frsrdg · H304JO1 · 2015-11-06 00:00:00 — Det kan visserligen finnas situationer då patientens tillstånd är sådant att tvångsåtgärder snabbt kan behöva tillgripas, med i de flesta fall bör så- dana åtgärder anstå till dess att patienten har fått sådan information som han kan ta till sig och fått tillfälle att själv ha synpunkter på den behandling som behövs. Detta förutsätter att patienten ges en individuellt anpassad infor- mation i frågan. Vid användning av tvångsåtgärder ska således en avväg- ning alltid göras i de avseenden som anges i denna paragraf. 1999/2000:44 s. 113 och 121). Om journalföring och dokumentation m.m. Vård med stöd av LPT och LRV Av 23 § 6 och 7 LRV framgår att chefsöverläkaren får uppdra åt en erfaren läkare, med specialistkompetens inom någon av de psykiatriska speciali- teterna, vid sjukvårdsinrättningen eller den enhet för rättspsykiatrisk under- sökning där patienten vårdas att utföra uppgifter som chefsöverläkaren har enligt LRV. Om det finns särskilda skäl, får chefsöverläkaren lämna ett så- dant uppdrag åt en annan läkare vid inrättningen eller enheten, dock inte när det gäller beslut om fastspänning enligt 8 § LRV jämförd med 19 § andra stycket LPT respektive beslut om avskiljande enligt 8 § denna lag jämförd med 20 andra stycket LPT. I 2 § 9 förordningen (1991:1492) om psykiatrisk tvångsvård och rätts- psykiatrisk vård anges att chefsöverläkaren ska svara för att en särskild för- teckning förs över de patienter som avses i LPT och LRV. Chefsöverläka- ren ska också se till att journalen för en sådan patient, utöver vad som följer av patientdatalagen (2008:355), PdL, och föreskrifter meddelade med stöd av den lagen innehåller uppgift om tvångsåtgärd enligt 18-20 §§ eller 23 § LPT eller enligt 8 § LRV jämförd med nämnda bestämmelser, jämte skälen för åtgärden samt om underrättelse till Inspektionen för vård och omsorg enligt 19 § eller 20 § LPT. Enligt 3 kap. 6 § PdL ska en patientjournal innehålla de uppgifter som be- hövs för en god och säker vård av patienten. Om uppgifterna finns tillgängliga, ska en patientjournal alltid innehålla 1.Uppgift om patientens identitet, 2.Väsentliga uppgifter om bakgrunden till vården, 3.Uppgift om ställd diagnos och anledning till mera betydande åtgärder, 4.Väsentliga uppgifter om vidtagna och planerade åtgärder, och 5.Uppgift om den information som lämnats i fråga om val av behand- lingsalternativ och om möjligheten till en förnyad medicinsk bedöm- ning. ska vidare innehålla uppgift om vem som har gjort en viss anteckning i journalen och när anteckningen gjordes. 2 015 /1 6:JO1 H Ä L S O - O C H S J U K V Å R D I 3 kap. 2 § första stycket föreskrifter och allmänna råd (SOSFS 2008:18) om psykiatrisk tvångsvård och rättspsykiatrisk vård anges att innan ett beslut fattas om fastspänning med bälte eller liknande anordning, enligt 19 § andra stycket LPT och 8 § LRV, än ska den beslutande läkaren själv undersöka patienten. Enligt samma paragraf gäller att innan ett beslut fattas om avskiljning än , enligt 20 § första och andra stycket LPT och 8 § LRV, ska den beslutande läkaren själv undersöka patienten. I 4 kap. 7 § första stycket föreskrifter (SOSFS 2013:8) om ändring i föreskrifterna och allmänna råd (SOSFS 2008:18) om psyki- atrisk tvångsvård och rättspsykiatrisk vård anges att chefsöverläkaren ska på blanketten ”Underrättelse om beslut om fastspänning med bälte eller av- skiljande” fullgöra underrättelseskyldigheten enligt 19 § tredje stycket LPT eller 8 § första stycket LRV i de fall då en patient ska hållas fastspänd med bälte eller en liknande anordning än . I 4 kap. 7 § andra stycket anges att chefsöverläkaren ska på nämnda blankett fullgöra underrättelseskyldigheten enligt 20 § tredje stycket LPT eller 8 § första stycket LRV. Av Psykiatrisk tvångsvård och rättspsykiatrisk vård – med in- formation och vägledning för tillämpningen av SOSFS 2008:18 framgår bl.a. följande. I 3 kap. 2 § första stycket SOSFS 2008:18 anges vad som gäller vid beslut om fastspänning