mot · H3022125 · 2015-10-06 00:00:00 — ställer sig bakom det som anförs i motionen om ett hållbart finansiellt system och tillkännager detta för regeringen. ställer sig bakom det som anförs i motionen om att förbjuda blankning och tillkännager detta för regeringen. ställer sig bakom det som anförs i motionen om att insättningsgarantin inte garanteras av staten i första hand, utan genom marknadsbaserade försäkringar, och tillkännager detta för regeringen. ställer sig bakom det som anförs i motionen om att införa reservtäckning för banker och tillkännager detta för regeringen. ställer sig bakom det som anförs i motionen om förbud mot spekulation på livsmedel och tillkännager detta för regeringen. ställer sig bakom det som anförs i motionen om möjligheten att införa lokala eller alternativa valutor och tillkännager detta för regeringen. har präglats av finansbubblor som först växer och sedan spricker. Detta har varit såväl ekonomiskt som socialt kostsamt. Det har i många fall för den enskilde anställde varit ett fullkomligt rationellt val att ta extrema risker med möjlighet till extrem avkastning och bonus. I många fall med visshet om att staten går in och räddar banken om den riskerar att gå omkull. Just nu pågår en översyn som genomför av den samlade effekten av de senaste årens bankregleringar och andra regelverk. Trots detta pågår arbetet med att skaka fram nya pengar för investeringar, med än högre skuldsättningsgrad som följd. Hela finansiella systemet har gjorts beroende av orimliga avkastningskrav i tider av låg inflation och låg tillväxt. Inte ens med massiva stimulanser är det rimligt att anta att vi kan återgå till höga tillväxttal. En modern ekonomi med stor andel tjänster Flera tjänster har uppvisat en hög produktivitetsutveckling och ökar i omfattning, men tjänstesektorn ligger fortfarande betydligt lägre, än industri/varuproduktionen där den ligger på 3,6–4,. Dessa tjänster har antingen en hög kapitalandel eller är en del i en förädlingskedja kopplad till produktion med hög kapitalandel. Det kan röra sig om it-tjänster, marknadsföring eller logistiktjänster som är nära knutna till varuproduktion och tjänster som ofta har kunnat effektiviseras i takt med att datorer blivit bättre och billigare. Det finns inom den offentliga sektorn ett visst mått av rationaliseringar (några tiondels procent ), men överlag är detta ett exempel på en tjänstesektor där det är svårt att öka produktiviteten utan ökad kapitalinsats. Detta visar att en finanssektor som räknar med tvåsiffriga avkastningstal per definition kommer att växa som andel av ekonomin alternativt kollapsa med regelbundna intervaller. Om den växer får det till effekt att löneandelen av ekonomin minskar och kapitalinkomster står för en allt större andel, vilket leder till ökad ojämlikhet. Kapitalinkomster är som bekant mer ojämlikt fördelade än löneinkomster. Vid kollapser har vi ofta sett hur dessa lett till smärtsamma åtstramningar som ofta drabbar de med minst reserver, låga löner och dålig kontakt med arbetsmarknaden. Om det på grund av en stor andel tjänster i ekonomin är rimligt att anta att tillväxten minskar, eller att vi på grund av hög arbetslöshet väljer att dela på jobben med hjälp av kortare arbetstid är det också rimligt att anpassa finanssektorn till en sådan verklighet. Ett obegripligt system är ett riskfyllt system Finanssektorn är oerhört komplex, jag har aldrig träffat någon som säger sig ha fullständig koll på den. Det i sig är en demokratisk och finansiell risk som försvårar en god debatt. Därför finns det dubbla skäl att dels avskaffa avarter på marknaden, dels göra det enklare och med större eget ansvar för risktagande. Det finns mängder av idéer som kan bidra till ökad stabilitet på penningmarknaden: finansiella transaktionsskatter, förbud mot spekulation på mat och råvaror, hindra alltför riskfyllda spekulationer som till exempel att man lovar sälja saker för ett visst pris som man inte ens äger så kallad blankning. Vi kan ha skattesystem