mot · H3022125 · 2015-10-06 00:00:00 — Ett stort hinder mot ett införande av Chicagoplanen är att den stora och inflytelserika banksektorn kommer att förlora på förändringen. Efter införande av Chicagoplanen kommer behovet av banksektorn att krympa. En del, penningutgivningen, kommer att tas över av staten. En annan del, administration och övervakning, kommer det finnas mindre behov av eftersom volymen utestående lån kommer att minska. Människor kommer att förlora sina jobb och ägare se värdet av sina aktieinnehav reduceras. Den ränta som staten tar för att låna ut pengar till bankerna kommer de i sin tur skjuta över till låntagarna, det vill säga till hushåll och företag. Det är dock ett pris som är värt att betala med tanke på de fördelar som Chicagoplanen för med sig. När den finansiella sektorn krymper kan andra delar av samhällsekonomin växa på dess bekostnad. Historiskt sett har pengar tagit sig olika skepnader. hörs röster som efterlyser en återgång till en guldmyntfot eller motsvarande förankring i reala värden. Men med en rimlig kreditgivning och penningproduktion så kan finansiell stabilitet uppnås utan att värdet är förankrat i en viss mängd guld eller silver. Att inte tillåta banker att skapa egna medel under högkonjunktur för att hålla tillbaka, eller förstöra, dem under lågkonjunktur erbjuder betydligt bättre kontroll av krediter. Tillgången till krediter är en viktig orsak till ekonomiska upp- och nedgångar. Med krav på reservtäckning finns ingen risk för bankrusningar – att sparare köar utanför banken för att ta ut sina besparingar i kontanter. Något som varit ett återkommande problem under historien och senast upplevdes när bankkrisen i briserade. Att tillåta staten att ge ut pengar direkt utan att den betalar ränta till någon, snarare än att låna samma belopp från banker mot ränta leder till en reduktion av räntekostnaden i statens finanser och en dramatisk reduktion av statens skuldsättning. Det innebär även en möjlighet att minska den privata skuldsättningen. Nationalisera pengar, inte banker ”Nationalize money, not banks” är rubriken på en artikel författad av . Att ge stater monopol på utfärdandet av pengar är inte alls detsamma som att staten ska ta kontroll över bankerna. Privata banker kommer även i ett system med staten som enda utgivare av pengar, till exempel med Chicagoplanen som förlaga, fortfarande ha viktiga uppgifter som att tillhandahålla betalningssystem och att underlätta en effektiv allokering av kapital till de mest produktiva användningsområdena. frågar sig varför räntevinsten som uppstår när man utfärdar pengar ska tillfalla den privata banksektorn snarare än staten eller det gemensamma. Det finns ett bättre alternativ, menar han, utan att vi behöver återgå till guldmyntfoten. Det alternativet utgörs av Chicagoplanen. Med statlig kontroll över utgivandet av pengar tillfaller räntevinsten, eller seignioraget, staten snarare än privata banker som kan agera alkemister genom att skapa pengar ur intet och låna ut dem mot ränta. För att undvika risken för att banker blir för stora för att kunna tillåtas gå omkull och därmed kosta skattebetalarna enorma belopp är det förutom det självfinansierande regelverk som byggs upp i EU även lämpligt att utreda möjligheterna att införa en omsättningsberoende bankskatt som ökar med bankens storlek. När en bank vuxit så mycket att den blir systemkritisk blir det då mer rationellt att knoppa av och därmed bli liten nog att inte behöva räddas med skattemedel när den tagit för stora risker och riskerar att gå omkull. Då införs riskmedvetenhet bland ägarna som naturligt nog inte vill förlora sina pengar och kan på ett rationellt sätt väga vinsterna av hög risk mot risken att förlora nästan allt. Förutom rätten att gratis skapa pengar får bankerna även andra massiva stöd från samhället som också gynnar överdrivet risktagande. Ett annat exempel är den via EU-beslut av staten säkerställda insättningsgarantin. Det är fullt rimligt att sparares pengar garanteras för att upprätthålla förtroendet för banksektorn. Det är däremot orimligt att staten står för försäkringen. Vi gröna anser att kärnkraften skall betala sina egna försäkringskostnader vid olyckor, detsamma borde gälla banker vid finansiell härdsmälta. Banker borde själva betala hos ett återförsäkringsbolag en premie för att garantera insättningarna. Då får banker med stora risker högre och ytterligare ett incitament skapas för att balansera risk med trygghet/kostnad för risk. Dagens system liknar närmast blå planekonomi där staten står för garantierna och banken får vinsterna. Med en försäkringslösning uppstår en naturlig marknad för att värdera risker och det finns företag som tjänar på att insynen stärks. finansieras en fond som ska garantera insättningsgarantin via avgifter. Insättningsgarantifondens värde uppgick till per . Vid behov, i nödfall, kan sedan staten i andra hand i slutändan garantera insättningarna i andra eller tredje led om både bank och försäkringssektorn skulle kollapsa. Så länge banken åtminstone betalat en för banken/institutionen anpassad riskpremie för sitt risktagande i tidigare led får det en riskminskande effekt. På så sätt kan marknaden avgöra hur stor riskpremien är och det finns två aktörer med motsatta intressen som gör att prissättningen kan bli rimlig, det finns dessutom två sektorer som tillsammans måste gå omkull innan ens en statlig krona riskeras att utbetalas. Just nu pågår en utvidgning av insättningsgarantin på EU-nivå om att skapa en gemensam garanti för bankgarantin, en sådan ”moralisk risk” det innebär borde göra att väljer att stå kan återkräva eventuella kostnader från banksektorn. Avslut – politik för ett hållbart finansiellt system Dagens system skapar nästan ofelbart bubblor och kollapser där både miljö och människor skadas. Full kapitaltäckning för banker skulle både kunna minska de offentliga och privata skulderna och göra ekonomin mer stabil. Risken för enorma bostadsbubblor minskar. Ju större andel av ekonomin som är skulder desto mer av det värde som en arbetande människa producerar kommer i form av räntekostnader för företag och hushåll att gå till kapitalägare. Den effektivitetsvinst som skulle kunnat bli en arbetstidsförkortning eller löneförhöjning blir istället till kapitalvinster i form av ägande. Eftersom ägandet är mer snedfördelat än löneinkomsterna blir dessutom den tillväxt man hoppas nå med de exploderande skulderna en tillväxt som ökar de sociala klyftorna. Jakten på tillväxt skapad med lånade pengar är ohållbar. Men en trygg övergång till ett mer hållbart finanssystem kan göra övergången till ett långsiktigt hållbart samhälle mer stabil.