväl REA-lagen som i budgetlagen. Med särskilda ekonomiska avgångsförmåner avses avsättningar för pensioner, inkomstgarantier och ekonomiskt omställningsstöd till riksdags- ledamöter enligt lagen (1994:1065) om ekonomiska villkor för Med särskilda ekonomiska avgångsförmåner avses också avsättningar för s.k. chefspension, dvs. sådan ersättning som den som lämnar vissa statliga chefsanställningar kan ha rätt till fram till dess han eller hon fyller enligt förordningen (1991:1160) om förordnandepension m.m., förordningen (1995:1038) om statliga chefspensioner m.m. eller förordningen (2003:55) om avgångsförmåner för vissa arbetstagare med statlig I paragrafen anges att myndighetens redovisning ska göras löpande. melsen motsvarar 6 § femte stycket REA-lagen. något för att stämma överens med motsvarande bestämmelse i budgetlagen (4 kap. 4 §). Någon ändring i sak är inte avsedd. Bestämmelsen behandlas i avsnitt 6.1 och 6.2. beslutar enligt 9 kap. 3 § regeringsformen om budget för ett budgetår i taget, eller om det finns särskilda skäl för en annan budgetperiod. Det kan emellertid finnas behov för en myndighet att fatta beslut som medför behov av medel under senare budgetår. I paragrafen regleras en myndighets möjlighet att fatta sådana beslut som innebär ekonomiska åtaganden för staten för tid efter det aktuella budgetåret. Första stycket motsvarar 9 § REA-lagen. Bestämmelsen i denna del har omarbetats något språkligt för att bättre stämma överens med motsvarande bestämmelse i budgetlagen (6 kap. 1 §). Någon ändring i sak är inte avsedd. I andra stycket ges ett generellt bemyndigande för myndigheten att utan särskilt beslut av göra sådana ekonomiska åtaganden för staten som inte uppgår till mer än högst av det anvisade anslaget, dock högst . Bestämmelsen är endast tillämplig om något bemyndigande enligt första stycket inte har lämnats. Någon motsvarighet till bestämmelsen i denna del finns inte i REA-lagen. Bestämmelsen är utformad med 6 kap. 1 § budgetlagen som förebild. Också bestämmelsens tredje stycke saknar motsvarighet i REA-lagen och är utformat med 6 kap. 1 § budgetlagen som förebild. Enligt detta stycke ska myndigheten när den lämnar ett förslag till bemyndigande till ange under vilka år det ekonomiska åtagandet beräknas medföra utgifter. I paragrafen finns ett bemyndigande för myndigheterna att göra sådana ekonomiska åtaganden som är nödvändiga för att den löpande verksamheten ska fungera tillfredsställande. Bestämmelsen motsvarar 10 § REA-lagen. Begreppet ”ekonomiska förpliktelser” har ersatts med ”ekonomiska åtaganden” som en anpassning till att det är så det numera benämns i 9 kap. 9 § regeringsformen. Någon ändring i sak är inte avsedd. Anläggningstillgångar som används i myndighetens verksamhet 1 § Bestämmelsen behandlas i avsnitt 7.1. I paragrafen anges hur investeringar i sådana anläggningstillgångar som används i myndighetens verksamhet ska finansieras. Huvudregeln är att sådana investeringar i likhet med vad som gäller enligt budgetlagen (7 kap. 1 §) ska lånefinansieras. Av 2–5 §§ framgår de undantag som finns från huvudregeln. Tillsammans med 9 § ersätter bestämmelsen 11 § första stycket REA-lagen. Bestämmelsen behandlas i avsnitt 7.1. I paragrafen regleras möjligheten att helt eller delvis finansiera anläggningstillgångar som används i myndighetens verksamhet med bidrag som mottagits från icke-statliga givare. Med bidrag avses i detta sammanhang också en donation. Icke-statliga givare är andra än statliga myndigheter och omfattar även bidrag från EU, FN och . Bestämmelsen utgör ett undantag från huvudregeln i 1 § om lånefinansiering av sådana tillgångar och motsvarar 13 § REA. Paragrafen har utformats med 2 kap. 3 § kapitalförsörjningsförordningen (2011:210) som förebild. Någon ändring i sak är inte avsedd. Bestämmelsen behandlas i avsnitt 7.1. I paragrafen finns bestämmelser om myndighetens möjlighet att anskaffa anläggningstillgångar som används i verksamheten genom leasing. Bestämmelsen utgör ett undantag från huvudregel i 1 § om lånefinansiering av sådana tillgångar och motsvarar 15 § REA-lagen. Bestämmelsen har omarbetats något med 2 kap. 5 § kapitalförsörjningsförordningen som förebild. i sak är inte avsedd. Bestämmelsen behandlas i avsnitt 7.1. I paragrafen anges att en anläggningstillgång som används i myndighetens verksamhet får finansieras med sådana försäljningsinkomster som avses i 5 kap. 11 §, om investeringen ingår i en sådan investeringsplan som avses i 5 kap. 3 §. Det innebär att får finansiera en investering med inkomster från en försäljning av bostadsrätt som förvaltningen har beslutat om under förutsättning att investeringen omfattas av den investerings- plan för fast egendom m.m. som har beslutat om för budgetåret. Bestämmelsen utgör ett undantag från huvudregeln i 1 § om låne- finansiering av sådana tillgångar. REA-lagen innehåller inte någon mot- Bestämmelsen syftar till att i det aktuella samman- hanget tydliggöra att anläggningstillgångar under vissa förutsättningar också får finansieras med försäljningsinkomster. Bestämmelsen har utformats med 2 kap. 4 § kapitalförsörjningsförordningen som förebild. Bestämmelsen behandlas i avsnitt 7.1 och 7.2. I paragrafen finns bestämmelser om att investeringar i vissa anläggnings- tillgångar (konstföremål, bostadsrätter och mark) och sådana investeringar som huvudsakligen syftar till att bevara riksbyggnaderna ska finansieras med