· H210212 · 2015-02-10 18:20:39 — har frågat om jag avser att ta ytterligare initiativ till att instruktioner förtydligas så att de blir förenliga med aktiva insatser för att bryta de strukturella löneskillnaderna mellan mans- och kvinnodominerade yrken. Låt mig inledningsvis försäkra om att jämställdhet är en mycket viktig och prioriterad fråga för regeringen. De strukturella löneskillnaderna mellan kvinnodominerade och mansdominerade yrken som präglar arbetsmarknaden måste minska. Min uppfattning är att det råder en politisk samsyn om att lönebildningen inte är en fråga för riksdag och regering. I stället är det arbetsmarknadens parter som ansvarar för lönebildningen på den svenska arbetsmarknaden. Denna lönebildningsmodell har tjänat väl , och den har vi inte för avsikt att ändra på. Regeringen har precis gett ett nytt uppdrag att analysera de centrala kollektivavtalens konstruktion utifrån ett jämställdhetsperspektiv. ska även redovisa vilka relativlöneförändringar som har skett för olika yrken och initiera en diskussion i syfte att främja parternas arbete med att minska könsrelaterade löneskillnader. Regeringen ser fram emot att ta del av resultatet av uppdraget och följer noga den fortsatta utvecklingen. Låt mig i sammanhanget även erinra om att vi emotser det slutbetänkande som Delegationen för jämställdhet i arbetslivet kommer att lämna . Delegationen har i uppdrag att se över kvinnors och mäns olika villkor och möjligheter i arbetslivet. Arbetsmarknadens parter är representerade i delegationen. Jag vill också tillägga att regeringens ambition är att lägga fram en proposition om årliga lönekartläggningar till senare i vår. Jag tackar för svaret. Det finns saker här som vi uppenbarligen är helt eniga om. Det viktigaste är att de strukturella löneskillnaderna mellan kvinnodominerade och mansdominerade yrken måste minska. måste detta ske, säger ministern. Jag väljer att tolka det positivt , alltså inte i betydelsen bortom den för vanliga dödliga synliga horisonten utan så att steg måste tas i rätt riktning, även om det kan ta . Jag hoppas att många är medvetna om att det finns ett närmast kusligt starkt samband mellan andelen kvinnor inom en bransch och lönenivån inom denna bransch, både inom arbetaryrken och inom tjänstemannayrken. Om det jobbar många kvinnor inom ett yrke är det lägre lönenivåer i genomsnitt inom detta yrke. Det handlar såklart inte om att kvinnor går ut i arbetslivet och entusiastiskt gör det individuella valet att få lägre lön, utan det är ett strukturellt samhällsproblem som kräver samhälleliga lösningar. Jag utgår ifrån att vi är överens om det. Vi är också överens om det som ministern säger i sitt svar om att lönebildningen inte är en fråga för riksdag och regering. Det är arbetsmarknadens parter som ansvarar för lönebildningen i . Så är det, och så ska det vara. Men det betyder inte - och det har aldrig betytt - att det som riksdag och regering gör saknar betydelse för lönebildningsprocessen. Denna interpellation, exempelvis, handlar specifikt om , som är en statlig myndighet och som uttryckligen har en roll i processen. Det har inte alls samma roll som fack och arbetsgivare, men det har en roll. Ministern nämner i sitt svar att regeringen har gett ett nytt uppdrag: att analysera kollektivavtalen utifrån ett jämställdhetsperspektiv och att redovisa relativlöneförändringar. Det är ett välkommet steg framåt. En kärnfråga som är kvar är dock relationen mellan det så kallade märket, alltså industrins roll som normerande för lönebildningen, och jämställdhetssträvandena i lönebildningen. Vi vet att funktion definieras med att det har "i uppgift att verka för en väl fungerande lönebildning". Då blir förstås frågan: Vad är det? Vad betyder det? I instruktionerna preciseras det bland annat att man ska "tillvarata och upprätthålla den samsyn som finns på arbetsmarknaden om den konkurrensutsatta sektorns lönenormerande roll". Det är mer långtgående än att säga att det finns en samsyn om att parterna, och inte staten, sätter lönen. Det är ett uttryck för statens syn på lönebildningen eftersom det står i instruktionen till . Jag tycker inte att det är mer än rätt att den som vill se en utveckling i riktning mot jämställda löner också bör kunna intressera sig för uppdrag. Det måste kunna vara en del av ett