rfr · H30WRFR1 · 2015-10-13 00:00:00 — ligheter de ger , särskilt oppositionen, till information, till debatt, till framförande av skilda intressen, till initiativ och kritik av regeringen.74 I 72 m.fl. 2012 s. 593. 73 m.fl. 2012 s. 594 f. 74 SOU 1972:15 s. 287. 2 OCH KONTROLLMAKTENS STÄLLNING I STATSSKICKET grundlagspropositionen slås fast att spörsmålsinstituten inom det parlamentariska systemet fyller en viktig funktion genom att skapa möjligheter i för information och debatt.75 Någon skyldighet för statsråden att besvara interpellationer eller frågor finns formellt inte, men det hör till undantagen att så inte sker.76 När enkammarriksdagen infördes tog den över tvåkammarriksdagens regler för interpellationer och frågor utan större förändringar. Det har skett ett antal förändringar av frågeinstituten . /inleddes en tioårig reformperiod som hade karaktären av en försöksverksamhet.77 beslöt om en övergripande reform av interpellations- och frågeinstituten.78 har låtit utvärdera frågeinstituten som kontrollinstrument79, och försenade interpellationssvar behandlades i en granskning hösten 2014.80 En interpellation ska vara skriftlig och ställas till ett visst statsråd. I interpellationsdebatten kan också andra ledamöter än den som ställt interpellationen delta. En skriftlig fråga besvaras skriftligen av ett statsråd. En frågestund med fem statsråd eller statsministern anordnas i stort sett som kammaren sammanträder. Det kan också nämnas att talmannen efter samråd med gruppledarna får besluta att en debatt utan samband med annan handläggning ska äga rum vid ett sammanträde med kammaren (6 kap. 23 § RO). En sådan debatt får begränsas till ett särskilt ämne eller delas in i avsnitt efter ämne. Antalet spörsmål per är högre än det var . Reformerna av frågeinstituten har blivit en stor framgång om man räknar i antalet framställda interpellationer och skriftliga frågor. Användningen av båda formerna har ökat starkt jämfört med före reformerna, även om det har skett en minskning.81 Det förekommer att frågor och interpellationer tar upp förhållanden inom EU och regeringens agerande i EU. I en undersökning anges att av spörsmålen –2010 hade EU-koppling.82 En genomgång för perioden –2006 visar att av de skriftliga frågorna och av interpellationerna tar upp EU-frågor.83 har frågeinstituten kommit att användas i allt större utsträckning. Det har skett vissa förändringar med bl.a. införande av muntliga frågestunder när kammaren är samlad. EU-frågor tas upp inom ramen för frågeinstituten. 1973:90 s. 427 f. 76Holmberg m.fl. 2012 s. 833. 1984/85:190, bet. KU 1984/85:36. 1995/96:TK1, bet. 1995/96:KU18. 79Rapport från 2011/12:RFR6, bet. 2012/13:KU4. 2014/15:KU10 s. 73 f. 81Jfr Rapport från 2011/12:RFR6 s. 33 f. 82Rapport från 2011/12:RFR6 vol. 2 s. 67. 83Hegeland 2006 s. 240 f. 2 OCH KONTROLLMAKTENS STÄLLNING I STATSSKICKET Enligt 13 kap. 6 § första stycket RF väljer en eller flera ombudsmän (justitieombudsmän), som i enlighet med den instruktion som beslutar ska utöva tillsyn över tillämpningen av lagar och andra författningar i offentlig verksamhet. finns fyra JO. Varje ombudsman har ett tillsynsområde där han eller hon beslutar självständigt. En av ombudsmännen har därutöver vissa chefsuppgifter. Vid reform markerades chefsrollen för en av ombudsmännen tydligare.84 finns det en möjlighet att välja avgångna ombudsmän till ställföreträdande ombudsmän.85 Ombudsmännens uppgift är att utöva tillsyn över tillämpningen av lagar och andra författningar i offentlig verksamhet. Ombudsmännen ska enligt instruktionen (3 § första stycket lagen [1986:765] med instruktion för ombudsmän) särskilt se till att domstolar och förvaltningsmyndigheter i sin verksamhet iakttar regeringsformens bud om saklighet och opartiskhet och att medborgarnas grundläggande fri- och rättigheter inte träds för när i den offentliga verksamheten. Statsråden har genom tiderna varit undantagna från granskningsområdet och även regeringen (2 § tredje stycket 4 instruktionen). Lagligheten