frsrdg · H304JO1 · 2015-11-06 00:00:00 — har begärt att Försvarsmakten ska komplettera ärendet med det underlag från lämplighetsbedömning som myndigheten har haft tillgång till vid beslutsfattandet. Försvarsmakten har trots påminnelser inte kompletterat ärendet. Nämnden prövar ärendet i föreliggande skick. får genom de handlingar som har bifogats hans överklagande anses ha vederlagt Försvarsmaktens bedömning av hans lämplighet. borde därför ha erbjudits en utbildningsplats vid specialistofficersutbildningen. meddelade Försvarsmaktens HR Centrum ett nytt beslut som innebar att E.B. inte hade blivit antagen till specialistofficersutbildningen (2014). I en anmälan till JO framförde E.B. klagomål över Försvarsmaktens agerande och uppgav bl.a. följande. hade bifallit hans överklagande, tog han kontakt med HRC för att höra hur hans ärende skulle hanteras. Han försökte få kontakt med den ansvariga hand- läggaren. Trots att han lämnade kontaktuppgifter återkom aldrig Försvarsmak- ten med något besked. Bristen på återkoppling är inte förenlig med statliga myndigheters serviceskyldighet. Beslutet från kan inte missförstås och innebär att Försvarsmakten ska erbjuda honom en plats på specialistofficersutbild- ningen. Trots detta gjorde HRC en ny bedömning och bröt därmed mot nämn- dens beslut. i kontakt med och vid Försvarsmakten. Båda bekräftade att de var medvetna om vad som stod i nämndens beslut, men att de ansåg att de inte var bundna av detta. De uppgav vidare att de ansåg att beslutet var oriktigt och att följderna – om För- svarsmakten var tvungen att rätta sig efter beslutet – skulle bli orimliga. Till anmälan hade E.B. bifogat beslutet från och beslut att inte anta honom till specialistofficersutbildningen (SOU 2014). Anmälan remitterades till Försvarsmakten. I sitt remissvar anförde Försvars- makten, Högkvarteret, genom överbefälhavaren, generalen , bl.a. följande: F Ö R S V A R E T 2 015 /1 6:JO1 Frågan om bristande återkoppling Det är korrekt att E.B. efter det att meddelade sitt beslut var i kontakt med HRC ett antal gånger och att han önskade få en återkoppling i hur myndigheten skulle hantera hans ärende. HRC har försökt förklara för honom hur myn- digheten såg på hans ärende och hur det skulle komma att hanteras vidare. Försvarsmakten kan inte redovisa några exakta datum för dessa kontakter men det är en missvisande uppgift att myndigheten inte försökt vara honom behjälplig i ärendet. Myndigheten upplever inte att det utöver de tillfällen E.B. själv nämner, har förelegat behov av att kontakta honom. När det gäller de kontakter som E.B. sedermera haft med vid HRC och vid högkvarterets personalstab är det inte korrekt uppfattat att de anser att beslutet från inte är något myndigheten behöver bry sig om. Jelbrings och Öbergs uppfattning är att de i huvudsak uttalat sig över principiella frågor. ansökte om få genomföra SOU med start . Han genomgick först en grundläggande antagningsprövning vid Totalförsvarets rekryte- ringsmyndighet (TRM) där han blev godkänd. Därefter genomförde E.B. en s.k. professionsintervju vid Ledningsregementet. En sådan intervju görs för att pröva lämpligheten hos den sökande och har fokus med den speciella utbildningsinriktning inom SOU som den sökande valt. Resultatet av pro- fessionsintervjun var att E.B. inte bedömdes lämplig för SOU med den valda utbildningsinriktningen. bedömdes inte i tillräcklig grad upp- fylla kravprofilen vad gäller realistiskt bild av utbildningen och yrkets krav. Ovan angiven bedömning att E.B. inte var lämplig att antas till SOU med den valda utbildningsinriktningen utgör grunden för Försvarsmaktens av- slagsbeslut . prövade ärendet begärde nämnden att få ta del av det underlag Försvarsmakten baserat sin bedöm- ning på, bl.a. ett psykologutlåtande och utlåtandet av