verklighetsförankrat samtal om svensk lönebildning, särskilt i ett läge när lönegapet mellan lågavlönade kvinnor och högavlönade män växer. Man ska alltså kunna ställa frågor som: Hur är det tänkt att de relativa löneskillnaderna ska minska om det alltid anses uteslutet för mer kvinnodominerade sektorer än industrin att få högre löneökningar än industrin? Och om aktivt verkar för att den typen av avtal inte ska komma till stånd - hur blir det då? Detta är frågor som flera fackförbund har rest vid olika tillfällen. Vi vet att och med flera i alla fall har framfört krav på regeringen om att man ska se över uppdrag så att industrins norm för lönebildningen, som de kallar det, blir förenlig med aktiva insatser för att bryta den strukturella lönediskrimineringen mot kvinnodominerade yrken. Min uppföljningsfråga blir: Ser ministern och regeringen det behovet? Det är en viktig fråga som tar upp. Låt mig först säga att detta att vi har ökade löneskillnader mellan högavlönade män och lågavlönade kvinnor inte enbart är en könsfråga. Det är också en klassfråga. Detta speglar alltså också andra löneskillnader än dem som är relaterade till kön. När det gäller de löneskillnader som är relaterade till kön skulle jag vilja säga att det finns fem olika förklaringsmodeller. Om man på allvar vill nå en förändring måste man attackera alla dessa delar. Den första frågan handlar om den andel som arbetar heltid och i fast tjänst, alltså förankringen på arbetsmarknaden och hur den är fördelad på kön. Den andra handlar om lönediskriminering, som man till exempel kan komma åt med hjälp av lönekartläggning. Den tredje handlar om könssegregerad arbetsmarknad - hur vi påverkar vilka yrken som kvinnor respektive män väljer. Där kommer Arbetsförmedlingen att återfå det uppdrag att verka för att motverka den könssegregerade arbetsmarknaden som den gamla regeringen tog bort från Arbetsförmedlingen. Den fjärde handlar om sannolik närvaro på jobbet. Alla kvinnor drabbas lönemässigt och karriärmässigt av att vi har ett ojämställt uttag av föräldraförsäkringen. Regeringen vill gå fram i ett första steg med ytterligare en kvoterad månad per förälder. Den femte frågan gäller relativlönerna. Om man vill nå framgång måste man jobba på alla dessa fem områden. På de första fyra områdena är det både parterna och politiken som kan påverka. På den sista delen, som gäller relativlönerna, är det parterna som gäller. Jag ska ge ett rakt svar på fråga: Nej, regeringen är inte beredd att ändra uppdrag. Det var bra att få ett klart svar. Jag är helt enig med om flera av de saker som hon säger här. Man behöver jobba på flera områden. har också lagt fram förslag på flera av dessa områden. På några områden hoppas jag att man kommer framåt med denna regering. När det gäller föräldraförsäkringen, till exempel, är det egentligen rimligt att man delar rakt av och individualiserar den. Också när det gäller heltid kan man naturligtvis diskutera om det behövs en förbättrad lagstiftning på området. Det handlar inte heller här om att man ska lagstifta om att alla ska ha heltid, men det ska vara svårare för arbetsgivare att slentrianmässigt komma undan när det helt klart finns möjligheter att erbjuda heltid. Vi vet ju att det inte verkar vara så stora problem att fixa detta inom mansdominerade yrken, men så fort det handlar om kvinnodominerade yrken är det många arbetsgivare som säger: Nej, det här går inte alls. Så säger de även om man har samma öppettider som i mansdominerade butiker, till exempel. och regeringen säger fortfarande klart och tydligt att de inte vill ändra eller instruktioner i det avseendet att man ska omtolka märket. Det är ganska anmärkningsvärt. Det leder nämligen inte bara till att relativlönerna lämnas över till parterna; det blir de facto svårare, omöjligt om man ska tolka det hårt, att ändra relativlönerna mellan mansdominerade yrkesgrupper och kvinnodominerade - åtminstone så länge det finns breda yrkeskategorier som är kvinnodominerade och mer kvinnodominerade än industrin. Det blir matematiskt väldigt svårt att se det framför sig. har som tur är svensk fackföreningsrörelse, bland annat LO, tagit ett ansvar för att försöka fixa de här sakerna lite grann, genom olika typer av jämställdhetspotter och så vidare. Det är bra, men sist man gjorde det hamnade man på flera områden i