som undviker att banker kan skada hela länder om de går omkull, vi kan kräva att risker bakas in i priset på olika sätt. har uttalat stöd för att inte spekulation på livsmedel skall tillåtas utan att t ex terminshandel faktiskt skall ske med mat som finns och har en köpare som har för avsikt att faktiskt använda råvaran. Vi har sett hur naturliga svängningar i livsmedelspriser har förvärrats av spekulation. Detta har bokstavligen lett till svält och död när fattiga bönder tvingas sälja sitt kaffe, kakao eller spannmål när skörden kom men de stora aktörerna kan invänta rätt prisnivå med sina stora lager. Detta har sedan förvärrats av spekulanter som spätt på prisförändringarna. Den fattige får då mindre av det hen vill byta sig till, då de är mera bundna och inte har möjlighet att invänta fördelaktigare marknadsvillkor. har varnat för hur derivathandel inte länkad till faktiska behov har ökat volatiliteten och hastigheten på prisförändringar och hur detta drabbar fattiga. I vissa fall har även fattiga kunnat försäkra sig mot dåliga skördar och liknande; det är viktigt att dessa instrument inte omfattas av ett förbud, då detta tvärtom kan minska riskerna för utsatta bönder. bör därför bidra till det globala arbetet mot spekulation på livsmedel. Det är instinktivt svårt att begripa logiken bakom blankning, principen att sälja det man inte har, att sälja det någon annan äger (via lån) i hopp om att köpa det förmånligt senare när jag ska sälja det. Blankning är förenat med stor risk. Vid belåning för vanliga aktieköp finns alltid ett förlusttak. En placering blir aldrig värd mindre än noll kronor. Vid blankning däremot kan en aktie i princip stiga hur mycket som helst och därmed kosta hur mycket som helst att köpa då man lovat att sälja. Möjligheten att spekulera i nedgång kan dessutom förvärra nedgången i sig och späda på negativa förväntningar. Möjligheterna för detta extrema risktagande motiveras inte av motsvarande extrema betydelse för fungerande marknader och är därför svårt att motivera ur samhällsnyttosynpunkt. Som med allt går det att konstruera exempel där blankning kan vara rimligt, men dessa särfall är inte värda den generella risken. Det är närmast att jämföra med casinoverksamhet. EU har tagit första steget med att förbjuda nakenblankning, det är dags att ta nästa steg. Svenska staten har en balanserad budget och får enligt budgetlagen inte gå med underskott mer än . Jämfört med de krisande så kallade PIIGS-länderna är den svenska statens skuldsättning låg. Svenska hushåll är, å andra sidan, bland de högst belånade i världen. Framför allt är det ökade bostadslån som bidrar till den höga skuldsättningen. Svenskarna äger i allt större utsträckning sina bostäder. Dessa har blivit dyrare , vilket driver upp bostadslånen. Hushållens skuldsättning i förhållande till de disponibla inkomsterna har ökat mycket kraftigt . med detta har hushållens nettoförmögenheter ökat kraftigt. En stor del av denna förmögenhetstillväxt är kopplad till stigande bostadspriser. Hushållens skuldsättning utgör en risk; hur stor den är beror till stor del på om det finns en bostadsbubbla på den svenska fastighetsmarknaden eller inte. , , och , alla har de stått på ruinens brant. Flera böcker om skuld har letat sig till boklådorna. Från bästsäljare som ”Skuld – ” till essäsamlingen ”The Bonds of Debt: Borrowing against the common good” av . Hur kommer det sig att vi är så skuldsatta? Inte bara vi svenskar. Inte bara sydeuropéerna. Inte bara som land och amerikanerna som konsumenter och bolånekunder. Dienst skriver: ”För rikare hushåll förknippas mer skuld med större möjligheter att låna till bostäder, kapitalvaror (exempelvis vitvaror, bil, dator och TV), utbildning och så vidare. För alla andra borde ökad skuldsättning ses i ljuset av en långvarig utebliven löneökning, där belåning av en fastighet blir den enklaste och kanske den enda möjligheten till ökad konsumtion.” I varnar nu såväl statliga som , , för en bolånebubbla – man ser framför sig