mot · H3022827 · 2015-10-06 00:00:00 — Därefter kopplar operatören på SOS-alarm över samtalet till länskommunikationscentralen (LKC) hos polisen. Polisen får sedan återigen ställa en rad frågor till inringaren för att ta reda på vad som hänt och anteckna detta i sitt system så att de kan skicka dit polispatruller. För en chockad och stressad uppringare är detta ofta väldigt förvirrande. Operatörerna på LKC får ofta spendera tid med att förklara varför de måste ställa om alla de frågor som inringaren besvarat. Detta fördröjande dubbelarbete leder till att polisen får information om ärendet senare än övriga räddningsinsatser och ger polisen en utryckningsförsening. En konsekvens som följer av detta är att polisen oftare måste köra riskfyllt snabbt för att hinna till platser och därmed också oftare utsätta allmänheten för trafikfara. En annan konsekvens är att polispatruller inte hinner först till platser som de annars skulle ha hunnit först till p.g.a. en lyckosam geografisk placering. Detta är ytterst beklagligt vid exempelvis trafikolyckor där även poliser kan rädda liv genom att t.ex. räta ut nacken på någon för att förhindra kvävning (vilket är den vanligaste dödsorsaken vid trafikolyckor). En tredje och självklar konsekvens är också att polisen inte hinner gripa lika många gärningsmän i anslutning till brottsplatser eftersom att gärningsmännen helt enkelt hinner avlägsna sig för polisens fördröjning. Detta är något som sannolikt kostar polisen många extra onödiga utredningstimmar. Sammanfattningsvis kostar dagens ordning för inkommande larmsamtal och dessas försenade delgivning till polisen; extra trafikfara, färre räddade liv, färre gripna gärningsmän och fler utredningstimmar. Det är därför nödvändigt att sekretessreglerna och samtalsordningen mellan SOS-alarm och LKC ändras så att polisen kan få uppgifter om akuta ärenden som övrig räddningstjänst. som kom föreslår en omorganisering av alarmeringsfunktionen i som jag anser är positiv. Dock framgår det inte med tydlighet att koordinationen mellan alarmeringstjänsten och polisen ökar, även om det står skrivet att ”alarmeringsmyndighetens verksamhet ska bedrivas i nära samverkan med ansvariga myndigheter”. Eventuellt blir den praktiska konsekvensen av en omorganisation att polisen får reda på olyckor/brott som alarmtjänsten, men då det ej framgår med tydlighet anser vi att det behövs ett tillkännagivande att sekretessreglerna och samtalsordningen mellan SOS-alarm, eller den eventuella framtida myndigheten, och polisen ändras så att polisen kan få uppgifter om akuta ärenden som övrig räddningstjänst. Det finns situationer när polisen inte går ut med information till allmänheten om misstänkta gärningsmän. Situationer när sådan information skulle kunna störa en förundersökning och eventuellt varna eftersökta gärningsmän som t.ex. skulle kunna fly utomlands eller undanröja bevis. Det finns också situationer när polisen direkt går ut med signalement på gärningsmän till allmänheten i hopp om att tips eller information om de eftersökta så snabbt som möjligt skall kunna leda till ett gripande eller åtminstone till ökad vaksamhet. I vissa av dessa fall utelämnas viktig information om gärningsmännen i rädsla för att bryta mot politiskt korrekta normer och bli föremål för anklagelser om rasism. Härunder ges ett exempel om ett rån i : ”en matbutik som rånats av en ensam gärningsman beväpnad med en yxa…Gärningsmannen beskrivs som en man med normal kroppsbyggnad och iklädd en ljusgrön munkjacka” Gärningsmannen beskrivs men något elementärt och kanske det mest uppenbara signalementet utelämnas dock - nämligen: offrets utseende och ursprung. Denna rädsla som får polisen att utelämna viktiga signalement är inte ogrundad. När t.ex. Närpolis skickade ut informationsmaterial till grannsamverkansföreningar om ligor som härjade med ursprung från vissa specifika världsdelar var inte medierna långsamma att uppmärksamma detta. Man rubricerade detta som att polisen spridde fördomar trots att gärningsmannabeskrivningarna var sanningsenliga. Snabbt blev polisen tvungna att urskulda sig efter tillrättavisningen. Vi menar att polisens