mot · H302792 · 2015-10-02 00:00:00 — 3Förbättrade förutsättningar för kvinnor som utsätts för våld av närstående att bo kvar i det egna hemmet 5Barn som brottsoffer och barn som upplevt våld 6Bemötande och fortbildning av rättstillämpare 7Information om möjligheten till stödperson m.m. 8Stödet för brottsutsatta och vittnen 1 Förslag till riksdagsbeslut ställer sig bakom det som anförs i motionen om att giltighetstiden bör förlängas så att kontaktförbud avseende gemensam bostad får meddelas för upp och tillkännager detta för regeringen. ställer sig bakom det som anförs i motionen om att det bör utredas om barn som upplevt våld i nära relationer ska ges målsägandestatus och tillkännager detta för regeringen. ställer sig bakom det som anförs i motionen om att det bör vidtas ytterligare åtgärder för att stärka fortbildningsinsatserna av rättstillämpare i syfte att säkerställa att brottsoffer bemöts på ett respektfullt, professionellt och icke-diskriminerande sätt, och tillkännager detta för regeringen. ställer sig bakom det som anförs i motionen om att regeringen bör återkomma till med förslag på hur efterlevnaden av 13 a § förundersökningskungörelsen (1947:948) kan förbättras och tillkännager detta för regeringen. ställer sig bakom det som anförs i motionen om att regeringen bör återkomma till med ett förslag som innebär att socialnämndens ansvar för alla brottsoffer förtydligas i socialtjänstlagen och tillkännager detta för regeringen. ställer sig bakom det som anförs i motionen om att det behöver göras en översyn av hur finansieringen av brottsofferstöds- och vittnesstödsverksamheten ser ut och att det bör tas fram förslag på åtgärder för att säkra en stabil finansiering för dessa verksamheter , och tillkännager detta för regeringen. Det öppna samhället bygger på demokrati, frihet och respekt för alla människors rätt att forma sina liv så länge man inte inkräktar på sina medmänniskors frihet. Våld, övergrepp och andra brott kan aldrig accepteras och måste bekämpas oavsett vilka som är de bakomliggande motiven. Det är en mänsklig rättighet både att slippa att utsättas för våld och övergrepp och att få skydd och stöd om så ändå sker. Att utsättas för en brottslig gärning är kränkande och påverkar människor på olika sätt. Under har brottsoffers rättigheter i stärkts, men det finns fortfarande en rad brister i rättssystemet och samhället i övrigt som anser behöver uppmärksammas och åtgärdas för att tillgodose de behov av skydd och stöd som ett brottsoffer kan ha. Det har skett en positiv utveckling när det gäller skydd och stöd av brottsoffer , och flera frågor befinner sig i en förändringsfas i rätt riktning. I vissa avseenden anser vi dock att behövliga förbättringar tar alternativt att tillämpningen av gällande lagstiftning brister som en konsekvens av bristande rutiner, felaktiga prioriteringar eller pga. att regleringen helt enkelt inte är bindande för den berörda myndigheten. Flertalet av artiklarna i brottsofferdirektivet är formulerade utifrån ett rättighetsperspektiv varmed vi anser det behöver finnas motsvarande formuleringar i svensk lag, dels för att säkerställa att såväl brottsoffer som alla berörda inom rättsväsendet ska känna till dem och dels för att ett brottsoffer ska kunna hävda sina rättigheter. anges det t.ex. inte någonstans i lagstiftningen att polis, åklagare eller domstol måste anpassa och ta hänsyn till personer med funktionsnedsättningar. Förutom vissa lagändringar anser vi att utbildningsinsatser är en nyckel för att i praktiken uppnå ett starkt och välfungerande skydd för brottsoffer i . presenterade regeringen genom proposition 2014/15:77 Genomförande av brottsofferdirektivet, ett antal förslag på lagändringar m.m. för att ska leva upp till de krav som direktivet uppställer. är i stora delar positivt till de förändringar som föreslogs i propositionen och sedermera bifölls i , men anser inte att dessa förslag till fullo motsvarar vad som krävs i direktivet. Läs mer om detta i vår följdmotion 2014/15:3063 med anledning av prop. 2014/15:77 Genomförande av brottsofferdirektivet. anser att det behöver vidtas ett större grepp kring brottsoffers rättigheter i för att säkerställa att brottsoffers rättigheter tillgodoses. 