med bälte eller liknande anordning re- spektive avskiljning längre än fyra respektive . För en rättssäker bedömning inför beslut om förlängning av tvångsåtgärderna fastspänning i bälte eller avskiljning krävs att beslutande läkare undersöker patienten. Bestämmelsen ska ses som ett lägsta krav och utgångspunkten måste alltid vara att beslutande läkare genomför en personlig undersökning av patienten även inför, eller efter, det inledande be- slutet om fastspänning/avskiljning än fyra respektive (s. 50). Frågan som har fått yttra sig över är om det finns rättsliga förutsättningar för att vid påbörjande av avskiljningar respektive bältes- läggningar besluta att de ska kunna pågå under ”max ”. Det framgår av redogörelsen för de regler som kringgärdar tvångsan- vändning i vården att tvång ska användas proportionerligt och så skonsamt som möjligt. En ytterligare gemensam faktor vid tvångsanvändning är att tvång ska användas som är möjligt och befogat vid varje enskilt tillfälle. I den utsträckning det är möjligt ska också patientens egen vilja och möjlighet att ta ställning utnyttjas. Det ligger också i reglernas uppbyggnad och struktur att tvångsanvändning ska inledas på en så lite in- gripande nivå som är möjligt och kliniskt befogad med utgångspunkt i vad omständigheterna i varje enskilt ärende tillåter, för att sedan byggas på med successivt ökande tvång och frihetsberövande allteftersom den kliniska be- dömningen kan ge anledning till detta. På motsvarande sätt ska en tvångs- åtgärd också lindras så snart den kliniska bedömningen ger anledning till det. Vidare är det en faktor av betydelse att användningen av tvång förutsät- ter att patienten på ett eller annat sätt är under kontinuerlig tillsyn av vård- personal. Det nu sagda innebär alltså att reglerna förutsätter att utövandet av tvång används på ett försiktigt sätt och utökas eller lindras allteftersom behovet av tvångsåtgärder manifesteras i det enskilda ärendet. Av det nu sagda följer att det inte kan anses vara förutsatt att en maxi- mitid ska anges redan när en tvångsåtgärd inleds. H Ä L S O - O C H S J U K V Å R D 2 015 /1 6:JO1 Huruvida en sådan anteckning ligger inom regelverkets ramar är i stället beroende av hur den uppfattas och i vilken avsikt den är gjord. Om den skulle kunna uppfattas som ett beslut om att en inledd tvångsåtgärd ska pågå i högst , dvs. oavsett patientens tillstånd , skulle ett sådant beslut inte ha stöd i regelverket. Tvärtom, förutsätts där, som ovan redovisats, att tvångsåtgärder vidtas först sedan andra mindre in- gripande åtgärder uttömts eller bedömts utsiktslösa i förhållande till syftet med vården och att inledda tvångsåtgärder kontinuerligt övervakas och be- döms, så att det går att uppnå följsamhet mellan adekvat tvångsvård och behovet av sådan vid varje enskilt tillfälle. Såvitt framgår av yttrande till JO i ärendet har det varit fråga om beslut av ett slag som det inte finns något formellt hinder för. Det är däremot en annan sak att chefsöverläkaren enligt 4 kap. 7 § SOSFS 2013:8 på blanketten ”Underrättelse om beslut om fastspänning” ska fullgöra underrättelseskyldigheten i de fall då en patient ska hållas fast- spänd med bälte eller liknande anordning än respektive är avskild längre än . Om patienten är fastspänd eller avskild än ska, vilket framgår av blanketten, en ny blankett med kompletterande uppgifter skickas till Inspektionen för vård och omsorg. Tidsaspekten rörande rör endast skyldigheten att skicka in en ny blankett med kompletterande uppgifter, således inte själva beslutsfattandet kring vården. fick del av yttrande. I ett beslut anförde JO följande: har i sitt remissvar redogjort för den lagstiftning och de före- skrifter m.m. som är aktuella i sammanhanget. Jag hänvisar till den redogörel- sen. Det kan inledningsvis vara av intresse att redovisa vissa av de förslag som har lagts fram i departementspromemorian Delaktighet och rättssäkerhet vid psykiatrisk tvångsvård (Ds 2014:28). I promemorian föreslås att 19 § LPT