prisnedgångar på . Skuld är en naturlig ingrediens i ett samhälle där människor är beroende av varandra, i positiv såväl som negativ mening. Dienst menar att skuldsättning har blivit det enda sättet att betala för kostnaderna för ”kollektiv irrationalitet” (till exempel miljöförstöring och finanskriser), för att upprätthålla spekulationsbubblor, för att kompensera för privatiseringen av sociala skyddsnät, med mera. Dienst, och fler med honom, menar att vi gick in i en fas i historien då skuld började dominera mellanmänskliga affärer på ett nytt sätt. De politiska konsekvenserna av de finansiella kriserna är ovissa men vi kan räkna med en motreaktion mot nyliberalism och kapitalism. ”Hur kan”, frågar sig Dienst, ”skuldsättningens konstruktiva och grundläggande krafter bejakas” som de negativa sidorna undviks. Dienst ser visst hopp i skuldsättning genom mikrokrediter men även i skuldavskrivningar. Mikrokrediter kan vi finna exempel på i och även genom nya former av gräsrotskrediter. Skuldavskrivningar hittar vi exempel på redan i men i modern tappning finns den så kallade Jubelrörelsen, eller Jubel 2000.. Moderna skuldsättningsformer som inte blir stora nog att kräva statliga garantier och skydd I stället för att låna pengar på bank eller att utfärda aktier finansieras en produktion av till exempel en skiva, en teateruppsättning eller utgivningen av en bok av att medlemmar i en förening eller en artists fans i förväg hjälper till att täcka produktionskostnaderna. Det kan röra sig om att man köper en produkt i förväg. Gräsrotsfinansiering men även långivning i grupper som präglas av ömsesidigt förtroende och gemensamma värderingar kan fungera som ett sammanhållande kitt i gruppen. Arrangören av en musikfestival som finansieras av en bred bekantskapskrets och supportrar känner förmodligen en större press att leverera någonting bra till finansiärerna än om pengarna kommit från en anonym källa. Den här sortens finansiering behöver inte vara småskalig. Det finns exempel på idéburna banker, som Ekobanken, som bara finansierar projekt som stämmer överens med bankens egen ideologi och där man som sparare kan se vad insatta pengar lånas ut till. Ett historiskt perspektiv – om kreditgivning och dess konsekvenser sås fröet till det som kom att bli svenskt bankväsende av . ger då första bankoktroj. Affärsidén var lysande. Palmstruchs bank, Banco, lånade in pengar utan ränta – i själva verket tog banken ut en avgift av de som deponerade pengar på banken – och lånade i sin tur ut samma pengar mot ränta. De som deponerade pengar på banken kunde med kort frist ta ut pengarna igen, som bankens utlåning var långsiktig. 1660 uppstod en akut likviditetskris när bankens kunder ville ta ut sina insatta pengar. På användes silver- eller kopparmynt. Det uppstod problem när för många ville ta ut sina mynt. Palmstruch kom då på idén att utfärda kvitton som garanterade innehavaren ett visst värde. Inspirerade av Falu kopparsedlar, ett liknande system som använts i Bergslagen, utfärdade Banco som första bank i banksedlar, tryckta kvitton eller kreditivsedlar, som hade samma värde som mynt av metall. Innehavaren av dessa banksedlar hade rätt att lösa in sedlarna mot kopparmynt. Sedlarna kunde överlåtas till vem som helst och cirkulerade precis som pengar av . I början gick allt bra, köpmännen slapp hantera de stora och tunga kopparmynten. Det fanns inte någon vidare reglering och banken kunde i praktiken ge ut obegränsat med sedlar. Det trycktes många fler sedlar än vad banken någonsin kunde lösa in. Värdet på sedlarna sjönk dramatiskt och problemen ledde 1663 till bankens kollaps. Palmstruch hade då, trots stödåtgärder från regeringen, inte kunnat lösa in sedlarna mot mynt. En statlig konstaterade att bankens bokföring skötts lättsinnigt och en betydande kassabrist konstaterades. Staten övertar Palmstruchs bank och ger 1668 tillstånd till en ny bank ställd under . Världens första ännu existerande bank – Riksens ständers bank eller det som är riksbank – är född. Historien med papperspengar utan täckning är inte slut med detta. som följer är det staten som slarvar med kreditgivningen. 