av regeringens och statsrådens handlande kontrolleras emellertid på annat sätt, främst inom ramen för KU:s granskning och åtalsprövning. tjänstemän står dock under JO:s tillsyn när det gäller de åtgärder de vidtar självständigt. Uttrycket ”statsrådssmitta” används ibland som beteckning på sådant som inte bör utredas av JO för att ett statsråd på ett eller annat sätt varit inblandad i ärendet.86 I ombudsmännens uppgifter ingår också att verka för att brister i lagstiftningen avhjälps (4 § instruktionen). Detta kan ske genom att ombudsmännen lämnar förslag till eller regeringen. Ombudsmännens tillsyn utövas genom prövning av klagomål från allmänheten och genom inspektioner och andra undersökningar på eget initiativ (5 § instruktionen). I praktiken dominerar klagomålsärenden antalsmässigt stort över inspektions- och andra initiativärenden. fullgör JO de uppgifter som ankommer på ett nationellt besöksorgan enligt det fakultativa protokollet till FN:s konvention mot tortyr och annan grym, omänsklig eller förnedrande behandling eller bestraffning (5 a § instruktionen). I sina beslut har ombudsmännen rätt att uttala sig om huruvida en åtgärd av en myndighet eller befattningshavare strider mot lag eller annan författning eller på annat sätt är felaktig eller olämplig. En ombudsman får även göra vägledande uttalanden, dvs. uttalanden som avser att främja en enhetlig och ändamålsenlig rättstillämpning (6 § första stycket instruktionen). JO har enligt instruktionen (6 § andra till fjärde stycket) rätt att väcka åtal mot den som står 84SOU 1985:26, bet. KU 1986/87:2. 1994/95:KU33. 86Axberger 2014 s. 41. 2 OCH KONTROLLMAKTENS STÄLLNING I STATSSKICKET under JO:s tillsyn och att anmäla en försumlig befattningshavare för vederbörande disciplinära myndighet. JO har stor frihet att själv avgöra hur ett ärende ska handläggas. JO kan avskriva ett klagomål utan någon närmare utredning. kan en ombudsman bemyndiga en tjänsteman vid ombudsmannaexpeditionen att på ombudsmannens vägnar fatta beslut i ärenden som väcks genom klagomål.87 De- legationsmöjligheten tar främst sikte på ärenden som kan avskrivas utan särskilt ingående undersökningar. Tillkomsten av denna möjlighet får ses mot bakgrund av ärendeutvecklingen hos . Ombudsmännens årliga ämbetsberättelse överlämnas som en redogörelse till och remitteras till . har utskottet anordnat en offentlig utfrågning med ombudsmännen om redogörelsen. Andra utskott kan få tillfälle att yttra sig över ämbetsberättelsen. Det förekommer också att utskotten bjuder in en ombudsman för att ta del av ombudsmannens iakttagelser inom utskottets beredningsområde. JO har funnits . I takt med att förutsättningarna för JO:s arbete har förändrats, t.ex. genom den stora ökningen av ärenden, har beslutat om ändringar av verksamheten. JO är inte ett kontrollinstrument som och dess ledamöter direkt disponerar, men JO:s iakttagelser används inom ramen för t.ex. verksamhet. började sin verksamhet och ersatte såväl revisorer som (). är, enligt 13 kap. 7 § RF, en myndighet under med uppgift att granska den verksamhet som bedrivs av staten. I lag kan också föreskrivas att granskningen ska avse annan än statlig verksamhet. Tre riksrevisorer väljs av för en period av utan möjlighet till omval. De leder myndigheten. En av de tre riksrevisorerna utses av att svara för myndighetens administrativa ledning. Riksrevisorerna beslutar självständigt, med beaktande av de bestämmelser som finns i lag, vad som ska granskas. De beslutar självständigt och var för sig hur granskningen ska bedrivas och om slutsatserna av sin granskning. I lagen (2002:1022) om revision av statlig verksamhet m.m. föreskrivs bl.a. om granskningens inriktning, omfattning och rapportering. Myndigheten ska bedriva två former av revision, effektivitetsrevision och årlig revision. Effektivitetsrevisionen tar sikte på genomförandet och resultatet av statlig verksamhet och åtaganden i övrigt men får också avse de statliga insatserna i allmänhet. 2009/10:RS5, bet. 2010/11:KU7. 