professionsintervjun. På grund av bristande rutiner inom Försvarsmakten och en felaktig uppfatt- ning om gällande sekretesslagstiftning skickade Försvarsmakten inte in detta underlag till . Detta var ytterst beklagligt då på detta sätt inte hade någon egentlig möj- lighet att göra en prövning av Försvarsmaktens bedömning av E.B:s lämp- lighet. Nämndens beslut kan därför sägas ha blivit fattat på ofullständig grund, låt vara på grund av Försvarsmaktens egen förskyllan. När Försvarsmaktens mottog beslutet från att myndigheten skulle erbjuda E.B. en plats på SOU hamnade Försvars- makten i en brydsam situation. Det fanns naturligtvis ingen möjlighet att ge honom en plats på SOU . Det bestämdes i stället att E.B. skulle tas upp som sökande till SOU trots att han egentligen inte lämnat nå- gon ansökan . Vid prövningen av kandidaterna för antagning till SOU förelåg inte någon annan bedömning av E.B:s lämplighet än den som gjorts föregående år. Mot den bakgrunden såg Försvarsmaktens ingen annan möjlighet än att åter fatta beslut att inte anta E.B. För att komplicera saken ytterligare kom det beslut som skickades till E.B. att utformas på ett felaktigt sätt. Av be- slutet anges att han inte blivit antagen på grund av den konkur- rens som förelegat. I samband med att E.B. överklagade detta beslut upp- täckte HRC sitt misstag och skickade ett nytt beslut med angivande av att anledningen till att E.B. inte blivit antagen var att han inte uppfyllde krav- profilen. 2 015 /1 6:JO1 F Ö R S V A R E T Försvarsmakten medger i och för sig att myndigheten genom att inte anta E.B. till SOU inte följt det beslut som meddelade . Enligt Försvarsmaktens uppfattning finns det dock anledning att anta att om haft tillgång till de efterfrågade underlaget hade nämnden kommit till samma ställnings- tagande som Försvarsmakten. Det kan också understrykas att om Försvars- makten antagit E.B. till SOU 2014 hade myndigheten brutit mot sin egna föreskrifter. har överklagat även det beslut om antagning som HRC tog till . De handlingar som Statens överkla- gandenämnd begärde att få ta del av vid behandling av ärendet har överlämnats till nämnden. Nämnden har ännu inte meddelat något beslut. Rutinerna inom Försvarsmakten för hantering av ärenden om överkla- gande av antagning till SOU har översetts så att den brist som tidigare fanns vad gäller hantering och överlämnande av handlingar till Statens överkla- gandenämnd inte ska upprepas. I ett beslut anförde chefsJO Fura följande: Försvarsmakten har tillbakavisat E.B:s påstående om att myndigheten inte skulle ha uppfyllt den serviceskyldighet som följer av 4 § förvaltningslagen (1986:223). Försvarsmakten har även tillbakavisat uppgifterna om att och skulle ha uttryckt sig på sådant sätt som E.B. hävdat när det gäller beslutet från . I dessa delar står ord mot ord, och en ytterligare utredning kan enligt min mening inte förväntas ändra på detta förhållande. Det sagda innebär att jag i den fortsatta bedömningen inte kommer att kommentera dessa klagomål, utan enbart beröra frågan om Försvarsmaktens hantering av beslutet från . Föreskrifter om grundläggande officersutbildning inom Försvarsmakten åter- finns i officersförordningen (2007:1268). Det är Försvarsmakten som beslutar om antagning till sådan utbildning.74 I förordningen anges vidare vilka krav som ställs på sökanden till en grundläggande officersutbildning och att det vid Försvarsmakten ska finnas en antagningsnämnd. Nämnden ska yttra sig bl.a. i ärenden om antagning till grundläggande officersutbildning.75 Försvarsmak- tens beslut om antagning till officersutbildning får överklagas till Statens över- klagandenämnd. Däremot är nämndens beslut inte överklagbart.76 74Se 8 § officersförordningen. 75Se 9 och 10 §§ officersförordningen. 