1776 bestämde att bankens sedlar skulle lösas in till 50 procents underkurs. var det tur att lösa in sina sedlar till halva nominella värdet. fick många banker tillstånd att ge ut så kallade privatbanksedlar. Utgivningen av privata banksedlar upphör 1903. Bankernas utlåning av pengar lär inte, och bör inte heller, upphöra i första taget. Vi bör dock lära av historien och reglera utlåningen hårdare, exempelvis med påföljder som känns även för bankdirektörerna och inte bara för skattebetalarna. Säkerhet kan vara ädelmetaller, hårdvaluta eller fastigheter med mera. Huruvida kapitaltäckningskrav motsvarande enligt det nya regelverket III, som centralbankschefer och chefer för finansmyndigheter enats om, är tillräckligt är något arkitekterna bakom dagen finansiella stabiliseringspaket har att fundera på. Dessutom har bankerna stor frihet i att räkna på hur säkerheter ska värderas vilket innebär att många banker fortfarande kan låna ut pengar motsvarande 50 gånger eget kapital. Följande bygger på rapporten av och vid , . Chicagoskolan, den liberala ekonomins högborg, har lämnat tydliga avtryck i såväl politik som ekonomisk teori. Avregleringar och marknadsliberalism har varit dess ledord. Vad som är mindre känt är att tongivande företrädare för Chicagoskolan, däribland ett flertal Nobelpristagare/pristagare av till Nobels minne, förespråkar en hårt reglerad kapitalmarknad. Bankerna bör, enligt den så kallade Chicagoplanen, hållas i hårda tyglar. Kapitaltäckningskraven ska vara stränga och möjligheten till kreditgivning begränsad. Rätten att ge ut pengar ska vara förbehållen staten. Ursprungsidén till det som senare skulle bli känt som Chicagoplanen kläcktes 1926 av , brittisk Nobelpristagare i kemi. Professor vid Chicagouniversitetet intresserar sig för Soddys idéer och flera av undertecknarna av den ursprungliga Chicagoplanen skulle senare bli kända som grundare av Chicagoskolan (). Till senare namnkunniga supportrar av Chicagoplanen räknas , den mest inflytelserike nationalekonomen . Även om samtliga var starka förespråkare för laissez-faire vad gäller industrin och näringslivet i stort, ifrågasatte de inte statens rätt att ha ensamrätt på utgivning av pengar. Chicagoplanen vilar på tanken att hanteringen av pengar och utgivningen av krediter i banksystemet ska vara åtskilda. Banker ska inte kunna skapa nya tillgångar ur tomma intet, utan pengar ska ges ut av staten. Banker kan låna ut pengar, men lån ska ha täckning med insatta pengar till . De lån som banker förmedlar kan antingen vara löntagares insatta besparingar eller lån som bankerna tar av staten. Staten trycker vid behov nya pengar som sedan förmedlas till sektorer, hushåll och företag som efterfrågar dem och som bankerna uppfattar som kreditvärdiga. (1936), en av dåtidens stora förespråkare för Chicagoplanen, pekade på flera stora fördelar med planen: Den första av de fördelar som identifierade är att Chicagoplanen innebär att man kan undvika plötsliga fluktuationer i krediter. När banker blir nervösa kan de välja att helt strypa tillgången till krediter, något som var ett reellt problem så sent som under finanskrisen då ingen aktör hade full kontroll och man inte vågade lita på varandra på samma sätt som . Krediterna frös och investeringar och annan ekonomisk aktivitet med dem. Likaså kan banker vara alltför frikostiga med krediter av högkonjunktur. Till exempel bidrog bankernas frikostiga utlåning till fastighetsköpare till omotiverade uppgångar av bostadspriser och till en onödigt stor nedgång i ekonomin när bubblan briserade 2008. Såväl amerikanska som europeiska banker, inte minst svenska, har dragits med i jakten på ”säkra” vinster, vilket bostadslån i det närmaste har kommit att betraktas som. och hans samtida nationalekonomiska kollegor ansåg att fluktuationer i krediter var den främsta orsaken till konjunktursvängningar, och nutida