viss konflikt med och om hur uppfattar sin roll. Då är det svårt att säga att staten inte har någon roll i detta. är en del av statens roll i lönebildningen. Det är, återigen, en helt annan och mycket mer tillbakadragen roll än parterna har. Men det är svårt att säga att staten inte har någon som helst roll. Statens roll blir i det fallet faktiskt tillbakahållande när och om parterna genom sina förhandlingar skulle vilja försöka nå fram till lösningar som gör att de strukturella löneskillnaderna minskar. Det är precis detta som ett flertal fackförbund, alltså en del av parterna, också har lyft fram som en del av sina krav på regeringen, åtminstone tidigare, och jag utgår från att det gäller fortfarande. De som organiserar kvinnor inom yrkesgrupper där många kvinnor arbetar ser och märker att när det väl kommer till kritan, när avtal ska slutas, blir statens hand, det vill säga , en del av alla de hinder som finns. Det kan väl ändå inte vara en särskilt bra lösning om man tror på jämställdhet i lönebildningen? Jag tror att är ganska ensam om tolkningen att det är omöjligt att åstadkomma ändringar av relativlönerna om man inte ändrar instruktion. Jag tror att de allra flesta parterna på arbetsmarknaden - jag skulle nog säga alla - har uppfattningen att det går att åstadkomma relativförändringar, även med befintlig instruktion till . Vi ska ha klart för oss att hela lönebildningsfrågan är mycket känslig. Det är viktigt att kan upprätthålla en konkurrenskraft och att vi kan ha en produktivitet. Det är viktigt att vi kan ha en lönebildning som bidrar till att upprätthålla konkurrenskraft i jämförelse med andra länder och därmed kan bidra till välfärd och reallöneökningar. Den nuvarande modellen har bidragit till det. Den har varit en viktig del av detta. Och den har tjänat och lönebildningen väl. Jag välkomnar en diskussion om uppdrag. Jag menar nämligen att syftet är gott. Man vill åstadkomma en rättvisare och mer rimlig värdering av arbetet mellan kvinno- och mansdominerade sektorer. Men jag menar också att en regering måste ta ansvar för helheten på arbetsmarknaden, inklusive konkurrenskraften och reallönerna. I det läget ser jag inte att det är aktuellt att ändra instruktionen för . Det här är en fråga där man kommer att behöva ha en bred debatt i samhället. Det är lite synd att regeringen hamnar på den linje där de hamnat. Alternativet till den tolkning som finns här är varken att staten ska sätta löner eller att man helt ska strunta i att förhålla sig till löneutvecklingen i den konkurrensutsatta sektorn. Vi nämner, vilket många andra också har börjat prata mer om, att den konkurrensutsatta sektorns roll är annorlunda än den var . Saker och ting fungerar annorlunda på arbetsmarknaden. Om det nu dessutom, på ett annat sätt än tidigare, har börjat uppmärksammas att problemen med att kvinnodominerade och mansdominerade yrken värderas olika - kanske beroende på helt andra faktorer än om de är konkurrensutsatta eller inte, utan just på grund av kön - är det också rimligt att man underlättar för att komma åt de problemen. Jag tror inte heller att det är omöjligt att ändra relativlönerna, att de skulle vara skrivna i sten, så länge instruktioner ser ut som de gör. Den rollen har inte . Det är inte en allsmäktig organisation. Men redan vid tidigare avtalsrörelser har det helt klart uppstått situationer där parter har uppfattat det som ett konkret problem att inte vill bidra till avtal som skulle ändra relativlönerna på ett sätt som är bättre för jämställdheten. Då menar jag fortfarande att det är rimligt att staten ska se över sin roll i den processen. Det är lätt att säga att man ska se över, men vad är det man ska landa i? Det är ändå viktigt att slå fast att den internationellt konkurrensutsatta sektorn ska vara lönenormerande. Och på lång sikt kan ett land inte höja lönerna mer än det faktiskt har i produktivitetsutveckling och i ökning av världsmarknadspriser. Det är viktigt att slå vakt om det. Jag menar att visst kan vi se över det, men vad är det vi ska landa i? Jag är inte beredd att lämna den rollen. Den konkurrensutsatta sektorns lönenormerande roll har tjänat väl. Man bör vara försiktig och inse att det finns betydande risker om man skulle lämna det. Och regeringen är inte beredd att göra det. Överläggningen var härmed avslutad.