76Se 23 § första stycket officersförordningen. F Ö R S V A R E T 2 015 /1 6:JO1 I ärenden om antagning till utbildning vid Försvarsmakten gäller sekretess för uppgift om en enskilds personliga förhållanden, om det kan antas att den enskilde eller någon närstående till denne lider men om uppgiften röjs.77 Sek- retessens räckvidd har inte gjorts beroende av var uppgiften förekommer, och det innebär alltså att sådana uppgifter omfattas av sekretess även vid ett över- klagande till Statens överklagandenämnd.78 Sekretessen hindrar inte att För- svarsmakten lämnar uppgifter till Statens överklagandenämnd.79 har till uppgift bl.a. att pröva överklaganden av beslut i anställningsärenden.80 Vid en sådan överprövning gäller enligt all- männa förvaltningsrättsliga principer att överprövningsinstansen sätter sig i be- slutsmyndighetens ställe. När ett överklagande bifalls är huvudregeln att den överprövande myndigheten förordnar om positiv rättelse, dvs. meddelar ett be- slut med det innehåll som beslutsmyndigheten borde ha meddelat från början.81 JO har tidigare uttalat sig om hur en myndighet bör förhålla sig till beslut från . I JO 2010/11 s. 275 hade nämnden i två fall upphävt beslut om anställning och konstaterat att myndig- heten borde ha erbjudit två andra personer anställningarna. Nämnden överläm- nade ärendena till för vederbörliga åtgärder. Migrationsver- ket följde inte nämndens beslut. I sitt beslut uttalade JO bl.a. följande: För att en överinstans beslut ska få avsedd effekt måste underinstansen tolka och tillämpa beslutet på ett lojalt sätt. Även om in- ledningsvis haft svårigheter att förstå beslutet kan någon oklarhet om inne- börden inte ha förelegat efter verkets kontakter med Statens överklagande- nämnd och . Trots detta har inte erbju- dit klagandena tjänsterna, och överinstansens beslut har inte heller varit ut- gångspunkt vid verkets förhandlingar med klagandena. agerande innebär att överinstansens beslut inte fick den verkan ett sådant beslut ska ha. Utredningen visar att inför sin prövning inte fick del av hela det material som Försvarsmakten hade lagt till grund för sitt beslut. Anledningen till det var att Försvarsmakten bl.a. på grund av okunskap om gäl- lande sekretessbestämmelser inte sände över materialet, trots att det hade efter- frågats av nämnden. Nämndens prövning kom därmed att göras på ett annat underlag än det Försvarsmakten hade tillgång till vid sin bedömning. 77Se 38 kap. 1 § första stycket offentlighets- och sekretesslagen (2009:400). 78Se Lenberg m.fl., Offentlighets- och sekretesslagen – En kommentar (, Zeteo) kommentaren till 38 kap. 1 § första stycket 1. 79Se 10 kap. 16 § offentlighets- och sekretesslagen, där det anges att sekretess inte hindrar att en uppgift lämnas till en myndighet, om uppgiften behövs där för omprövning av beslut eller åtgärd av den myndighet hos vilken uppgiften förekommer. 80Se 1 § 1 förordningen (2007:835) med instruktion för . 81Se JO 2005/06 s. 345. 2 015 /1 6:JO1 F Ö R S V A R E T Dessa förhållanden har enligt Försvarsmakten inneburit att Statens överkla- gandenämnd fattat sitt beslut på en ”ofullständig grund”. Försvarsmakten har vidare gjort gällande att nämnden ”antagligen” hade kommit till samma slutsats som Försvarsmakten, om den hade haft tillgång till det efterfrågade underlaget. Detta resonemang ger intrycket att Försvarsmakten ansett att beslutet var fel- aktigt och i sin förlängning att myndigheten därmed inte ansett sig bunden av nämndens beslut. Detta har också visat sig i Försvarsmaktens agerande, när myndigheten valde att inte följa nämndens beslut och på nytt vägra anta E.B. till den sökta utbildningen. Försvarsmakten har på det sättet låtit myndighetens egna tillkortakomman- den gå ut över E.B. Genom Försvarsmaktens agerande har E.B. på ett effektivt sätt hindrats att tillvarata sin rätt gentemot