2 OCH KONTROLLMAKTENS STÄLLNING I STATSSKICKET Granskningen ska främja en sådan utveckling att staten med hänsyn till all- männa samhällsintressen får ett effektivt utbyte av sina insatser (4 §). liga revisionen innebär att årsredovisningen för staten och de statliga förvalt- ningsmyndigheterna och vissa andra organ med statlig anknytning granskas (3 §). Denna granskning ska ske i enlighet med god revisionssed och ha till syfte att bedöma om redovisningen är tillförlitlig och räkenskaperna rättvi- Dessutom ska kontrollera att ledningen för de statliga myndigheterna utom följer tillämpliga föreskrifter och sär- skilda beslut (5 §). har undantagits på grund av att dess led- ning utgörs av statsministern som granskas av . ningsrapporter över effektivitetsrevisionen ska lämnas till (9 §). Revisionsberättelser och revisorsintyg över den årliga revisionen av reger- ingsmyndigheter och andra organ under regeringen ska lämnas till regeringen. För vissa organ under lämnas de till (10 §). rättelsen över årsredovisningen för staten lämnas till såväl som re- geringen (11 §). årliga rapport som ska innehålla de viktigaste iakttagelserna vid effektivitetsrevisionen och den årliga revisionen ska lämnas till (12 §). väljer riksrevisorerna, och myndighetens instruktion beslutas av behov av samband med och insyn i myndig- heten tillgodosågs genom en partipolitiskt sammansatt styrelse som valdes av . Styrelsens viktigaste uppgift var att bestämma vilka av granskningsrapporter som skulle gå vidare till Alla granskningsrapporter överlämnades till regeringen. , som tillsattes 2007 av riksdagsstyrelsen, hade till uppgift att följa upp riksrevisionsreformen . En huvudpunkt i ut- redningen var behandlingen av rapporter över effektivitetsre- visionen.88 Utredningens förslag ledde till vissa förändringar. bl.a. att alla granskningsrapporter går direkt till . Regeringen ska i en skrivelse till meddela vilka åtgärder som regeringen vidtagit eller planerar att vidta med anledning av rapporten. rätt och behandling i utskott och kammare. lämnar ett trettiotal rapporter från effektivitetsrevisionen , som således blir föremål för en skrivelse från regeringen med motions- Det förekommer tillkännagivanden från till regeringen med an- ledning av följdmotioner. Anmärkningar i den årliga revisionen redovisas i budgetpropositionen un- der respektive myndighet. 88 2008/09:URF1 och URF3, framst. 2009/10:RS4. 2 OCH KONTROLLMAKTENS STÄLLNING I STATSSKICKET Styrelsen för avskaffades 2010 och ersattes med ett parlamentariskt råd som väljs av . Eftersom rådet inte har några beslutande uppgifter behöver det inte vara proportionellt sammansatt.89 Det består därför av en riksdagsledamot från varje parti i som passerat fyraprocentsspärren. Rådets uppgifter anges i instruktionen för (11 §). Där heter det att rådet följer granskningsverksamheten och verkar för samråd och insyn. Riksrevisorerna ska för rådet redovisa arbetet i de viktigaste granskningarna och hur granskningsplanen följs. Vidare ska riksrevisorn med administrativt ansvar redogöra för rådet för förslaget till anslag för innan han eller hon beslutar vilket förslag som ska föreläggas . kan sägas huvudsakligen vara en del av den ekonomiska kontrollmakten. Riksrevisorerna beslutar självständigt, med beaktande av de bestämmelser som finns i lag, vad som ska granskas. De beslutar också själva hur granskningen ska genomföras och vilka slutsatser som ska dras. sätter genom lag upp ramar för vad ska granska, men givet dessa ramar beslutar riksrevisorerna självständigt. Regeringen är skyldig att i skrivelser redovisa för vilka åtgärder den vidtar med anledning av iakttagelser i rapporter från effektivitetsrevisionen. Genom att regeringens skrivelser föranleder motionsrätt, utskottsbehandling och beslut i kammaren uppmärksammas effektivitetsrevisionens rapporter i . är det senaste tillskottet i regeringsformens kapitel om kontrollmakten och nära yngre än och JO. Kopplingen till har hunnit förändras under den relativt korta