3 Förbättrade förutsättningar för kvinnor som utsätts för våld av närstående att bo kvar i det egna hemmet Skyddet för kvinnor och barn som utsatts för våld är tyvärr inte alltid ett adekvat och långsiktigt skydd. Det kan handla om att det är brist på bostäder och att kvinnorna får vara kvar än nödvändigt på kvinnojouren. Detta medför att det blir brist på plats i kvinnojouren för andra kvinnor och barn som akut behöver platsen. Det är dessutom diskutabelt om det är kvinnan och barnen som ska tvingas lämna sitt hem och inte våldsutövaren, trots att det finns möjligheter i lagstiftningen att utfärda kontaktförbud avseende den gemensamma bostaden. Utgångspunkten för bestämmelsen om kontaktförbud avseende gemensam bostad är att en person som riskerar att utsättas för våld inte ska behöva fly från sin egen bostad för att freda sig och att barn inte ska behöva växa upp med erfarenheter av våld i sitt hem. Det har alltför länge varit den våldsutsatta som tvingats fly den gemensamma bostaden. Vi anser dock att mer fokus bör sättas på våldsutövaren och framförallt på barnens behov. Det finns flera starka argument som talar för att det i högre omfattning är våldsutövaren som bör flytta på sig. Alla människor har rätt att känna trygghet och säkerhet i sitt hem. Samhället har ett ansvar för att upprätthålla detta skydd. Det är våldsutövaren som begår brott som faller under allmänt åtal och som följaktligen bör ta konsekvenserna. Detta är en viktig principfråga. En våldsutsatt som inte ser något annat alternativ än att lämna det gemensamma hemmet drabbas av olika direkta och indirekta olägenheter, såväl praktiska och ekonomiska som känslomässiga. Av Istanbulkonventionen följer även att det är säkerheten för den som avses skyddas av kontaktförbud som ska prioriteras. Kontaktförbud vid gemensam bostad används i en relativt liten utsträckning. Innan lagändringen som trädde i kraft utfärdades runt 100 sådana förbud . Skälet till detta, så som det beskrevs i propositionen (prop. 2010/11:45), ansågs vara att den maximala giltighetstiden för förbudet, , var för kort för att skyddspersonen skulle se det som möjligt att lösa sin bostadssituation. När reformen trädde i kraft fördubblades därför giltighetstiden . fördubblades även den tid som kontaktförbudet kunde förlängas, . Ändringarna syftade ytterst till att öka användandet av förbudet. I en rapport från Brå, Kontaktförbud – En utvärdering av ändringarna i lagen 2011 (Brå rapport 2015:3) som presenterades framgår att antalet beviljade kontaktförbud vid gemensam bostad har ökat , vilket motsvarar en ökning års 101 utfärdade förbud till 133 utfärdade förbud. Noteras kan dock att det utfärdades 95 förbud avseende gemensam bostad och 2012 106 dito. Andelen beviljade kontaktförbud vid gemensam bostad utgör en mycket liten andel av samtliga beviljade kontaktförbud. var andelen av det totala antalet beslut om kontaktförbud. En anledning till att förbudet inte används så ofta tycks enligt Brå vara att en del åklagare är osäkra på när det ska användas i praktiken. Enligt lagens första paragraf får ett förbud beviljas om det finns ”en påtaglig risk för att den mot vilken förbudet avses gälla kommer att begå brott mot en sammanboendes liv, hälsa, frihet eller frid”. får förbudet endast beviljas ”om skälen för ett sådant förbud väger väsentligt tyngre än det intrång eller men i övrigt som förbudet innebär för den mot vilken förbudet avses gälla”. Med andra ord måste åklagaren bedöma att det finns en akut risk att förbudspersonen ska begå brott mot skyddspersonen och att denna risk uppväger de men som förbudet medför för förbudspersonen. Eftersom kriterierna i realiteten är så stränga väljer ofta åklagare i den situationen att istället frihetsberöva förbudspersonen. Efter