ska förtydligas vad avser hur fastspänning får ske. Förslaget innebär bl.a. att det uttryckligen ska framgå att patienten får spännas fast kortvarigt med bälte och att fastspänningen får pågå högst respektive, om patien- ten är , högst . Om det finns synnerliga skäl får patienten hållas fastspänd med bälte . Genom ett nytt beslut får tiden för- längas med högst respektive med högst två tim- mar om patienten är . Vad gäller avskiljande föreslås att det i 20 § LPT ska förtydligas att avskil- jande är en åtgärd som ska användas . Ett inledande avskiljningsbeslut gäller enligt nuvarande bestämmelser i högst . Någon förändring i det avseendet föreslås inte i promemorian. Ett beslut som avser en patient som är föreslås gälla i högst . Om det krävs en förlängning ska det fattas ett nytt beslut som gäller i högst respektive, om patienten är , högst . Det föreslås ingen begränsning när det gäller antalet möjliga förlängningar utan sägs att det måste avgöras utifrån omständigheterna i varje enskilt fall. Avsikten är emellertid inte att en avskiljning enligt 20 § andra stycket LPT ska kunna pågå . 2 015 /1 6:JO1 H Ä L S O - O C H S J U K V Å R D I departementspromemorian föreslås även att det i en ny bestämmelse ska införas en möjlighet att långtidsavskilja en patient, högst i taget, om det är ”oundgängligen nödvändigt på grund av att patienten genom ett lång- varigt och synnerligen aggressivt eller störande beteende utgör en allvarlig fara för annan”. Långtidsavskiljningar ska enligt förslaget omgärdas med särskilda kontrollåtgärder. Exempelvis ska Inspektionen för vård och omsorg () utan dröjsmål underrättas om beslutet, och ska genom tillsyn kontrollera till- lämpningen av bestämmelsen om långtidsavskiljning. Patienten föreslås också få rätt att överklaga ett beslut om långtidsavskiljning till förvaltningsrätten. I mitt remissyttrande (JO:s ärende med dnr R 69-2014) tillstyrkte jag förslagen om förtydligande av de tidsgränser som ska gälla för fastspänning respektive avskiljande. Vidare ställde jag mig i huvudsak positiv till förslaget om långtidsavskiljning. Jag efterlyste dock ett utvecklat resone- mang kring frågan om när en ”vanlig” avskiljning ska övergå i en långtidsav- skiljning för att i möjligaste mån undvika framtida tillämpningsproblem. För- slaget bereds inom . Under inspektionen konstaterade jag att kliniken hade fattat beslut om att fast- spänning respektive avskiljande av patienter ”ska gälla i max ”. De beslutade åtgärderna verkade rent faktiskt inte ha varat som . I sammanhanget kan det dock noteras att jag i inspektionsprotokol- let uttalade att dokumentationen av tvångsåtgärder i flera fall var ytterst brist- fällig och gjord på ett inkonsekvent sätt. Det var därför svårt att följa händelse- förloppet (JO:s ärende med dnr 5321-2012 s. 10 i protokollet). Det är en mycket ingripande åtgärd för patienten att bli lagd i bälte eller att hållas avskild från övriga patienter. De formella krav som finns när det gäller förfarandet har införts bl.a. för att säkerställa den enskildes rättssäkerhet (se t.ex. prop. 1990/91:58 s. 151), och det är en självklarhet att beslut om tvångs- åtgärder ska vara tydliga. Det får inte finnas någon tvekan om innebörden av ett beslut, utan det ska vid en kontroll i efterhand vara helt klart vad som har beslutats. Enligt 20 § första stycket LPT får en patient hållas avskild från andra pati- enter endast om det är nödvändigt på grund av att patienten genom aggressivt eller störande beteende allvarligt försvårar vården av de andra patienterna. Ett beslut om avskiljande gäller högst . Tiden för avskiljande får genom ett nytt beslut förlängas med högst . Av andra stycket framgår att ett beslut om avskiljande enligt första stycket, om det finns synnerliga skäl, får avse en bestämd tid som överstiger . Med undantag för den bestäm- melsen innehåller författningarna inte någon regel om tidsbegränsning av be- slut om fastspänning eller avskiljande. Som har anfört ska tvångsåtgärder utövas så skonsamt