erfarenheter pekar på att tillgången till krediter fungerar som såväl gas som broms i konjunkturcyklernas upp- och nedgångar. Chicagoplanen erbjuder just en mycket bättre kontroll över tillgången till krediter. Ingen risk för bankrusningar Den andra fördelen med Chicagoplanen är att reservtäckning (fully reserved-backed bank deposits) helt skulle eliminera risken för bankrusningar. De pengar som lånas ut har inte bankerna skapat själva, utan det finns täckning för dem. Aldrig mer behöver vi se sparare köa utanför bankerna, oroliga för att inte kunna få tillgång till sina pengar. Det här skulle öka den finansiella stabiliteten och tillåta banker att koncentrera sig på kärnverksamheten – att låna in och ut pengar. Den tredje fördelen, enligt , är att Chicagoplanen drastiskt minskar statens nettoskuld. Under Chicagoplanen måste banker låna pengar från innan de i sin tur lånar ut pengar till företag eller husköpare. Staten får på så vis en betydande tillgång gentemot bankerna och statsskulden blir negativ (staten får en fordran snarare än en skuld). Regeringen kan om den vill använda delar av denna manna från himlen till att köpa tillbaka utestående statsobligationer, varpå skuldsättningsgraden dramatiskt sjunker. Det finns stor potential att minska även de privata skulderna. Statens ökade tillgångar skulle delvis kunna delas ut till invånarna. Om utdelningen villkoras med att pengarna i första hand ska användas till att betala tillbaka skulder, kommer detta att resultera i att den privata skuldsättningen minskas. Skuldsättningen kommer också reduceras när statens behov av att ta ut skatt minskar i och med att man genererar pengar genom seigniorage. Det här kommer skattebetalarna till del, vilka kommer att behöva låna mindre för att upprätthålla en viss konsumtionsnivå. Utöver de fördelar med Chicagoplanen som identifierat visar Benes och Kumhof på ytterligare fördelar med den. För det första stimuleras ekonomin av en övergång till Chicagoplanen. Orsaken är att planen kan leda till betydande sänkningar av snedvridande skatter, tack vare vinsterna från seignioraget. En annan förklaring är att Chicagoplanen resulterar i betydligt lägre kostnader för kontroll och övervakning. Begränsade resurser behöver inte längre spenderas på övervakning av lån med enda syfte att skapa ett tillräckligt utbud av pengar, ett utbud som enkelt kan skapas av staten. Bank- och finanssektorerna ska fungera som smörjmedel åt realekonomin. är sektorerna på tok för stora vilket är ett storskaligt slöseri. Risk för hyperinflation? kan det låta riskabelt att överlåta sedelutgivandet till staten. Är det inte lockande att finansiera alltifrån storskaliga infrastrukturprojekt till krig med att trycka nya pengar? Jo, det finns flera historiska exempel på att klåfingriga regenter inte kunna hålla fingrarna i styr utan har låtit sedelpressen löpa amok. Ett aktuellt exempel är . Väl så vanligt är dock skenande inflation med privat kontrollerad pengautgivning eller när är oberoende av staten. Tyska var oberoende och alltså inte statligt kontrollerad men bidrog likafullt till hyperinflationen . I förvärrade privata banker krisen stora depression genom att förstärka högkonjunkturen som föregick kraschen med frikostiga krediter för att därefter förstärka den ekonomiska nedgången med en åtstramad kreditgivning. Benes och Kumhof konstaterar att finansiellt stabilare perioder historiskt sett oftare har förknippats med statlig än med privat kontrollerad penningutgivning. I en text med titeln ”Money and the steady state economy” diskuterar den tongivande ekologiske ekonomen , utan att nämna den vid namn. Risken för inflation tar med ro. När prisnivåerna börjar stiga behöver regeringen bara upphöra med att trycka nya pengar. Positiva pengar och komplementära valutor Den brittiska organisationen () driver flera frågor som är relaterade till Chicagoplanen. Namnet Positive Money kommer från att pengar som skapas av staten eller en riksbank inte är baserade på en skuld. Rörelsen