huvuduppgift är att gripa gärningsmän och skydda samhället ifrån grovt kriminella. Vid efterlysningar, som ju syftar till att allmänheten ska hjälpa polisen, ska polisen ej censurera signalement för att vara medier eller andra intressen till lags. Den svenska polisen bör följa våra nordiska grannländers poliskårers exempel och även gå ut med gärningsmannens utseende och ursprung när vittnesmål medger detta. Polisen i måste visa att den likt polisen i våra grannländer först och främst vill gripa eftersökta gärningsmän utan hänsyn till politiskt korrekta normer. För polisen fortsätter att utelämna signalement för vissa grupper av gärningsmän kommer fler offer att utsättas för brott i onödan. Det är därför av största vikt att regeringen sänder ut tydliga signaler till polisen om att signalement rörande gärningsmännens utseende och ursprung inte ska censureras bort när övriga signalement meddelas till allmänheten. Enligt dagens lagstiftning får ordningsbot ges på plats för brott för vilket inte är föreskrivet strängare straff än böter. tillgreppsbrott som klassas som snatteri kan dock förutom böter också ge fängelse . Tillgreppsbrott är det vanligaste brottstypen som anmäls i . Av dessa är otaliga snatteribrott. Enligt Brå skedde nästan 12 400 lagföringar med anledning av snatteri. Givetvis går inte alla dessa brott till domstol utan åklagare kan besluta om strafföreläggande och åtalsunderlåtelse för att snabba på rättsprocessen. Vid snatteribrott som begås under sådana omständigheter att den skyldige är myndig, har erkänt och att omständigheterna talar för att gärningsmannen inte kommer att dömas till fängelse, bör poliser kunna utfärda ordningsbot direkt. På så sätt behöver inte ärendet belasta rättskedjans genomströmningstider ytterligare. Dessutom uppnås en högre grad av upplevd omedelbarhet för gärningsmannen i fråga om konsekvenser för begånget lagbrott, vilket är eftersträvansvärt. Andra partier har flertalet gånger tidigare motionerat om att införa ordningsbot vid snatteri. I betänkande 2006/07:JuU8 avslås ett motionsyrkande om detta med hänvisning till att polisen numera brukar en telefonlinje, en s.k. snattofon. Denna används för att snabbt handlägga och utreda snatteribrott över telefon. Denna praxis är enligt oss ett positivt förfarande, men detta motsäger inte att ordningsbot ytterligare skulle effektivisera snatteriärendena där polis faktiskt är på plats. Förslagen är därför inte på något sätt ömsesidigt uteslutande utan leder båda till effektivitetsvinster. Samtal med flera poliser bekräftar vidare behovet av denna ändring. Jag vill därför att ordningsbot för snatteri införs. Polisens skyldighet att behandla anmälan är poliser skyldiga att behandla anmälan om brott, såväl muntlig som skriftlig, utan uppskov och oavsett polismyndighet. Undantag är endast om anmälaren uppträder våldsamt eller försvårar att anmälan upptas[7]. Detta är problematiskt av flera orsaker. För det första betyder det att poliser ibland blir tvungna att överge bevakning av vissa brottsbelastade platser (t.ex. vid stökiga krogmiljöer) för att åka och ta emot anmälan ifrån någon som anmäler ett brott som är av mindre betydelse och som kunnat vänta (t.ex. en upptäckt parkeringsskada). Detta med konsekvensen att allvarliga brott som annars kunnat förhindras begås på platsen polisen tvingats lämna. För det andra betyder det att polisen är skyldig att ta emot anmälningar om brott som är av mindre betydelse och som kunnat anmälas nästkommande dag. Detta med konsekvenser av ökade kostnader för poliser i tjänst på obekväm arbetstid. För att effektivisera polisens arbete bör polislagen därför justeras och ge poliser rätt att tillfälligt avvisa vissa typer av anmälningar. Kvälls- och bör anmälningar om sådana brott som utan skada kan vänta till nästkommande dag hänvisas till ett dagtidsöppet kontaktcenter. Anmälningar om brott av mindre allvarlig karaktär som kan vänta utan förvärrad skada bör också kunna nedprioriteras. Anmälan bör istället kunna hänvisas till inlämning då polisen bedömer att det inte föreligger någon risk för allvarlig brottslighet på annan plats. är också poliser skyldiga att