frsrdg · H304JO1 · 2015-11-06 00:00:00 — har i sitt yttrande till JO bl.a. hänvisat till att det i förarbe- tena till LPT anges att det inte finns något hinder mot att psykiatrisk tvångs- vård ges på en annan sjukvårdsenhet än en psykiatrisk. Enligt Socialstyrel- sens bedömning beskriver förarbetena i denna del att en patient får ges psy- kiatrisk tvångsvård när han eller hon vårdas för en somatisk sjukdom på en enhet vid en sjukvårdsinrättning som drivs av ett landsting. Uttalandet ger enligt således inte stöd för att psykiatrisk tvångsvård skulle kunna ges på en annan vårdinrättning inom den enskilda hälso- och sjuk- vården. Enligt bedömning är ECT-behandlingar ett led i den psykiatriska vården och ska därmed, om en patient vårdas enligt LPT, ges på en sjukvårdsinrättning som drivs av ett landsting eller av en kommun som inte ingår i ett landsting. LPT gör här ingen åtskillnad mellan behandlingar som ges frivilligt eller med tvång. För att ECT-behandlingar ska kunna ges vid en annan sjukvårdsinrättning än en som drivs av ett landsting, eller av en kommun som inte ingår i ett landsting, krävs beslut av regeringen. 2 015 /1 6:JO1 H Ä L S O - O C H S J U K V Å R D Styrelsen för SLSO fick tillfälle att kommentera yttrande. Sty- relsen gav in ett yttrande som hade undertecknats av sjukvårdsdirektören . I yttrandet anfördes bl.a. följande: Enligt bedömning är ECT-behandlingen ett led i den psykia- triska vården och strider därför mot 15 § LPT som förbjuder vård vid enskild sjukvårdsinrättning. Sjukvårdsområdet gör följande bedömning: Vården enligt LPT bedrivs hos enhet och är inte överlämnad till enskild vårdinrättning. Patienterna har således aldrig varit intagna och placerade på en enskild vårdinrättning en- ligt 15 § LPT. Enligt förarbetena till lagen skall bestämmelsen ses mot bak- grund av 3 § LPT. Syftet med 15 § LPT avser helt andra situationer än det förevarande. Vård vid ett enskilt vårdhem är inte för handen. Vården hos är offentligt finansierad och är att jämställa med landstings- driven verksamhet. För att beskriva detta bifogas avtal mellan och . Ansvaret och genomförandet av ECT- behandlingen genomförs dessutom inte av en enskild juridisk person. Var patienten rent fysiskt befinner sig saknar enligt bedömning be- tydelse. Begreppet vårdinrättning bör tolkas som begreppen vårdgivare el- ler sjukvårdshuvudman som tar sikte på den juridiska person som bedriver vården. och är för övrigt lokaliserade i samma fastighet som ägs av . Själva ECT be- handlingen genomförs av personal från . Capios personal biträder endast med anestesi i samband med behandlingen. Skulle JO finna att förfarandet strider mot bestämmelserna i kommer att ansöka om dispens hos regeringen. Vidare kommer SLSO att tillskriva regeringen om det föreligger ett behov av lagändring. JO begärde att skulle yttra sig över SLSO:s yttrande. I sitt ytt- rande anförde bl.a. följande: vidhåller vad myndigheten anfört i yttrandet från den 4 septem- ber 2014. Genom regeringsformen är var och en gentemot det allmänna skyddad mot bl.a. påtvingade kroppsliga ingrepp och frihetsberövanden. Av 2 kap. 20 § första stycket regeringsformen framgår att begränsningar av dessa grundläggande fri- och rättigheter endast får ske genom lag. Enligt följer av den nämnda ordningen också att bestämmelser i lag som begränsar de grundläggande fri- och rättigheterna ska ges en restriktiv tolkning. Genom LPT inskränks bl.a. den personliga friheten och skyddet mot kroppsligt ingrepp för personer som ges psykiatrisk tvångsvård. I enlighet med vad som anförts ovan anser att uttrycket sjukvårdsin- rättning som drivs av ett landsting i 15 § LPT, inte får tolkas på ett sätt som vidgar möjligheterna bedriva tvångsvård vid andra än vårdin- rättningar. anser därför att begreppet sjukvårdsinrättning inte kan ges den vida tolkning som har redovisats i SLSO:s remissvar. Enligt bedömning gäller kravet i 15 § LPT under hela den tid tvångsvården ges, och inte endast vid