· H210731 · 2015-09-17 16:25:56 — har frågat mig vad jag avser att göra för att komma till rätta med den oroande ökningen av den psykiska arbetsrelaterade ohälsan i kontaktyrken, där offentlig sektor är överrepresenterad. Uppgången i sjukfrånvaron påbörjades . Därefter har sjukfrånvaron ökat under hela alliansregeringens senaste mandatperiod. uppgick sjukpenningtalet till 6,0. när alliansen lämnade regeringsmakten uppgick sjuktalet till 9,1. Detta är en ökning . Utgifterna för sjukpenning har ökat med . Att bryta denna utveckling är en av regeringens viktigaste frågor. Det behövs en bred mobilisering kring sjukfrånvarofrågan. Det är nödvändigt att alla berörda aktörer bidrar till att bryta den negativa utvecklingen. Särskilt viktiga är , arbetsgivare och hälso- och sjukvården. Regeringen avser att återkomma med ett brett paket med åtgärder i alla dessa områden. Så som påpekar ökar sjukfrånvaron särskilt bland kvinnor som ofta har anställning i de så kallade kontaktyrkena inom den offentliga sektorn. Det är framför allt de psykiatriska diagnoserna som ökar. Den kunskapsöversikt avseende psykisk ohälsa i arbetslivet som Forte har arbetat fram visar tydligt att arbetsplatsen måste vara involverad för att medarbetaren ska komma tillbaka i arbete på ett bra sätt. Därför är samtalen som jag har påbörjat med arbetsmarknadens parter särskilt viktiga. Syftet är att skapa bättre förutsättningar för rehabilitering och omställning. Tack, ministern, för svaret! Socialförsäkringsministern konstaterar i sitt svar att en av regeringens viktigaste frågor är att bryta den kraftiga ökningen av sjukfrånvaron. Det är en nödvändig och mycket god ambition. Men har regeringen förslag som kan antas hejda denna negativa utveckling? Inte vet jag. har den rödgröna regeringen haft ansvaret i , och de konkreta förslagen är få. Därför är det anmärkningsvärt att till exempel borttagandet av den bortre tidsgränsen kommer att genomföras trots ett stort antal remissyttranden där negativa effekter påvisas. Min fråga till ministern är vilka åtgärder som ministern avser att vidta för att komma till rätta med den oroande ökningen av den psykiska ohälsan i kontaktyrken. Jag instämmer helt med ministern att alla inblandade parter måste samverka för att den som har drabbats av utbrändhet ska komma tillbaka i arbete. Men jag saknar förslag om hur det förebyggande arbetet ska bedrivas för att människor inte ska bli utbrända över huvud taget. En känd psykiater har sagt: Varför mår vi så dåligt när vi har det så bra? Att hitta svaret på den frågan kanske är det som är nyckeln. Det är viktigt med tidiga åtgärder vid sjukskrivning, men det förutsätter ett antal faktorer. Till exempel måste läkarintygen vara så grundliga att patienten, arbetsgivaren och tillsammans kan arbeta aktivt för en återgång till arbete. Jag hörde att man på en del ställen i , men inte överallt, kallar de läkarintyg som finns anorektiska, för det står nästan ingenting i dem. Då blir det mycket svårare för de samverkande parterna att hjälpa till så att den sjuke kan komma tillbaka så fort som möjligt. Dessutom saknar många arbetsgivare en kontaktperson vid . Jag tror att det är nödvändigt att en sådan återinförs, så att man har ett ansikte och ett namn på den som man som arbetsgivare tillsammans med arbetstagaren kan vända sig till. Vilka förslag har regeringen för det? Hur ser ministern på det? kom med en rapport som lyft fram i sin tidskrift . Där konstateras att kvinnor i offentlig sektor drabbas mest av psykosomatiska besvär vid hög arbetsbelastning. Man tittade på just kvinnor. Då ser vi att organisatoriska eller sociala orsaker bland anmälda arbetssjukdomar har ökat markant, framför allt i offentlig sektor, vilket togs upp i den tidigare interpellationsdebatten. Men också i försvaret finns det höga antalet anmälningar av arbetssjukdomar som gäller psykisk ohälsa. Höga krav, att uppleva att man inte har kontroll över sin arbetssituation och bristande stöd är riskfaktorer, framgår det av rapporten från . Man skulle önska att arbetsgivarna, framför allt i offentlig sektor - det är där vi ser att det sticker i