som möjligt och med största möjliga hän- synstagande till patienten så att han eller hon inte utsätts för en onödig kränk- ning av sin integritet. som tvångsåtgärderna anses nödvändiga ska de utökas eller lindras allteftersom behovet förändras i det enskilda fallet. Det är alltså inte avsett att en maximitid ska anges redan när en tvångsåtgärd inleds. Vad gäller bestämmelsen i 20 § andra stycket LPT bör det noteras att H Ä L S O - O C H S J U K V Å R D 2 015 /1 6:JO1 sådana beslut ska avse ”en bestämd tid”. Det uttryckssätt som kliniken har an- vänt, ”max ”, avser inte en bestämd tid utan är i sig oprecist. När det gäller den valda avgränsningen ”max ” vill jag tillägga följande. Som framgått ovan ska chefsöverläkaren underrätta när en patient som vårdas enligt LPT eller LRV hålls fastspänd med bälte än eller avskild än . På en särskild blankett ska det fyllas i bl.a. uppgift om åtgärden inleddes respektive avslutades och uppgift om när undersökning genomförts av beslutande läkare. Om patienten är fastspänd eller avskild längre än ska en ny blankett med kompletterande uppgifter skickas till (4 kap. 7 § fö- reskrifter och allmänna råd om psykiatrisk tvångsvård och rättspsykiatrisk vård [SOSFS 2008:18]). har i sitt remissvar tagit upp skyldigheten att underrätta och anfört att ”underrättelsen och därmed även beslutet måste förnyas åt- minstone var sjuttioandra timme”. Det finns alltså en koppling mellan den max- imitid som kliniken har angett i besluten och det förhållandet att en förnyad underrättelse ska skickas till när en patient hålls fastspänd eller avskild längre än . Som har konstaterat i sitt yttrande rör dock tidsaspekten i detta fall endast skyldigheten att skicka en blankett med kom- pletterande uppgifter till och inte själva beslutsfattandet. Den omständig- heten att en underrättelse ska skickas till kan således inte motivera att ett fastspännings- eller avskiljningsbeslut utformas på det sätt som skett i de aktuella fallen. I remissvaret har även hänvisat till att ”övre tidsgränser” uttrycks på motsvarande sätt på flera ställen i LPT och LRV. Som exempel har angett 9, 13 och 22 b §§ LPT. Jag har svårt att förstå den jämförel- sen. Att rätten enligt 9 § LPT får lämna medgivande med ”högst ” åt gången till fortsatt psykiatrisk tvångsvård, att tvångsvården enligt 13 § LPT får pågå under ”högst ” räknat från viss och att det i 22 b § LPT föreskrivs att ett beslut enligt 20 a § (inskränkning av rätten att använda elektroniska kommunikationstjänster) eller 22 a § (övervakning av försändelser från en patient) gäller i ”högst ” saknar betydelse för hur ett beslut om fastspänning och avskiljande ska utformas. Jag vill också poängtera att ett beslut om fastspänning över huvud taget inte kan beslutas utan endast för den tid som rekvisiten i 19 § LPT är uppfyllda. Med hänsyn till att en fastspänning ska vara kortvarig och normalt endast användas under någon eller måste patientens tillstånd fort- löpande kontrolleras som fastspänningen pågår. Jag har tidigare uttalat att det inte är tillräckligt att denna kontroll verkställs av den omvård- nadspersonal som vakar över patienten. Ansvarig läkare måste göra återkom- mande bedömningar av patienten. Den ansvariga läkaren ska personligen un- dersöka patienten inför varje beslut om omprövning, och omprövningsbesluten får fattas med högst fyra timmars intervaller (JO:s inspektionsprotokoll i ärende med dnr 2100-2011 s. 10 och JO 2014/15 s. 461, dnr 4471-2011). Som beslutet hade utformats i detta fall framstår det som om fastspänningen skulle kunna pågå som i sträck utan att det behövde 2 015 /1 6:JO1 H Ä L S O - O C H S J U K V Å R D fattas något nytt beslut. Därmed skulle beslutet också kunna tolkas som om det under den tiden inte behövde kontrolleras om åtgärden fortfarande krävdes. Formuleringen är alltså direkt missvisande. Vad beträffar avskiljande kan i princip samma resonemang föras som när det gäller fastspänning. Som framgått tidigare får dock, om det finns synnerliga