den lagändring som trädde i kraft , krävs det inte längre att risken för brott är påtaglig för att kontaktförbud avseende gemensam bostad ska kunna meddelas. Lagändringen har varit i kraft alltför för att några slutsatser ska kunna dras om tillämpningen. I förarbetena understryks dock att ändringen inte är avsedd att träffa ett stort antal situationer. Det behöver numera inte vara fråga om en akut situation, men en klar och konkret risk för att den mot vilken förbudet avses gälla ska begå brott mot den sammanboende person som skyddet ska omfatta. Med hänsyn till det betydande rättighetsskyddet enligt grundlagarna och olika internationella konventioner måste kraven för kontaktförbud avseende gemensam bostad även fortsättningsvis vara högt ställda. Vi anser inte att det är de våldsutsatta som ska behöva bryta upp från vänner, bekanta, lekkamrater, förskola eller skola. Det bör rimligen istället vara våldsutövaren som drabbas av den negativa konsekvensen av sitt handlande och får flytta. Det är mycket sällsynt att våldsutövare erbjuds tillfälligt boende. Det förekommer i och , och har tidigare förekommit i . Om en våldsutsatt person har en funktionsnedsättning och har fått bostaden handikappanpassad, är dessutom en flyttning extra påfrestande. Lagstiftningen behöver således användas fullt ut och möjligheten att utfärda kontaktförbud avseende gemensam bostad användas. De personer som utsätts för våld av en närstående måste få ett adekvat och säkert personskydd som utgår från den enskildes behov. När en våldsutsatt person kan bo kvar på ett skyddat boende eller hittar ett nytt eget boende så bör i första hand erbjuda våldsutövaren ett tillfälligt boende, så att den våldsutsatta kan återvända till det gemensamma hemmet. behöver naturligtvis även ha beredskap och möjlighet att erbjuda de våldsutsatta ett tillfälligt boende. Läs mer om detta i vår motion Mäns våld mot kvinnor och andra former av våld i nära relationer. Vi anser även att det finns skäl för att överväga en förlängning av giltighetstiden för kontaktförbud avseende gemensam bostad. Förslagsvis bör förbudstiden förlängas med en månad, vilket borde föranleda ökade möjligheter för skyddspersonen att ordna boendesituationen själv eller genom . Även den nationella utredaren har i sitt betänkande (SOU 2014:49) föreslagit att giltighetstiden avseende detta kontaktförbud ska förlängas. Giltighetstiden bör förlängas så att kontaktförbud avseende gemensam bostad får meddelas för upp . Detta bör ställa sig bakom och ge regeringen till känna. identifierades uppskattningsvis knappt 6 270 hatbrottsanmälningar, vilket är den högst noterade nivån och fler än 2013. I Brottsförebyggande rådets (Brå) årliga hatbrottsstatistik framgår att hatbrott med främlingsfientliga/rasistiska motiv är det i särklass vanligaste motivet följt av hatbrott på grund av sexuell läggning. Av de drygt 4 310 anmälningar med främlingsfientligt/ rasistiskt motiv, utgjorde de afrofobiska hatbrotten en fjärdedel. Det är en ökning med av afrofobiska hatbrott över . identifierades uppskattningsvis lite mindre än 640 hatbrottsanmälningar med sexuell läggning som motiv, av dessa hade knappt 600 anmälningar ett homofobiskt motiv. Brås statistik visar även att av de identifierade hatbrottsanmälningarna på grund av sexuell läggning 2013 så personuppklarades , medan lades ned efter utredning. av anmälningarna blev direktavskrivna, utan att någon utredning inleddes. anser att arbetet med hatbrott måste stärkas. Hatbrott innebär ett angrepp mot de grundläggande mänskliga fri- och rättigheterna och är ett uttryck för bristande respekt för människors lika värde. Arbetet mot hatbrott och hatbrottslagstiftningen är oerhört viktigt eftersom alla människor oavsett sexuell läggning, könsidentitet, könsuttryck, etnicitet, ålder eller kön ska kunna delta i samhället på samma villkor. Ett hatbrott kan vara allt från mord till exempelvis kränkande klotter på en husvägg. Enligt en doktorsavhandling av kriminologen har