väg, det är där numerären finns - tittade på det här. Jag har skrivit på en rapport om psykisk ohälsa bland kvinnor och gjort djupintervjuer med ett antal kvinnor som blivit utbrända, bland annat mellanchefer i kommuner och landsting. Det är en skrämmande bild som har målats upp. Det ges helt enkelt inte bra förutsättningar för att kunna göra ett gott arbete. Många ambitiösa kvinnor vill vara chefer, och ska också vara det, men då måste de få möjlighet till det framför allt från politiker på lokal och regional nivå. tar upp en mycket viktig fråga. Anledningen till att jag går upp i debatten är framför allt att vi använder begreppet psykisk ohälsa och så gömmer vi hela problematiken under en väldigt bred förklaringsmodell. Om man tittar närmare på det handlar det om stressrelaterade sjukdomar i vård- och omsorgsyrken. Det handlar om vår dagispersonal. Det handlar om dem som tar hand om våra äldre. Det handlar om människor inom sjukvården. Det handlar om våra rektorer och lärare och så vidare. Det som de har gemensamt är att de har politiker som ytterst ansvariga för sina verksamheter. Om det är viktigt att inte fastna i olika system och använda slagträn mot varandra så är det . Det gäller att verkligen hjälpas åt för att komma till rätta med en mycket svår situation som har en oerhört dramatisk utveckling om vi inte gör någonting tillsammans. Att då polemisera mot varandra om att den ene eller den andre ingenting gör leder inte framåt. Det leder heller inte framåt för de människor som sitter i dessa system. Om vi vet att det är fråga om stressrelaterade sjukdomar måste vi i rimlighetens namn ta reda på varför dessa människor stressar. Vad har de för förutsättningar i sin arbetsmiljö att göra ett bra jobb? Vad finns det för förutsättningar i kommunerna, rent ekonomiskt, att se till att arbetsplatserna inom offentlig verksamhet kommer att bli bra? Det är verksamheter som vi alla är beroende av för att vi alla över huvud taget ska kunna gå till våra arbeten. Det här är en viktig fråga, och den förtjänar verkligen att debatteras. Men den förtjänar också att vi tillsammans tittar på vad vi kan göra för att komma till rätta med en väldigt dramatisk utveckling. Den utvecklingen är svar på någonting - svar på slimmade organisationer, svar på färre personal på golvet, svar på att man har mycket dokumentation. Dokumentationen är något som ofta nämns när man är ute på arbetsplatsbesök och när man frågar: Varför stressar ni? Jo, vi har fått så mycket dokumentation. Varför har de fått dokumentation? Jo, för att de ska bevisa att de har gjort det som de ska göra. Jag tror i ärlighetens namn att vi borde ha en debatt där vi tillsammans tittar på dessa frågor. Det handlar om politikerstyrda verksamheter, och det behöver vi ta på största allvar. Tack för två väldigt bra inlägg! Den utveckling som vi sett och som vi ser är mycket bekymmersam. Jag brukar säga att när vi tittar på hur sjukfrånvaron fluktuerat i får vi fram en jättekomplex bild över vad det beror på. Men det som är signifikant i sedan mer än två decennier är att kvinnor är överrepresenterade i sjukfrånvarostatistiken, och de fortsätter att vara det. Det handlar i stor utsträckning om psykiatriska diagnoser. dominerar de facto psykiatriska diagnoser sjukskrivningarna i för både kvinnor och män, vilket är jätteintressant när man funderar på hur vi allokerar resurser och hur vi stöttar människor, inte minst inom hälso- och sjukvården. Här finns verkligen någonting att ta på. Precis som har sagts i debatten är kontaktyrkena starkt överrepresenterade, och de finns främst i den offentliga sektorn. Det som tar upp om försvaret tycker jag också är mycket intressant. Återigen till detta med krav och kontroll. Det vi tydligt ser, och som är väldigt signifikant för de lärare, socialsekreterare, mellanchefer och undersköterskor inom äldreomsorgen som befinner sig i vår sjukförsäkring i stället för på arbetsmarknaden, är att det finns bekymmer när det handlar om kraven i jobbet. Det är krav rent belastningsmässigt i form av arbetsuppgifter och krav i form av emotionell belastning eftersom man arbetar med människor