skäl, ett beslut fattat med stöd av 20 § andra stycket LPT avse en bestämd tid Sammanfattningsvis gör jag alltså bedömningen att beslut om fastspänning respektive avskiljande inte ska utformas på det sätt som har skett. Ärendet avslutas med den kritik mot utformningen av besluten som framgår Kritik mot en rättspsykiatrisk klinik för generella ordningsregler om dator- och tv-spel (Dnr 1170-2012) Beslutet i korthet: Vid en inspektion av Rättspsykiatriska kliniken i kom det fram att kliniken hade beslutat om generella ordningsregler som innebär att patienterna inte får inneha vissa typer av dator- och tv-spel. JO beslutade att utreda om det finns rättsligt stöd för sådana regler. Chefsöverläkaren kan besluta om generella ordningsregler i lokala ruti- ner. Reglerna får dock inte inskränka patienternas fri- och rättigheter på ett sätt som strider mot lag. Enligt JO omfattas spel som kan spelas via en dator eller en tv av den informationsfrihet som stadgas i 2 kap. 1 § regeringsfor- men, RF. Det krävs stöd i lag för att begränsa denna frihet. Det finns dock inte något lagstöd för att generellt inskränka patienternas rätt att inneha så- dan egendom som det har varit fråga om här, och kliniken får kritik för ord- ningsreglerna. JO anser vidare att det inte är självklart att ett dator- eller tv-spel med angivet innehåll kan – efter en bedömning i det enskilda fallet – omhänder- tas med stöd av 21 § lagen (1991:1128) om psykiatrisk tvångsvård, LPT. Det kan finnas anledning att se över lagstiftningen, varför en kopia av be- slutet skickas till för kännedom. Vid av Rättspsykiatriska kliniken i den 14–17 novem- ber 2011 kom det fram att kliniken hade utfärdat generella ordningsregler för dator- och tv-spel. I ordningsreglerna angavs att patienterna på kliniken inte får inneha spel med bl.a. ”realistiska våldsinslag” och ”avancerade och utmanande sexscener” (JO:s inspektionsprotokoll i ärende dnr 5734-2011 s. 9). Då JO ansåg att det kunde ifrågasättas om klinikens ordningsregler har rätts- ligt stöd beslutade hon att ta upp saken till utredning i ett särskilt ärende (JO:s dnr 1170-2012). H Ä L S O - O C H S J U K V Å R D 2 015 /1 6:JO1 Efter remiss anförde , läns landsting, följande. Enligt lag (1991:1129) om rättspsykiatrisk vård § 2 gäller föreskrifterna i Hälso- och sjukvårdslag (1982:763) om skyldighet för landsting att erbjuda hälso- och sjukvård även rättspsykiatrisk vård vilket innebär att den rätts- psykiatriska vården ska bedrivas på ett sådant sätt att den uppfyller kraven på en god och säker vård. Rättspsykiatriska kliniken har många patienter som lider av bland annat ångest, oro och aggressioner. Att patienterna spelar data- och TV-spel med realistiska sex- eller våldsinslag kan bidra till att dessa problem tilltar och allvarligt försvåra för patienterna att tillgodogöra sig vård och behandling som syftar till att dämpa dessa problem. Inslag av våld och sex på rättspsy- kiatriska avdelningar kan också upplevas som hotfullt och kränkande och ha en skadlig inverkan på ordning och säkerhet. Aktuell ordningsregel är framtagen och avsedd för vårdpersonal som stöd i sin omvårdnad och sitt bemötande av patienterna i syfte att patienterna på bästa sätt ska kunna till- godogöra sig vård och behandling samt känna sig trygga i sin vardagliga miljö på avdelningarna. anser sig ha rättsligt stöd för ordningsregeln i Lag (1991:1128) om psykiatrisk tvångsvård § 21 där det klart framgår att en patient inte får inneha egendom som kan skada honom själv eller någon annan eller vara till men för vården eller ordningen på vårdinrättningen (punkt 5). läns landsting anser, i och med ovanstående, att har stöd i lag för den lokala ordningsregeln inom rättspsykiatriska kliniken av- seende data- och TV-spel med realistiska sex- eller våldsinslag. I ett beslut anförde JO följande: Enligt 2 kap. 1 § första stycket RF är var och en gentemot det allmänna tillför- säkrad bl.a. dels frihet att i tal, skrift eller bild eller på annat sätt meddela upp- lysningar