ungefär var fjärde homo- eller bisexuell person vid minst ett tillfälle utsatts för brott pga. sin sexuella läggning. Hatbrotten har dubbla motiv som dels innebär en kränkning av brottsoffret, dels sänder ut ett hatiskt budskap som syftar till att skrämma den grupp som offret förmodas tillhöra. För hatbrottsoffer blir det ofta särskilt traumatiskt att inse att de blir utsatta för brott för något de är eller ser ut att vara och inte för att de exempelvis råkade befinna sig på fel plats vid fel tid. Homofobi, rasism, antisemitism, islamofobi, antiziganism och transfobi är några av de ideologiska system som underblåser hatbrotten. Hatbrotten spränger sönder solidariteten i samhället och blir ett angrepp på principen om alla människors lika värde och rättigheter. har vid återkommande tillfällen motionerat om hatbrott riktade mot hbtq-personer men har våra förslag inte hörsammats i . presenterades redovisning av hur myndigheten avser att utveckla arbetet för att bekämpa hatbrott. Av den framgår bl.a. att det i de tre storstadsregionerna ska finnas särskilda hatbrottsgrupper och att övriga fyra polisregioner ska säkerställa att de har motsvarande förmåga. Vidare ska polisen även bli bättre på att lösa hatbrott som sker på nätet. satsning är ett steg i rätt riktning och kommer noga följa arbetet för att se om satsningen får avsedd effekt. I årets höstbudget anger även regeringen att de kommer att följa upp polisens satsning samt att åtgärder mot hatbrott kommer att ingå i den nationella planen mot rasism och liknande former av fientlighet som regeringen avser att ta fram. tillsattes en särskild utredare som fick till uppdrag att överväga om det straffrättsliga skyddet för transpersoner ska stärkas (dir. 2014:115). I uppdraget ingår bl.a. att ta ställning till om transpersoner bör höra till de grupper eller personkretsar som omfattas av tryckfrihetsförordningens, yttrandefrihetsgrundlagens och bestämmelser om hets mot folkgrupp samt bestämmelser om olaga diskriminering och åtal för förolämpning, ta ställning till om eventuella ändringar i de nämnda bestämmelserna bör medföra någon ändring i straffskärpningsregeln i 29 kap. 2 § 7 samt ta ställning till behovet av en ändring av termen könsöverskridande identitet eller uttryck och definitionen i diskrimineringslagen och andra författningar där uttrycket förekommer. Den särskilda utredaren ska även lämna nödvändiga författningsförslag som ska redovisas . Mot bakgrund av vad som ovan angetts avvaktar med att lägga några förslag på detta område för tillfället men avser att återkomma med förslag beroende på utfallet av polisens satsning mot hatbrott samt resultatet av pågående utredning. 5 Barn som brottsoffer och barn som upplevt våld När brottsoffret är ett barn ska det säkerställas att barnets bästa kommer i främsta rummet och att rättsväsendet och övriga delar av det allmänna som kan involveras i processen intar ett barnorienterat förhållningssätt. Det finns fortfarande stora brister och skillnader runt om i landet när det gäller handlednings- och utredningstiden för våldsbrott mot barn. Att det förhåller sig så framgår bl.a. av Rädda Barnens rapport, Brott mot barn – Om hur våldsutsatta barn drabbas när förundersökningen drar ut , . Barnens situation kopplad till förundersökning, rättsprocess, stöd- och skyddsåtgärder etc. behöver genomlysas för att barns specifika behov bättre ska kunna tillgodoses. Den nationella samordnaren mot våld i nära relationer tar i sitt betänkande (SOU 2014:49) upp frågan om polisens arbete med våldsutsatta barn och barn som bevittnar våld i nära relationer och enligt samordnaren finns det mycket att förbättra med polisens rutiner i arbetet med barn som är utsatta för våld eller som bevittnat våld i nära relationer. Polisen har stora möjligheter att upptäcka barn som lever med våld. I 3 § polislagen finns bl.a. krav på att polisen fortlöpande ska samarbeta med myndigheterna inom . Bestämmelsen innehåller även en upplysning om skyldigheten att