själva intagningen. H Ä L S O - O C H S J U K V Å R D 2 015 /1 6:JO1 bedriver, enligt vad som framgår av handling- arna i ärendet, hälso- och sjukvård i form av ett aktiebolag och utifrån ett avtal med (). I avtalet anges att SLL, som bestäl- lare, uppdrar åt vårdgivaren att tillhandahålla viss somatisk sjukvård. Den vård som utförs hos bolaget kan, enligt , inte anses vara driven av ett landsting på ett sådant sätt som avses i 15 § LPT. bedömer, som framgått av myndighetens tidigare yttrande i ärendet, att ECT-behandlingarna har varit ett led i den psykiatriska vården. En- ligt måste vidare anestesin och själva ECT-behandlingen ses som en helhet, där nedsövningen sker för att behandlingen ska kunna ge- nomföras. Sammanfattningsvis finner inte skäl att ändra den be- dömning myndigheten gjort i det tidigare yttrandet. I ett beslut anförde JO följande: Ärendet gäller frågan om det har varit förenligt med bestämmelserna i att ge H. ECT-behandling vid (). Av utredningen framgår bl.a. följande. H. vårdades enligt LPT vid enhet , (Sjukhuset). Under LPT-vården fick han ECT-behandling vid ett flertal tillfällen. Vid fyra av de tillfällena var det nödvändigt att spänna fast H. med bälte för att behandlingarna skulle kunna genomföras. Fastspän- ningen genomfördes på den psykiatriska avdelning där han vårdades. De övriga ECT-behandlingarna genomfördes med H:s samtycke. Alla ECT-behandlingar ägde rum på Capios operationsavdelning. De utfördes av Sjukhusets personal. Vid samtliga tillfällen var H. nedsövd. Capios personal biträdde med anestesin (narkosen) i samband med behandlingarna. har i sitt yttrande redovisat den aktuella rättsliga regleringen. Som framgått där ska vård enligt LPT ges på en sjukvårdsinrättning som drivs av ett landsting eller av en kommun som inte hör till ett landsting. Vården får endast ges på någon annan sjukvårdsinrättning om det finns synnerliga skäl som motiverar det och regeringen har bestämt att vården får ges där (15 § LPT). Regeringen har inte fattat något beslut om att tillåta att ge H. vård enligt LPT vid . har hänvisat till ett uttalande i förarbetena till LPT, av vilket det bl.a. framgår att vård enligt LPT får ”ges på annan sjukvårdsenhet än en psykiatrisk” (prop. 1990/91:58 s. 255). Det åberopade uttalandet är hämtat från författningskommentaren till regeringens förslag till 15 § LPT. Enligt den föreslagna ordalydelsen av 15 § skulle vård enligt LPT ges på en sjukvårdsin- rättning som drivs av ett landsting. Något undantag från den bestämmelsen fö- reslogs inte av regeringen. Jag instämmer i bedömning att ut- talandet inte ger stöd för att psykiatrisk tvångsvård skulle kunna ges vid en vårdinrättning inom den enskilda hälso- och sjukvården. har också anfört att vården hos är att jämställa med landstingsdriven verksamhet, bl.a. för att den utfördes av per- sonal och för att patienten inte var intagen vid någon annan sjukvårdsinrättning. 2 015 /1 6:JO1 H Ä L S O - O C H S J U K V Å R D Av 2 kap. 6 och 8 §§ regeringsformen framgår att var och en gentemot det allmänna är skyddad mot bl.a. frihetsberövanden och påtvingade kroppsliga in- Dessa grundläggande fri- och rättigheter får endast begränsas genom lag och bara under vissa förutsättningar som anges särskilt i regeringsformen (se 20 och 21 §§). Som har anfört följer det av den ordningen att bestämmelser i lag som begränsar de grundläggande fri- och rättigheterna ska Genom LPT inskränks bl.a. den personliga friheten och skyddet mot kropps- liga ingrepp för de personer som ges psykiatrisk tvångsvård. Det är en självklar utgångspunkt att uttrycket sjukvårdsinrättning som drivs av ett landsting i 15 § LPT inte får tolkas på ett sätt som vidgar möjligheterna att bedriva tvångsvård vid andra än vårdinrättningar. utgör en annan sjukvårdsinrättning än Sjukhuset. behandlingar som utfördes på var ett led i den psykiatriska vården av H. Som har anfört måste anestesin och ECT-behandlingarna ses som en helhet, eftersom nedsövningen var