tid som har funnits. Styrelsen har omvandlats till ett parlamentariskt råd, och effektivitetsrevisionens rapporter behandlas av både och regeringen. Vissa andra frågor i I 4 kap. regeringsformen finns bestämmelser om riksdagsarbetet. I 4 kap. 8 § RF anges att varje utskott följer upp och utvärderar riksdagsbeslut inom utskottets ämnesområde. Grundlagberedningen framhöll att den på ämnesindelning grundade utskottsorganisationen lämpade sig väl för en kontinuerlig granskning av resultatet av den statliga reformverksamheten.90 Utskottens roll i detta arbete betonades av som ansåg att borde ges en mer aktiv 89Holmberg m.fl. 2012 s. 882. 90SOU 1972:15 s. 116. 2 OCH KONTROLLMAKTENS STÄLLNING I STATSSKICKET roll i granskningen av den statliga verksamheten.91 På förslag av Riksdags- kommittén beslutade 2001 att det i riksdagsordningen skulle anges att det ska ingå i utskottens beredning av ärendena att följa och utvärdera riks- dagsbeslut inom deras områden.92 I ett senare betänkande framhöll 2002 års riksdagskommitté att uppföljning och utvärdering inom bör ha en framåtblickande inriktning och användas till att ge underlag för väl under- byggda ställningstaganden i utskottens beredningsarbete.93 Enligt har ett övergripande ansvar för verkningarna av de beslut som fattas, och det finns därför anledning för riks- dagen att följa upp hur tidigare beslut har genomförts, vad som presterats inom olika verksamhetsområden och vilka effekterna blivit. ning och utvärdering ger bättre förutsättningar att granska rikets sty- relse och förvaltning som det bidrar till att ge utskotten ett fylligare underlag för beredningen av ärenden. Denna verksamhet kan enligt utred- ningen utvecklas ytterligare. För att stimulera en sådan utveckling och för att tydliggöra ansvar på detta område ansåg utredningen att en bestäm- melse om utskottens skyldighet i detta avseende borde föras in i RF. dock även i fortsättningen vara utskotten själva som avgör vilka beslut som I samband med översynen av riksdagsordningen togs bestämmelsen i riks- dagsordningen bort med hänvisning till att den nu fanns i regeringsformen.95 kan fatta andra beslut än beslut om lagar och anslag (och val). regeringsformens kapitel om finansmakten anges att kan besluta om riktlinjer för statens verksamhet även för tid efter budgetperioden (9 kap. 6 § kan också ge regeringen till känna sin mening i något visst hän- seende, t.ex. behovet av en viss utredning eller ett lagförslag. den till regeringen är inte författningsreglerade och saknar således rättsligt bin- konstaterade att enligt den konstitutionella praxis som vuxit fram bör utgångspunkten vara att regeringen tillgodoser ett Om regeringen emellertid inte delar mening i en fråga och inte har för avsikt att tillgodose önskemål, bör den un- derrätta om detta inom den tidsgräns som angetts i tillkännagivan- Även skälen till att regeringen inte har tillgodosett tillkännagivandet bör 1993/94:TK1 s. 111. 924 kap. 16 § RO i dåvarande lydelse, förs. 2000/01:RS1 s. 111–112, bet. 2000/01:KU23 s. 29. 2005/06:RS3 s. 132. 94SOU 2008:125 s. 301 f. 2013/14:RS3 s. 89. 96SOU 2008:125 s. 302 f., se också t.ex. bet. 2007/08:KU21 s. 11 f. 2 OCH KONTROLLMAKTENS STÄLLNING I STATSSKICKET konstaterade att det inte finns någon konstitutionell skyldighet för regeringen att följa ett tillkännagivande från . Om regeringen inte följer ett tillkännagivande, har möjlighet att utnyttja sin normgivningsmakt eller finansmakt för att åstadkomma det resultat som tillkännagivandet syftade till. har även ytterst möjligheten att förklara att regeringen inte har förtroende (misstroendeförklaring).97 Varken eller översynen av riksdagsordningen fann skäl att föreslå någon reglering av tillkännagivanden. I en diskussion om finansmakten, särskilt den nya budgetprocessen, och parlamentarismen anför Sterzel (2013 s. 172) att tillkännagivanden som strider mot vad regeringen har fått igenom i budgetbesluten inte kan ges någon betydelse i sak. Det leder vidare till frågan om det över