som av en eller annan anledning har det svårt, eller arbetar med barn där man har ett stort ansvar på sina axlar, som man inte får tillgång till det stöd eller kanske den uppskattning man behöver för att klara av den belastningen. Det är väldigt signifikant. Det var intressant att höra om de samtal som du, , hade haft med mellanchefer. Det är en tydlig sådan grupp. Vid de inspektioner som för inte så länge sedan gjorde i 52 kommuner - där finns också en rapport - tittade de på kvinno- respektive mansdominerade delar av kommunerna. Du kan skära sjukfrånvarostatistiken där. Då ser du hur det ser ut med sjukfrånvaron i äldreomsorgen och hur den ser ut i den tekniska förvaltningen. Det är klockrent. Men man måste också gå in och titta djupare på det. Hur många underställda har mellanchefen att ansvara för? Hur mycket administrativ belastning är lagd på mellanchefen, för att mellanchefen, som tog upp, ska bevisa vad hon eller han gör? Vilket ansvar har mellanchefen? tog också upp att de som arbetar i den kvinnodominerade delen upplever, rätt eller icke rätt, att de har längre till beslutsfattarna, det vill säga till politikerna. Man är mer ensam i det uppdrag man har. Man kläms uppifrån men också nedifrån av kraven från medarbetarna, som inte heller mår bra. Jag håller med om det som sa, att det här är otroligt viktigt för oss. Om vi vill ha en låg och stabil sjukfrånvaro i måste vi våga ta tag i problemet och se det i vitögat. Vi har en samstämmig bild av hur det ser ut. Det är dock komplext att komma till rätta med det här, för jag tror att man måste skruva på vissa delar. Många av de kvinnor som jag har intervjuat har sagt: Jag hade velat byta jobb. Jag borde ha gjort det för att inte hamna i denna utbrändhet, men jag vågade inte ta steget. Det är en liten vädjan till regeringen: Låt alternativa och privata vårdgivare finnas kvar, så att man inte bara går från en kommun till en annan! Det ska finnas andra alternativ att välja på. Det vi ser i kontaktyrken är precis det som det handlar om: man använder sig själv som verktyg, och det är det som gör att man blir utmattad till slut. Jag håller med i inlägget om politikerna lokalt och regionalt och det ansvar som de har i detta. Resurser och krav måste stämma överens. Man har de resurser man har, men då kan man inte heller lägga på mer krav på verksamheten och på chefen. Då går det inte. Jag tycker också att politikers klåfingrighet - när man går ned på detaljnivå och börjar styra utan att tillföra resurser i motsvarande mängd - är en fara för den psykiska hälsan i en organisation. Jag tror att också tog upp detta: Vad menar vi när vi säger utmattningssyndrom och stressrelaterade sjukdomar? Det använder avseende ohälsosam arbetsbelastning tycker jag är ganska bra. Det är när kraven i arbetet mer än tillfälligt överskrider de resurser som finns att tillgå och när belastningen leder till ohälsa. Det tycker jag är en klok och sund sak. När det handlar om att byta arbete har vi moderater föreslagit en sorts omställningsstöd för detta. går det inte att reparera på samma arbetsplats som den där man gick in i väggen, om vi ska vara helt ärliga. Då måste man våga gå vidare och gå över till en annan arbetsgivare. Jag tycker ibland att vi fokuserar väldigt mycket på ohälsosamma arbetsplatser. Men vad är kriteriet för en hälsosam arbetsplats? Vad är det vi ska sträva efter för att ingen ska behöva bli utbränd? Det kanske är det vi skulle ha med i den där debatten som vi funderar på! Jag har som sagt talat med många kvinnor, och jag vill ta upp ett exempel från offentlig sektor. Det handlar om en mellanchef med 70 anställda under sig, som dessutom ska ha ansvar för all daglig verksamhet. Hon sa till mig: Det man har tagit bort i kommuner och landsting är kringresurserna. Jag som chef måste åtgärda när it-systemet brakar ihop, jag ska dokumentera, jag ska boka tider och jag ska göra allt det där, ni vet. Men högre upp i hierarkin, om man är en högre chef, finns ofta de här resurserna kvar. Jag tror att det är viktigt för oss politiker som är verksamma också lokalt och regionalt att tänka på detta. Man ska inte