orosanmäla. I polisens i nära relationer uppmärksammas utredning av brott mot barn i ett särskilt kapitel; med hänvisning till ska beslut som berör barn enligt handboken alltid föregås av en analys av vilka konsekvenser beslutet får för barnet. I den nationella samordnarens betänkande visar erfarenheten att det dessvärre ofta saknas ett barnperspektiv eller att barnen förbises. Det gäller framför allt barn som själva är utsatta för våld. Vid våld i nära relationer ska polisen ha ett tydligt barnperspektiv och som rutin fråga barnet om han eller hon är utsatt, inte endast om barnet har bevittnat våld. I betänkandet har den nationella samordnaren bl.a. föreslagit att (numera ) får i uppdrag att ta fram en hot- och riskbedömningsmanual för barn som lever med våld samt ska även utveckla en särskild modell för barnkonsekvensanalyser inom polisens verksamhet. Betänkandet innehöll även en rad andra förslag som rör våldsutsatta barn och barn som lever med våld. Betänkandet bereds inom , varmed tills vidare avvaktar med att lägga fram förslag på detta område. Den nationella samordnaren tar dock inte upp frågan om huruvida barn som bevittnat våld i nära relationer ska ges målsägandestatus. Det finns omfattande kunskap om att barn som upplever våld mot en nära anhörig påverkas negativt på samma sätt som barn som utsätts för våld mot sin egen person. Ändå åtnjuter dessa barn inte samma rättigheter. Den forskning som finns om konsekvenser av att uppleva våld i nära relationer är tydlig och väl underbyggd. Den visar att upplevelse av våld har negativa effekter som drabbar barnet på såväl kort som lång sikt och både ekonomiskt, somatiskt, psykiskt och socialt. Barn som bevittnat våld mot en närstående betraktas i som ett brottsoffer och har möjlighet att få brottsskadeersättning. Dessutom utgör brott som varit ägnat att skada tryggheten och tilliten hos ett barn i dess förhållande till en närstående person enligt 29:2 i en straffskärpningsgrund. För att ett barn som bevittnat brott ska kunna få brottsskadeersättning krävs dock i de allra flesta fall en fällande dom för det brott som barnet bevittnat. Dessutom måste det finnas någon form av dokumentation, helst i förundersökning, gärningsbeskrivning eller dom, som visar att barnet sett eller hört brottet. Den modell som finns med möjlighet till brottsskadeersättning har dock inte visat sig vara tillräcklig för att tillgodose barns behov av rättsskydd och upprättelse. Av utredningen (SOU 2012:26) till den nya brottsskadelagen som trädde i kraft uppmärksammades att barns närvaro på brottsplatser inte uppmärksammas i tillräckligt hög grad samt att majoriteten av barns brottsskadeansökningar av det skälet avslås. I samband med hanteringen av proposition 2013/14:94 En ny brottsskadelag beslutade att det skulle vidtas ytterligare åtgärder för att säkerställa att barn som har bevittnat brott uppmärksammas i större utsträckning. Det är bra, men anser att det även bör utredas hur dessa barn kan få ett starkare skydd och sina rättigheter bättre tillgodosedda. Utöver problematiken som rör möjligheten att få ekonomisk ersättning finns flera andra aspekter där dessa barns behov inte tillgodoses i en straffrättslig mening. Barn är ofta huvudvittnen till våld i hemmet, men det förekommer att barn som vill vittna inte får göra det. Alla har en lagstadgad rätt att vägra vittna mot närstående, och i fall där vittnet är väldigt ungt är det vårdnadshavaren som bestämmer om barnet ska vittna eller ej, även om det är denne som står åtalad för brott. Rätten att vittna eller att avstå från det handlar om att skydda barnet och det bör således inte vara upp till exempelvis den misstänkta förövaren att styra över. Barnets bästa ska komma i främsta rummet både vid beslut om förhör under förundersökning och vid huvudförhandling. En bedömning av vad som är barnets bästa blir beroende av omständigheterna i det enskilda fallet. Ett grundläggande behov som är nödvändigt och som bör ingå i bedömningen av barnets