huvud taget finns någon konstitutionell princip som säger att regeringen måste rätta sig efter åsiktsyttringar. Regeringen kan avskedas genom en misstroendeförklaring. Det är enligt Sterzel svårt att se något bärande skäl till att regeringen ska känna sig skyldig att följa direktiv som inte ges i bindande form (lagform) om inte är beredd att driva fram en regeringskris. Schäder (2005) framhåller också att det inte finns något rättsligt tvång för regeringen att följa tillkännagivanden. I detta avsnitt har statsskickets grunder, normgivningsmakten, EU, finansmakten och kontrollmakten behandlats. Syftet har varit att sätta in kontrollmakten och särskilt granskning i ett större aktuellt konstitutionellt sammanhang. Kontrollmakten var viktig redan i och med regeringsform. Ut- vecklingen av normgivningsmakten och finansmakten innebär att kontrollmakten har blivit en än tyngre vägande beståndsdel av funktion i det demokratiska systemet. Kontrollmakten har utvecklats, och det är påtagligt att granskning har blivit mer omfattande. I avsnitt 3 behandlas granskning och särskilt inhämtandet av upplysningar närmare. 97 SOU 2008:125 s. 304 f. 3 granskning och inhämtande av upplysningar I detta avsnitt behandlas granskning och särskilt inhämtandet av upplysningar. Även om granskning skiljer sig från övriga utskotts verksamhet finns det skäl att belysa riksdagsutskottens allmänna möjligheter att inhämta upplysningar. Det görs i det inledande avsnittet. Därefter tas frågan om inhämtande av upplysningar upp. Frågor om sanningsförsäkran och objektivitetsprincipen behandlas. Vidare redovisas praxis när det gäller hantering av önskemål att inhämta uppgifter i granskningen. 3.1 Utskottens möjligheter att inhämta upplysningar Slutna utfrågningar hos utskotten har angetts vara en gammal företeelse.98 Det framgår av riksdagstryck att det var vanligt förekommande att utskotten kallade in utomstående sakkunniga för inhämtande av uppgifter.99 Utskotten sammanträdde av hävd inom stängda dörrar,100 men enligt riksdagsstadgan kunde utskotten medge att en utomstående (dvs. någon annan än en ledamot, suppleant och tjänsteman) deltog vid utskottssammanträdena. Vid utskottens egna överläggningar fick utomstående däremot inte delta. Utskottens arbetsformer var reglerade genom riksdagsordning.101 Möjligheten för utskotten att få upplysningar i samband med utskottssammanträden var begränsad genom att statsråden inte fick närvara vid sådana sammanträden. Enligt riksdagsordningen gällde att statsråd inte fick närvara vid utskottssammanträden, med undantag för utrikesutskottet.102 Re- gelverket medgav med andra ord inte att statsråd infann sig personligen till utskottssammanträden i syfte att lämna upplysningar. I praxis förekom dock kontakter mellan utskott och statsråd vid sidan av utskottssammanträdena och mellan utskottsledamöter eller utskottstjänstemän och statsråd eller departementstjänstemän.103 Det förekom också att departementstjänstemän på begäran infann sig till utskottssammanträden och lämnade upplysningar. När det gäller inhämtande av uppgifter från myndigheter underställda kungen fanns följande reglering i 46 § riksdagsordning: 98Foyer 1997 s. 320. 99KU 1967:17 s. 16. KU 1967:17 s. 15 anförs att ”Allmänt kan emellertid sägas att grundsatsen att utskotten sammanträder inom lyckta dörrar, ansetts på sådant sätt följa av sakens natur att särskilda bestämmelser därom ej varit påkallade (…)”. infördes dock en uttrycklig bestämmelse om detta i 28 § riksdagsstadgan. 101SFS 1866 nr 27, omtryckt som SFS 1969:796. 102Se 36 § 6 mom. andra stycket i riksdagsordningen omtryckt 1969:796, återgiven i prop. 1970:40 s. 11. 