samt uttrycka tankar, åsikter och känslor (yttrandefrihet), dels frihet att inhämta och ta emot upplysningar samt att i övrigt ta del av andras yttranden (informationsfrihet). Av 2 kap. 20 § RF framgår att yttrandefriheten och informationsfriheten får begränsas genom lag eller i viss utsträckning efter bemyndigande i lag genom annan författning. En sådan begränsning får göras endast för att tillgodose ett ändamål som är godtagbart i ett demokratiskt samhälle. Begränsningen får ald- rig gå utöver vad som är nödvändigt med hänsyn till det ändamål som har för- anlett den och inte heller sträcka sig så långt att den utgör ett hot mot den fria åsiktsbildningen såsom en av folkstyrelsens grundvalar. Begränsningen får inte göras enbart på grund av politisk, religiös, kulturell eller annan sådan åskåd- ning (2 kap. 21 § RF). De ändamål som får läggas till grund för inskränkningar i yttrande- och informationsfriheten anges i 2 kap. 23 § RF. Bland dem nämns allmän ordning och säkerhet samt förebyggande och beivrande av brott. Utöver de särskilt angivna ändamålen får begränsningar av informationsfriheten end- ast göras om det finns särskilt viktiga skäl för det. I 21 § första stycket LPT ges bestämmelser om förbud att inneha viss egen- dom, däribland narkotika, alkoholhaltiga drycker eller andra berusningsmedel. 2 015 /1 6:JO1 H Ä L S O - O C H S J U K V Å R D Enligt paragrafens femte punkt får en patient inte heller inneha annan egendom som kan skada honom själv eller någon annan eller vara till men för vården eller ordningen på vårdinrättningen. Om sådan egendom som avses i första stycket påträffas ska den omhändertas. (Före var bestäm- melsen fakultativt utformad, dvs. egendom ”fick” omhändertas.) stämmelser gäller även vid vård enligt lagen (1991:1129) om rättspsykiatrisk vård, LRV (se 8 § LRV). Ett omhändertagande av egendom enligt 21 § LPT ska föregås av en bedömning i det enskilda fallet. I förarbetena till lagstiftningen (prop. 1990/91:58 s. 262) uttalades att ”an- nan egendom” som kan vara till skada för patienten eller till men för vården kan vara t.ex. gamla läkemedel samt vapen och tillhyggen som kan innebära risker för såväl patienten som andra patienter och vårdpersonal. JO har i tidi- gare ärenden (JO 1996/97 s. 301, dnr 723-1995 och JO 2000/01 s. 343, dnr 2563-1999) gjort bedömningen att begreppet ”annan egendom” kan anses in- nefatta pengar eller bankkort (”minutenkort”). En vårdgivare ska enligt 2 kap. 2 § föreskrifter och all- männa råd om psykiatrisk tvångsvård och rättspsykiatrisk vård (SOSFS 2008:18) ge skriftliga direktiv och säkerställa att ledningssystemet för kvalitet och patientsäkerhet innehåller rutiner som säkerställer att psykiatrisk tvångs- vård och rättspsykiatrisk vård ges i överensstämmelse med LPT och LRV. 2 kap. 4 § i föreskrifterna framgår att verksamhetschefen ska ansvara för att det finns rutiner som säkerställer att inskränkningar i en patients rätt att bl.a. inneha viss egendom endast görs med stöd av lag. Av det anförda följer att chefsöverläkaren kan besluta om generella ord- ningsregler i lokala rutiner. Områden där ordningsregler kan behövas är t.ex. besökstider, användande av mobiltelefoner i gemensamma utrymmen och vil- ken egendom patienterna får ha på sina patientrum. inte inskränka patienternas fri- och rättigheter på ett sätt som strider mot den I detta fall har kliniken med hänvisning till 21 § LPT utfärdat generella ord- ningsregler som innebär förbud för patienterna att inneha vissa typer av dator- Spel som kan spelas via en dator eller en tv omfattas av den in- formationsfrihet som stadgas i 2 kap. 1 § RF (jfr prop. 1997/98:43 s. 109 f. och För att en begränsning av denna grundlagsskyddade frihet ska kunna gö- ras krävs, som jag har redovisat ovan, stöd i lag. Det finns inte något lagstöd för att generellt inskränka patienters rätt att in- neha sådan egendom som det här har varit frågan om. för dator- och tv-spel saknar alltså rättsligt stöd. Jag förutsätter att ordningsreg-