behandla anmälan om brott även när det gäller sådana företeelser som inte utgör brott[8]. Det kan röra sig om människor som inte är helt tillräkneliga och vill anmäla saker som varken lagstiftningen eller den generelle medborgaren uppfattar som brott. Det kan också röra borttappade föremål och anmälningar som endast rör rena försäkringsärenden. Det är anmälningar som polisen varken kan eller ska utreda. Trots att dessa ärenden avskrivs av naturliga skäl så krävs det att anmälas upptas av polisen, att den registreras och sedan behandlas för att kunna avskrivas. Enligt beräknas varje ärende i genomsnitt ta i anspråk från anmälan till avskrivning. [9] I enlighet med rekommendation till regeringen vill vi därför att polisen ska kunna avvisa vissa polisanmälningar. Polisanmälningar som ska kunna avvisas är sådana som uppenbart inte utgör brott och som kommer att avskrivas, t.ex. anmälningar om borttappade föremål av mindre värde samt rena försäkringsärenden. beräknar att detta skulle kunna frigöra så mycket som 320 årsarbetskrafter inom rättsväsendet. Regeringen bör återkomma med förslag rörande detta. anmäldes ca 26 800 rattfylleribrott i , varav 12 800 var under påverkan av narkotika, en brottstyp som ökat (anmäldes ca 4 600 sådana brott[11]). Rattfylleri under påverkan av alkohol och narkotika är ett mycket allvarligt brott. Inte bara riskerar rattfyllerister sina egna liv, utan också sina medtrafikanters, cyklisters, fotgängares, vuxnas, äldres och barns liv – ja alla i samhället riskerar att bli offer för rattfylleristens bristande omdöme. dör runt 70 och flera hundra skadas till följd av rattfylleri. [12] Dessa uppgifter bör dock vara i underkant då inte alla trafikomkomna förare prövas för alkoholpåverkan samt att alkoholhalten kan ha sjunkit avsevärt vid tiden för obduktion (bl.a. på grund av att dödsfall inte inträffat förrän efter en tids vård på sjukhus ). Det är allas vårt ansvar att justera betänkligheter i lagstiftning och därigenom arbeta mot de alkohol- och narkotikarelaterade olyckorna i trafiken. finns en uppenbar sådan betänklighet: I lag (1951:649) om straff för vissa trafikbrott anges det i paragraf 7: Ett fordon som har använts vid brott enligt denna lag får förklaras förverkat, om det behövs för att förebygga fortsatt sådan brottslighet och förverkande inte är oskäligt. Vad som är oskäligt framgår av Högsta domstolens dom NJA 2006 s. 751. HD-avgörandet rör en alkoholberoende man som tidigare fått sitt körkort indraget p.g.a. grovt rattfylleri. Det indragna körkortet till trots fortsatte mannen att köra grovt onykter , bl.a. till Systembolaget och mot rött ljus. Detta ledde till ett nytt åtal. Mannen erkände brott men var skiljaktig med underinstanserna om att dennes bil, värderad till ca 120 000, skulle förverkas. HD slog fast att de ”aktuella trafikbrotten, liksom det tidigare grova rattfylleriet, är av sådan art att ett förverkande får anses erforderligt från trafiksäkerhetssynpunkt”. HD slog dock även fast att ett förverkande av mannens fordon skulle vara oskäligt med avseende på bilens värde och mannens ekonomiska situation. Därmed upphävde HD underinstansernas domar och mannen slapp få se sin bil förverkad. Denna betänklighet i lagen har öppnat upp för att grova rattfyllerister kan få behålla sina fordon och fortsätta utsätta sig själva och sin omgivning för livsfara, trots att de dömts upprepat för grova rattfyllerier och fått sina körkort indragna. Jag anser att det är hög tid att förändra detta. Lagen bör göras strängare i detta avseende så att trafiksäkerheten väger mycket tyngre vid bedömning om ett fordonsförverkande ska anses skäligt i förhållande till fordonets värde och gärningsmannens ekonomiska situation. [1] Proposition 2011/12:63, ss. 12–13. [2] Skr. 2011/12:39. [3] Bekämpningen av organiserad brottslighet, Brå 2011 s. 9. [5] Tullen är bakbunden av lagen publicerad på . [6] Tullen är bakbunden av lagen publicerad på . [7] JO 1988/89 s. 73 och JK dnr 7840-06-21. [8] RiR 2010:10, s. 25. [9] RiR 2010:10, s. 25. [10] RiR 2010:10, s. 25. [11] Tabell 10 Anmälda brott efter brottstyp, Hela landet, åren 2002–2011, Brås statistikdatabas på .