103 SOU 1963:18 s. 118 f., se även SOU 1969:62 s. 87 f. 3 GRANSKNING OCH INHÄMTANDE AV UPPLYSNINGAR Finner utskott sig behöva av någon Konungens ämbetsman eller av allmänt verk inhämta muntliga eller skriftliga upplysningar, äger utskottet att, genom sin ordförande, hos den statsrådets ledamot, som Konungen därtill vid varje riksdag förordnar, begära Konungens befallning till vederbörande att de äskade upplysningarna meddela; dock böra statskontoret samt banko- och riksgäldsverken, i frågor om redovisning av medel, alla äskade upplysningar omedelbarligen avgiva.104 Bestämmelsen innebar att ett utskott som ansåg sig behöva inhämta muntliga eller skriftliga upplysningar från en statlig myndighet fick gå via ett statsråd, som i sin tur vidarebefordrade utskottens framställningar till den aktuella myndigheten. I praktiken kom det förfaringssättet som anvisades i bestämmelsen att användas när utskotten önskade skriftliga yttranden.105 Muntliga uppgifter från statliga myndigheter eller ämbetsmän inhämtades däremot direkt genom att utskottskanslierna kontaktade myndigheten eller tjänstemannen i fråga. Det förekom att ett utskott uppmanade en tjänsteman att lämna upplysningar vid ett sammanträde med utskottet. Den väg för att få upplysningar som anvisades i bestämmelsen kom därför inte att användas fullt ut i praktiken, dels på grund av att det var en omväg, dels då det i betydande utsträckning ingick i myndigheternas uppgifter att lämna upplysningar.106 Vad gäller utskottens kontakter med enskilda personer, företag och organisationer saknades författningsbestämmelser.107 Ändringar i riksdagsordningen 1971 I samband med enkammarreformen 1970/71 genomfördes vissa ändringar i riksdagsordningen i fråga om utskottens möjlighet att hämta in uppgifter från myndigheter och statsråd. Inhämtande av upplysningar från myndigheter hade föreslagit att regleringen skulle ändras på så sätt att en statlig myndighet skulle tillhandahålla riksdagsutskott upplysningar och yttranden om utskottet fann det nödvändigt för att fullgöra sina uppgifter.108 Det förfaringssätt som angavs i 46 § riksdagsordningen bedömdes varken vara erforderligt eller lämpligt. Utredningens förslag ledde dock inte till några författningsändringar. tillsattes Grundlagberedningen med uppdrag att utarbeta förslag till en ny regeringsform och ny riksdagsordning. Beredningen ansåg att det i ett parlamentariskt statsskick kunde te sig som en onödig omväg att utskotten var tvungna att vända sig till en statsrådsledamot för att få yttranden.109 104Riksdagsordningen omtryckt som SFS 1969:796, återgiven i prop. 1970:40 s. 11. 105SOU 1969:62 s. 90, prop. 1970:40 s. 112. 106KU 1967:17 s. 16–17. skulle exempelvis enligt sin instruktion (SFS 1961:352) tillhandagå utskott och revisorer med nödiga upplysningar, räkenskaper och handlingar. 107KU 1967:17 s. 17. 108SOU 1963:18 s. 122. 109Det följande är hämtat ur SOU 1969:62 s. 90 f. 3 GRANSKNING OCH INHÄMTANDE AV UPPLYSNINGAR ansågs det inte helt invändningsfritt att tillerkänna utskotten en oinskränkt rätt att kräva in upplysningar och yttranden direkt från myndigheterna. En avvägning kunde åstadkommas genom att utskotten i och för sig fick rätt att vända sig direkt till myndigheter med en begäran om yttrande eller upplysning men att myndigheten, om exceptionella svårigheter förelåg, gavs möjlighet att låta regeringen avgöra om utskottets begäran skulle efterkommas. Ut- skottens hänvändelse borde avse myndigheten som sådan, inte en enskild tjänsteman. Av sammanhanget borde det framgå, menade utredningen, att begreppet statlig myndighet inte omfattade statsdepartementen eller Statsrådsberedningen. Det borde vara möjligt för utskottet att ange om ett yttrande eller en upplysning skulle lämnas skriftligen eller muntligen vid sammanträde med utskottet. Den skriftliga formen antogs bli den regelmässiga. Det underströks att utskotten liksom tidigare hade möjlighet att komma överens med en viss tjänsteman att denne skulle biträda utskottet med upplysningar. Den därpå följande propositionen följde Grundlagberedningens förslag.110 Den aktuella bestämmelsen fördes in som 47 § riksdagsordning med följande lydelse: Konungens underställda myndigheter samt domstolar skola tillhandagå med upplysningar och yttranden, som begäras av utskott. De äga dock hänskjuta sådan begäran till Konungens avgörande.111