nödvändig för att behandlingarna skulle kunna genomföras. Att det var Sjukhusets personal som utförde själva ECT-behandlingarna medför inte att behandlingarna kan anses ha utförts vid De ECT-behandlingar som H. fick som han vårdades enligt LPT har alltså utförts på en vårdinrättning som inte drivs av . Att ECT-behandlingarna utfördes på trots att det stod i strid med bestäm- melserna i LPT förtjänar allvarlig kritik. Kritik mot en rättspsykiatrisk klinik för att man fattat beslut om att bältesläggning och avskiljande ”ska gälla i max ” (Dnr 6615-2012) Beslutet i korthet: Under en inspektion av Rättspsykiatriska regionkliniken i uppmärksammade JO att kliniken hade fattat beslut om att fast- spänning respektive avskiljande av patienter ”ska gälla i max ”. Tvångsåtgärder ska utövas så skonsamt som möjligt och med största möj- liga hänsynstagande till patienten så att han eller hon inte utsätts för en onö- dig kränkning av sin integritet. som tvångsåtgärderna anses nödvändiga ska de utökas eller lindras allteftersom behovet förändras i det enskilda fallet. Det är alltså inte avsett att en maximitid ska anges redan när en tvångsåtgärd inleds. Sammanfattningsvis gör JO bedömningen att beslut om fastspänning respektive avskiljande inte ska utformas på det sätt som har skett. Kliniken kritiseras för utformningen av besluten. Vid av Rättspsykiatriska regionkliniken i den 1–uppmärksammades att det vid kliniken förekommer att det fattas H Ä L S O - O C H S J U K V Å R D 2 015 /1 6:JO1 beslut om att avskiljningar respektive bältesläggningar ska gälla i ”max 72 tim- mar” (JO:s inspektionsprotokoll i ärende med dnr 5321-2012 s. 7–10). JO ansåg att det kunde ifrågasättas om det finns rättsliga förutsättningar för att när en avskiljning respektive bältesläggning påbörjas besluta att den ska ”gälla i max ” och beslutade därför att ta upp saken till utredning i ett särskilt ärende (JO:s dnr 6615-2012). Efter remiss anförde , följande: De juridiska förutsättningarna för avskiljning och fastspänning efter beslut om psykiatrisk tvångsvård eller rättspsykiatrisk vård regleras främst i 19 och 20 § lagen (1991:1128) om psykiatrisk tvångsvård (LPT) och 8 § lagen (1991:1129) om rättspsykiatrisk vård (LRV). Dessa lagar är otydliga och svårbegripliga, vilket konstaterats även från politiskt håll. I kommittédirektivet 2008:93, som utgör startskottet för en framtida lagstiftning på området, konstateras på sidan 12 just att ”de nuvarande två tvångsvårdslagarna är komplexa och svåröverskåd- liga”. Komplexa och svåröverskådliga är också de paragrafer som reglerar av- skiljning och fastspänning, vilket visas nedan. I 19 § 2 st LPT beskrivs att det om synnerliga skäl föreligger får beslutas att en patient ska hållas fastspänd som överstiger en kortvarig tid. I 20 § 2 st LPT beskrivs att det om synnerliga skäl föreligger får beslutas att en patient ska hållas avskiljd som överskrider . Det framkommer inte ur lagtexten att dessa beslut inte skulle få fattas inledningsvis. Inte heller framgår hur länge besluten är giltiga innan nya beslut måste fattas. Enligt 4 kap. 7 § l st () 2008:18 ska blanketten SoSB 44515 användas för att fullgöra underrättelseskyldigheten enligt 19 § 3 st och 20 § 3 st LPT. Av denna blan- kett framgår att underrättelsen och därmed även beslutet måste förnyas åt- minstone var sjuttioandra timme. Uttrycket ”högst ” är förvisso oprecist, särskilt vad gäller längre avskiljningar, där ju beslutet enligt lagens formulering ska avse en bestämd tid som överskrider . uttrycks övre tidsgränser på just detta sätt på flera ställen i LPT och LRV, såsom i 9, 13 och 22 b §§ LPT. Ur ett juridiskt perspektiv kan sålunda konstateras att det i tillämpliga författningar inte ges några tydliga påbud gällande när beslut om längre fastspänningar och avskiljningar får fattas, och hur länge dessa beslut är giltiga. I 6 kap. l § patientsäkerhetslagen slås dock fast att sjukvårdspersonal ska utföra sitt arbete i överensstämmelse med