bästa är att barn har behov av respekt för sin integritet. I detta behov ingår att barnet måste få tycka om sina föräldrar även om de är i konflikt med varandra. Barn ska således inte behöva riskera att bli gisslan för sina föräldrars olika och ibland motstridiga intressen. De barn som vill bör således få komma till tals under en rättsprocess som ett barn varken ska behöva känna sig tvingat att ta ställning eller att vittna. Barn som själva utsatts för brott av sin vårdnadshavare får alltid ett särskilt ombud. Det innebär att den särskilda företrädaren i vårdnadshavarens ställe ska ta till vara barnets rätt under såväl förundersökningen som rättegången. har tidigare motionerat om att vi anser att det är rimligt att även barn som upplever brott mot närstående ska ha en möjlighet att få en särskild företrädare, en objektiv vuxen person, som kan tillgodose deras rättigheter i en rättsprocess. Vi vill dock gå längre nu och anser att det bör utredas om barn som upplever våld mot en närstående ska ges ställning som målsägande i rättsprocessen. Om barn som upplevt våld mot en närstående skulle ges målsägandestatus skulle det innebära ett starkare juridiskt skydd och möjlighet till formell upprättelse och olika stödåtgärder. Barnet skulle exempelvis ha möjlighet att polisanmäla brottet (kan barn inte göra det eftersom brottet, våldet, inte anses ha riktats mot barnet), ha rätt till en särskild företrädare vid en förundersökning och rättegång, kunna göra skadeståndsanspråk samt förhöras i ett mål även om vårdnadshavaren motsätter sig detta. Barnets perspektiv och upplevelser av brottet skulle således beaktas i en annan utsträckning än vad som sker , vilket skulle kunna leda till att barnet upplever att det blir lyssnat på och öka förutsättningen för att barnet känner en upprättelse för vad det varit med om. Frågan är dock inte helt enkel. som det skulle innebära en rad fördelar om dessa barn gavs målsägandestatus så skulle det även innebära att de i rättsprocessen blir motpart till en förälder som kanske misshandlat en annan förälder eller ett syskon. Barn riskerar att hamna i lojalitetskonflikter mellan sina föräldrar oavsett om det är frågan om en vårdnadstvist eller en brottmålsprocess. Som målsägande skulle barnet i en brottmålsprocess genom att vara motpart till en annan familjemedlem även inta en formell ställning i en eventuell lojalitetskonflikt. Även om skulden för våldet, rent juridiskt, tydligare läggs på den som utövar våldet om barnet gavs målsägandestatus, så finns en risk för att barnet själv inte uppfattar det så utan påtar sig en skuldbörda för vad som händer med den tilltalade föräldern. anser ändock att fördelarna som det innebär att dessa barn ges målsägandestatus väger tyngre. Det bör därför utredas om barn som upplevt våld i nära relationer ska ges målsägandestatus. Detta bör ställa sig bakom och ge regeringen till känna. En annan fråga som uppmärksammats särskilt är det allt mer accelererande hatet som barn och unga utsätts för på internet och i sociala medier och som tar sig uttryck i hot och trakasserier. Rasistiska och sexistiska budskap har en stor spridning på nätet och för många unga är hat via nätet vardag . De utsätts, ser andra utsättas och utsätter själva andra. De möter kränkningar, hot och trakasserier i bloggar, kommentarsfält och sociala medier. I en undersökning från som presenterades framgår det att så många som hälften av de unga i åldern 16–har blivit utsatta för näthat. I en tredjedel av fallen rör det sig om hatbrott, dvs. trakasserier pga. hudfärg, sexuell läggning eller tro. som utgavs , visar också att just hatiska, kränkande och diskriminerande kommentarer av hatbrottskaraktär är vanliga på internet. Ett tydligt resultat är att erfarenheterna av kränkningar med hatbrottskaraktär är större i åldersgruppen 16–än i åldersgruppen 25–. Dagens lagstiftning ger inte ett tillräckligt skydd mot kränkningar och hot på nätet, oavsett om brottet har karaktären av ett hatbrott eller inte.