ta bort det här så fort det börjar tryta med pengarna och resurserna. Det är så enkelt att stryka ett streck över assistenten eller medarbetaren till mellanchefen. Jag tror att det är en varningssignal. Jag läste att precis har kommit med en rapport om psykosocial arbetsmiljö. och ligger i en ohälsosam topp avseende psykisk ohälsa medan andra länder ligger lägre. Det kan man också fundera på. Vi är verkligen överens om att vi vill göra någonting bra och förändra situationen. Det är jag alldeles övertygad om att vi kan göra tillsammans, för vi har mycket kunskap. Jag tycker att sammanfattar alla de arbetsplatsbesök som jag har ägnat mig åt . Jag har verkligen försökt att vara ute så mycket som möjligt och tala med personal för att ta reda på vad det är de upplever som stress. Din sammanfattning - höga krav, bristande stöd och inget inflytande - är precis vad det handlar om. Det är precis där vi måste gå in och åtgärda. Om man efterfrågar åtgärder tror jag att vi med den kunskap vi har ser det ganska klart. Jag ser att de små enheter som vi har byggt upp för att ha små gruppboenden i äldreomsorg och så vidare inte skapar förutsättningar för några få personer att få ihop ett bra schema. Man börjar i stället tumma på arbetsmiljön. Man börjar med delade turer mitt för att få en ledig helg med familjen eftersom vi har så små enheter. Jag tror att det finns många olika delar där vi skulle kunna öka inflytandet för personal. Då skulle de säkert också få ett större välbefinnande på sin arbetsplats. Tack så mycket för kloka inspel! känns de som jag har som talartid mycket korta. Jag ska också försöka adressera några av de frågor som ställde i sitt första inlägg: Vad kan vi nu göra? Låt mig även lite grann beröra det som var inne på här på slutet. Jag är helt övertygad om att vi har väldigt mycket kunskap om denna problematik. Jag vet att Kommuner och Landsting har mycket kunskap om denna problematik och att det ser ut som det gör. Det handlar om att se till att omsätta denna kunskap i åtgärder för att skapa anständiga arbetsmiljöer även i de kvinnodominerade delarna ute i kommuner och landsting. Sedan behöver vi mer forskning och mer kunskap om till exempel det som vi diskuterar här - emotionell belastning. Hur mycket sådant klarar man i sitt arbete när man jobbar och ska hålla ett helt arbetsliv och kanske jobba ännu längre? Jag inser att det finns områden där vi behöver mer kunskap, men vi vet ganska mycket när det handlar om krav och kontroll. Det handlar om det utmärkta exempel som tog upp och som många kvinnor som jobbar i denna position beskriver: det bristande administrativa stödet. Det är inte bara det att denna kvinna har 70 medarbetare som hon ska arbetsleda. Hon ska också hålla utvecklings- och lönesamtal med 70 medarbetare och veta vad de presterar i sitt arbete och vad hon behöver göra som arbetsledare för att se till att de utvecklas, mår bra på sin arbetsplats och kan prestera. Jag tror att vi alla inser att man knappt ens själv skulle komma ihåg namnen på alla. Jag vill adressera bland annat det som ni lyfter upp om möjligheten till omställning när man inte orkar komma tillbaka till sin arbetsplats igen. Detta är en av de frågor som jag specifikt har lyft med arbetsmarknadens parter i de partssamtal som jag har haft . Det handlar om vilka möjligheter som finns när man på grund av ohälsa av en eller annan anledning inte kan vara kvar på sin arbetsplats. Jag menar att arbetsmarknadens parter är oerhört duktiga på omställning när det gäller omställning på grund av arbetsbrist. De är fantastiskt duktiga! Trygghetsfonden, som är en av de partsägda fonderna, lyckas ställa om av dem som ianspråktar deras tjänster på grund av arbetsbrist till nya arbeten. Jag vet också att det i de dialoger som finns mellan en del av parterna på arbetsmarknaden finns tankar på hur man skulle kunna utveckla detta för att ta hänsyn till och utnyttja denna kunskap, denna kompetens och dessa nätverk även vid ohälsa. Jag håller med om att det behövs; det tror jag verkligen. Även TCO har lyft upp detta, och jag vet att också har varit positivt till en sådan