vetenskap och beprövad erfaren- het, alltså måste även dessa två aspekter tas i beaktande. Vid Rättspsykiatriska regionkliniken i kommer sig såväl fastspän- ningar som avskiljningar i de allra flesta fall av en utåtriktad aggressivitet hos patienten, och så var fallet även gällande patienterna . För att kunna ta ställning till en tvångsåtgärd i dessa fall ska pågå, måste man alltså bedöma hur länge det finns en risk för aggressivt beteende hos pati- enten. De vetenskapliga beläggen för att en sådan bedömning ska kunna göras med någon större tidsprecision är svaga. Detta innebär att beslut rörande dessa tvångsåtgärders utsträckning i huvudsak måste grunda sig på kliniska aspekter i form av beprövad erfarenhet. 2 015 /1 6:JO1 H Ä L S O - O C H S J U K V Å R D Att Rättspsykiatriska regionkliniken i är en regionklinik innebär att den tar emot patienter från hela landet som av olika anledningar inte kan vårdas på sina hemkliniker. Den vanligaste anledningen är att patienterna uppvisar en svårhanterlig aggressivitet. De flesta patienterna vårdas med stöd av LRV, och av dem som efter beslut av domstol ges rättspsykiatrisk vård är flertalet dömda för våldsbrott. Medan omfattningen av fastspän- ningar på kliniken sammantaget är liten, förekommer avskiljningar i större utsträckning. Detta bör emellertid ses mot bakgrund av det anförda. Man bör också ha i åtanke att många patienter på sina hemkliniker varit föremål för såväl fastspänningar som avskiljningar i betydligt större ut- sträckning än hos oss. Såväl läkare som omvårdnadspersonal vid Rättspsy- kiatriska regionkliniken har nämligen stor erfarenhet av att hantera aggres- sivt beteende genom mindre ingripande åtgärder än fastspänning och av- skiljning. På samma sätt finns en stor erfarenhet av att kunna bedöma när längre tvångsåtgärder måste tillgripas, och när dessa kan upphöra. I sam- manhanget måste betonas att inledande beslut om längre fastspänningar och avskiljningar är mycket ovanliga vid kliniken. JO förefaller ha identifierat de enda fall som förekommit som inspektionen gällde. För att uttala sig om ifall det finns rättsliga förutsättningar för att redan inledningsvis kunna besluta om längre avskiljningar och fastspänningar måste man således beakta juridiska, vetenskapliga och kliniska aspekter. I tillämpliga författningar finns inget som säger att sådana beslut inte kan fattas inledningsvis, och det finns inga tydliga bestämmelser om hur länge dessa beslut är giltiga innan nya beslut måste fattas. Det finns heller inget tydligt vetenskapligt stöd för att det med någon större noggrannhet går att i förväg avgöra hur länge en patient måste vara fastspänd eller avskiljd. Med dagens kunskapsläge måste detta avgörande därför till stor del grundas på klinisk erfarenhet. Såväl läkare som omvårdnadspersonal vid Rättspsykia- triska regionkliniken i har en stor sådan erfarenhet. I de två specifika fall som JO tar upp var patienterna redan föremål för tvångsåtgärder då besluten om längre åtgärder fattades, och inga ytterliga sådana fall förefaller ha förelegat som JO:s inspek- tion avsåg. Ingen av de två patienterna var sedan föremål för tvångsåtgärder som varade i . Hälso- och sjukvårdsnämndens sammanvägda bedömning är att Rätts- psykiatriska regionkliniken i förfarit i enlighet med rättsliga för- utsättningar. JO beslutade därefter att begära ett yttrande från . Yttrandet skulle avse frågan om det finns rättsliga förutsättningar för att vid påbörjande av avskiljningar respektive bältesläggningar besluta att de ska pågå under ”max anförde i ett remissvar bl.a. följande: Varken lagtext eller förarbeten ger ett tydligt svar på den remitterade frå- gan. Vad gäller tvångsåtgärder inom vården gäller generellt att tvång ska av- vägas i förhållande till proportionalitet och utövas med största möjliga hän- syn till patienten. Tvång får inte användas i större omfattning än vad som kan anses nödvändigt för att förmå patienten att medverka i frivillig vård. I