menar att nuvarande finansiella system har resulterat i alltför hög privat skuldsättning, skenande bostadspriser, ökad ojämlikhet, hög arbetslöshet och banker som subventioneras med skattebetalarnas pengar. Problem som alla har en gemensam nämnare i just pengar. Men även lösningen står att finna i pengar – om vi tillåter staten att skapa skuldfria pengar kommer det att ha en positiv effekt på ekonomin och samhället i stort. Som ett komplement till konventionella pengar kan man tänka sig att introducera olika valutor för olika ändamål. Det är inte uppenbart att en sorts valuta är det optimala för alla sorters transaktioner. Det finns förslag på, och även fungerande exempel på, lokala valutor, regionala valutor och globala valutor. Valutorna kan vara elektroniska, som bitcoin, fysiska som Euronäs som används i kommun, eller såväl elektroniska som i sedelform, som , en lokal brittisk valuta. är första lokala valuta med elektroniska konton kontrollerade av finansiella institutioner och som dessutom kan användas till att betala vissa lokala skatter med. Valutan kan också vara i form av tid. Ett sätt att underlätta för människor med låg kreditvärdighet att ta del av varor och tjänster är att använda en lokal valuta baserad , till exempel Time Dollar. Centralt för en fungerande valuta är att det finns förtroende för valutan. Att den går att använda som betalningsmedel. , en belgisk forskare och ekonom, menar att om syftet är att stärka den lokala ekonomin bör man begränsa användarna till mellan 300 till 500 familjer i en stadsdel eller i en bygd. Om syftet är att minska arbetslösheten är regionala valutor att föredra. De kan fungera för betydligt större grupper. Bitcoin är ett exempel på en alternativ valuta som har global spridning. Den introducerades och är en så kallad kryptovaluta. Den skapas genom kryptering och eftersom källkoden är öppen kan vem som helst vara med och skapa valutan. Penningmängden kan inte överstiga 21 miljoner vilket har inneburit att valutans värde har stigit kraftigt när intresset för valutan har ökat. Transaktionerna är anonyma vilket gör att det finns en oro att den underlättar för illegal verksamhet. Det finns inte heller någon säkerhet för pengarna men detta till trots fungerar valutan som betalningsmedel på en rad marknadsplatser. Komplementära valutor kan även användas företag emellan (B2B) och på så sätt kringgå problem med när tillgången till krediter är dålig. Under den senaste finanskrisen var bankerna ovilliga att låna ut pengar till företag vilket fick konsekvenser för hela ekonomin. Utan krediter är det svårt att köpa in material, anställa medarbetare eller bygga nytt. Om leverantörer, kunder, samarbetspartner och för den delen även konkurrenter litar på varandra och tror att andra parter är kreditvärdiga behöver man inte gå vägen om banken för att låna pengar. Man kan låna av varandra, konventionella pengar eller komplementära. I ger till exempel ut en som är ett komplement, helt elektroniskt, till schweizerfrancen. introducerades för att företag skulle kunna hjälpa varandra under den dåvarande depressionen. är en fjärdedel av företagen i kopplade till . Det är viktigt att skatteindrivning och andra system anpassas så att alternativa valutor och bytesmekanismer kan ske organiserat och lagligt utan att hämma dess fördelar. Därför bör möjligheterna till att bygga komplementära valutor/betalsystem/bytessystem utredas och lagfästas. Bankernas roll efter införandet av Chicagoplanen Det kommer fortfarande att finnas behov av utlåning och kreditprövning, och det är inte statens roll att avgöra om en investering är värd att låna ut pengar till eller om satsningen är för riskfylld. Den kompetensen kommer fortsatt att finnas hos bankerna. Även efter införandet av Chicagoplanen kommer banker att kunna drabbas av kreditförluster. kommer fortsatt att gå omkull och privatpersoner kommer att behöva sälja bostäder med förlust, en förlust som bankerna får stå för i de fall låntagarna inte mäktar med det.