utveckling. Däremot är man inte lika långt framme på Kommuner och Landsting när det gäller denna diskussion, vilket vi kanske kan ta med oss politiskt på lite olika sätt. Man har som sista del på arbetsmarknaden tecknat ett omställningsavtal, men det hanterar bara arbetsbrist än så . Jag ser att det finns möjligheter där. Jag skulle också vilja komma tillbaka till det här med läkarintygen som lyfte upp. Även många arbetsgivarföreträdare lyfter detta med mig och säger: För att vi ska kunna göra ett bra jobb som arbetsgivare måste läkarintygen utgöra en grund att stå på så att vi ska kunna vidta rätt åtgärder. Där finns det brister . Jag håller med om det, och vi kommer att gå vidare med detta. Tack för en väldigt bra debatt i ett oerhört viktigt ämne! Det är precis som ministern säger: Vi ser bristerna, men lösningarna finns på olika nivåer. De stora arbetsgivarna på lokal och regional nivå måste gå till botten med sin del i det, och regeringen och vi som finns i den här kammaren måste också se hur vi ska jobba från vår nivå. Jag tänkte koppla på där ministern avslutade. Vi har från moderat håll lyft fram att man till exempel borde sänka kravet på aktiekapital så att kvinnor lättare ska kunna starta eget. En del känner kanske att nej, det här går inte längre och vill kanske bli kombinatörer som har kvar sin anställning men jobbar med någonting annat i ett eget företag. Vi har också föreslagit att tjänstledigheten ska förlängas från till för att man ska våga prova på att arbeta någon annanstans. Jag vill också lyfta fram ytterligare en aspekt helt snabbt. Det är en jättebra sak att man kan gå ned i arbetstid till medan barnen är små. Men många kvinnor vittnar också om att man då förväntas utföra 100 procents arbete på sin arbetstid på . Det är nämligen ingen som gör jobbet på de som man i stället är hemma med barnen, och det är det ju ofta kvinnor som är. Det här kan också leda till en inre stress som ger en psykisk ohälsa. Detta är också någonting för arbetsgivarna, kanske framför allt i offentlig sektor. Arbetsgivaren måste verkligen se till att man avlastas de så att det inte blir en jättetung sak att hantera. Jag skulle vilja att ministern ordade någonting kring detta. Tack för en bra debatt! Det är spännande förslag, och jag tror att vi alla är väldigt medvetna om att möjligheten att ställa om under arbetslivet ökar i takt med att arbetsmarknaden förändras. Vi måste naturligtvis också rigga våra system, både politiskt och på andra sätt, för att skapa möjligheter för människor att under trygghet våga prova annat och ställa om under arbetslivet. Detta tror jag verkligen kommer att vara en av de stora frågorna framåt, och det kommer också att vara oerhört viktigt för att man ska orka arbeta ett helt arbetsliv och dessutom ha sin hälsa kvar. Om man tittar på just arbetsmiljöinsatser för kvinnor i offentlig sektor kan man konstatera att vi har haft ganska få verktyg. Jag tror att det kommer en föreskrift från inom en inte alltför som kommer att stödja ett arbete i den offentliga sektorn som just handlar om att jobba mer systematiskt även med den psykiska eller psykosociala arbetsmiljön ute på arbetsplatserna. Det tror jag är bra, och förhoppningsvis kan det göra att man även systematiserar uppföljningen av just psykosocial arbetsmiljö och emotionell belastning i kvinnodominerade yrken. Jag aviserade inledningsvis i mitt svar att vi har för avsikt att komma tillbaka med ett brett åtgärdspaket. Jag tycker ändå att det är skönt att vi i den här debatten är flera som säger och förstår att det här är komplext, att det handlar om resurser och hur hälso- och sjukvård fungerar när det handlar om psykisk ohälsa. Det handlar om hur arbetsgivarens förutsättningar att kunna hantera ohälsan tidigt ser ut, och det handlar om möjligheter att på ett bra sätt handlägga och göra de prövningar som man behöver göra och också förutsättningar för att kunna ta de kontakter som behövs för att stötta människor tillbaka till arbetsmarknaden igen. Det är alltså flera olika saker som vi behöver göra, och jag ser fram emot att komma tillbaka. Överläggningen var härmed avslutad.