normalfallet bör därför en tvångsåtgärd avseende en lång tidsrymd ha föregåtts av försök att uppnå det åsyftade resultatet med mindre ingripande H Ä L S O - O C H S J U K V Å R D 2 015 /1 6:JO1 åtgärder och därefter med kortare fastspänning eller avskiljande understi- gande . Sådana åtgärder bör alltså ha genomförts först och sedan utvärderats innan beslut om tvångsåtgärder beslutas. Detta gäller i synnerhet om det rör sig om en ny patient där vården saknar klinisk erfarenhet av sjukdomsbilden. I 20 § andra stycket lagen (1991:1128) om psykiatrisk tvångsvård, LPT, anges att ett beslut om avskiljande överstigande ska avse en bestämd tid. Den tidsangivelse om ”max ” som det remitterade ärendet gäller uttrycker en längsta möjliga tid för hur länge tvångsåtgärden kan pågå. Det är inte förutsatt att en maximitid ska anges redan när en tvångsåtgärd inleds. Huruvida en sådan anteckning ligger inom regelverkets ramar är i stället beroende av hur den uppfattas och i vilken avsikt den är gjord. Om den skulle kunna uppfattas som ett beslut om att en inledd tvångsåtgärd ska pågå i högst , dvs. oavsett patientens tillstånd , skulle ett sådant beslut inte ha stöd i regelverket. Tvärtom förutsätts där att tvångsåtgärder vidtas först sedan andra mindre ingripande åtgärder uttömts eller bedömts utsiktslösa i förhållande till syftet med vården och att inleda tvångsåtgärder kontinuerligt övervakas och bedöms, så att det går att uppnå följsamhet mellan adekvat tvångsåtgärd och behovet av sådan vid varje en- skilt tillfälle. I 8 § lagen (1991:1129) om rättspsykiatrisk vård, LRV, anges att vid sluten rättspsykiatrisk vård enligt lagen gäller i tillämpliga delar bestämmelserna i 18-24 §§ LPT. I 19 § första stycket LPT anges att om det finns en omedelbar fara för att en patient allvarligt skadar sig själv eller någon annan, får patienten kort- varigt spännas fast med bälte eller liknande anordning. Vårdpersonal ska vara närvarande som patienten hålls fastspänd. I författningskommentaren anges följande. Bestämmelsen tar sikte på hastigt uppkomna faresituationer som inte kan bemästras på annat sätt än genom att patienten spänns fast med bälte. Det ska vara fråga om risk för en allvarlig fysisk skada. Fastspänning får självfallet aldrig tillgripas i bestraffningssyfte. Att spänna fast en patient med bälte ska i princip alltid vara en kortvarig åtgärd, som bör er- sättas med andra insatser. Otillräckliga personalresurser får t.ex. inte med- föra att patienten hålls fastspänd än som är absolut nödvändigt med hänsyn till faresituationen. bör inte användas än någon eller högst . Det är viktigt att patienten inte lämnas ensam me- dan han är fastspänd. 1990/91:58, Psykiatrisk tvångsvård m.m., s. 260). I 19 § andra stycket LPT anges att om det finns synnerliga skäl, får be- slutas att patienten ska hållas fastspänd längre än vad som anges i första stycket. I författningskommentaren anges följande. Bestämmelsen i andra stycket innebär att en patient i vissa extrema un- dantagssituationer får spännas fast med bälte . Förut- sättningarna för fastspänning i första stycket ska givetvis vara uppfyllda för att få spänna fast en patient annat än kortvarigt. Dessutom tillkommer krav på synnerliga skäl. Bestämmelsen är avsedd att tillämpas endast i fall där risken för allvarlig skada är överhängande någon tid. 1990/91:58 s.260). 2 015 /1 6:JO1 H Ä L S O - O C H S J U K V Å R D I 19 § tredje stycket LPT föreskrivs att chefsöverläkaren beslutar om fastspänning. Inspektionen för vård och omsorg ska utan dröjsmål under- rättas om beslut enligt andra stycket. Enligt 20 § första stycket LPT får patient hållas avskild från andra pati- enter endast om det är nödvändigt på grund av att patienten genom aggres- sivt eller störande beteende allvarligt försvårar vården av de andra patien- terna. Ett beslut om avskiljande gäller högst . Tiden för avskil- jande får genom ett nytt beslut förlängas med högst . I författningskommentaren anges följande. I första stycket första meningen anges att en patient får hållas avskild från andra patienter endast om det är nödvändigt på grund av att patienten genom aggressivt eller störande beteende allvarligt försvårar vården av de andra patienterna. En patient kan hållas avskild från andra patienter på ett rum, antingen på det egna rummet eller i ett särskilt isoleringsrum. Avsik- ten är att avskiljande ska komma till användning endast i rena undantagssi- tuationer och då främst i skyddssyfte. Det är således inte tillåtet med rutin- mässig isolering, t.ex. . Avskiljande får naturligtvis heller ald- rig tillgripas i bestraffningssyfte. Som har framhållits i den allmänna moti- veringen (avsnitt 3.5.2) bör man alltid noga pröva möjligheterna att med personalinsatser uppnå det syfte som en isoleringsåtgärd avser. Eftersom avskiljande av en patient från andra patienter är en starkt integritetskrän- kande åtgärd, bör den avslutas så snart det är möjligt. Det bör därför fortlö- pande prövas om ett beslut om avskiljande kan hävas. Den längsta tiden för en sådan åtgärd har enligt första stycket andra meningen bestämts . Anses det nödvändigt att åtgärden består därutöver krävs ett nytt beslut. En föreskrift om detta har tagits in i första stycket tredje meningen. Ett beslut om förlängning får fattas . 1990/91:58 s.261). Enligt 20 § andra stycket får om det finns synnerliga skäl ett beslut om avskiljande enligt första stycket avse en bestämd tid som överstiger . I författningskommentaren anges följande. Ett beslut om avskiljande får enligt andra stycket avse en bestämd tid som överstiger . Hänvisningen till första stycket innebär att för- utsättningarna för avskiljande enligt detta stycke ska vara uppfyllda för att få besluta om avskiljande enligt andra stycket. Dessutom tillkommer krav på synnerliga skäl. Bestämmelsen tar sikte på vissa extrema fall då patien- tens situation är så svår att ett avskiljande måste ske för än . Detta torde behövas endast i särpräglade undantagsfall. 1990/91:58 s. 261). Av 20 § tredje stycket följer att chefsöverläkaren beslutar om avskil- jande. Om en patient hålls avskild , ska Inspek- tionen för vård och omsorg utan dröjsmål underrättas om detta. En patient ska han eller hon hålls avskild stå under fortlöpande uppsikt av vårdpersonal. Enligt 2 a § LPT och 2 a § LRV får tvångsåtgärder vid vård enligt lagen användas endast om de står i rimlig proportion till syftet med åtgärden. Är mindre ingripande åtgärder tillräckliga, ska de användas. Tvång ska utövas så skonsamt som möjligt och med största möjliga hänsyn till patienten. Av författningskommentarerna till 2 a § LPT och 2 a § LRV framgår att paragraferna innebär att det ska göras en rimlig avvägning mellan den nytta som tvångsåtgärderna kan ha för patienten i förhållande till det ingrepp i patientens självbestämmande och integritet som det innebär att patienten mot sin vilja får genomgå en viss behandling. Det framgår vidare att tvånget måste utövas skonsamt och med största möjliga hänsyn till patienten. Vid användning av tvångsåtgärder ska således en avvägning alltid göras i de avseenden som anges i denna paragraf. Bestämmelserna är tillämpliga vid all tvångsanvändning enligt lagen såsom t.ex. fastspänning, avskiljning från övriga patienter, samt kroppsvisitation och ytlig kroppsbesiktning. H Ä L S O - O C H S J U K V Å R D 2 015 /1 6:JO1 1999/2000:44 Psykiatrisk tvångsvård och rättspsykiatrisk vård, s. 113 och 121). Enligt 2 b § LPT och 2 b § LRV får tvångsåtgärder i syfte att genomföra vården användas endast om patienten inte genom en individuellt anpassad information kan förmås frivilligt medverka till vård. De får inte användas i större omfattning än vad som är nödvändigt för att förmå patienten till detta. Av författningskommentarerna till 2 b § LPT och 2 b LRV framgår att syftet med paragraferna är att betona att tvångsåtgärder får användas endast om patienten inte kan förmås att frivilligt medverka till vård och behand- ling.