myndigheten. Försvarsmakten ver- kar emellertid vilja tona ner allvaret i den situation som uppstod när myndig- heten inte rättade sig efter nämndens beslut. Försvarsmaktens hypotetiska resonemang – om hur en överprövande myn- dighet skulle ha agerat om förutsättningarna hade varit annorlunda – innebär att myndigheten sätter sig i den överprövande instansens ställe. Därmed blir den överprövning som en enskild har en laglig rätt till i praktiken meningslös. Det är givetvis inte acceptabelt, och Försvarsmakten borde i stället ha rättat sig efter nämndens beslut. Det innebär, enligt min mening, att Försvarsmakten – utan någon förnyad prövning – borde ha erbjudit E.B. en utbildningsplats så snart tillfälle gavs. Genom att inte göra det har Försvarsmakten satt en grund- läggande förvaltningsrättslig princip ur spel, och för det förtjänar myndigheten allvarlig kritik. 2 015 /1 6:JO1 Kritik mot Förvaltningsrätten i för den bristfälliga handläggningen i samband med expedieringen av ett beslut i ett mål om omhändertagande enligt lagen om vård av missbrukare i vissa fall, vilket lett till att den intagne var frihetsberövad för länge (Dnr 6067-2013) Beslutet i korthet: En domstol beslutade att en person som var intagen för vård på ett s.k. LVM-hem skulle friges. Domstolen underrät- tade LVM-hemmet med fax . På LVM-hemmet uppmärksamma- des emellertid faxmeddelandet först kl. 7.55. Den intagne var därför frihetsberövad för . Domstolen får kritik för att inte ha försökt att underrätta LVM-hemmet per telefon. fick JO en skrivelse från , SiS, i vilken man angav bl.a. följande. Förvaltningsrätten i beslutade att upphäva ett beslut om omhändertagande enligt lagen (1988:870) om vård av missbru- kare i vissa fall, LVM. Förvaltningsrätten skickade ett fax med beslutet till det LVM-hem där personen vårdades. Personalen på uppmärksammade faxet från förvaltningsrätten först kl. 7.55. Det inträffade fick till följd att personen i fråga var frihetsberövad efter det att beslutet skickades från förvaltningsrätten till LVM-hemmet. Med anledning av det inträffade har rutinerna för bevakning av inkommande fax till LVM-hemmet ändrats. Enligt SiS har förvaltningsrätten underlåtit att säkerställa att det aktuella faxet verkligen kommit LVM-hemmet till handa. Jag beslutade med anledning av det som angavs i skrivelsen att utreda för- valtningsrättens handläggning av det berörda målet. Handlingar i förvaltningsrättens mål nr 3367-13 begärdes in och granskades. Därefter remitterades ärendet till förvaltningsrätten som uppmanades att lämna upplysningar om handläggningen och expedieringen av det slutliga be- slutet i målet. Yttrandet skulle även innehålla en redogörelse för domstolens rutiner vid expediering av domar och beslut i LVM-mål. Förvaltningsrätten (lagmannen ) lämnade in ett yttrande, till vilket var bifogat ett yttrande från den domare som hade dömt i målet, rådman- nen . 2 015 /1 6:JO1 F Ö R V A L T N I N G S D O M S T O L A R Ordföranden i i kommun beslutade att med stöd av 13 § LVM omhänderta N.N. Beslutet verkställ- des och underställdes förvaltningsrättens prövning efter arbetstidens slut. förordnades offentligt biträde för N.N. Det offentliga biträdet och N.N. förelades att svara i målet. Det offentliga biträdet inkom med yttrande. Jag var jourdomare och tog i den egenskapen över ansvaret för målet , dvs. som beslutet att upphäva det omedelbara omhändertagan- det fattades. Den aktuella dagen hade jag en muntlig förhandling . Ef- tersom jag var ansvarig jourdomare hade jag flera brådskande saker jag var tvungen att hantera innan jag hade möjlighet att gå igenom det nu aktuella målet. Av den anledningen upphävdes det under- ställda beslutet först . Beslutet expedierades av kans- liet i enlighet med domstolens rutiner genom telefax till föreståndaren på behandlingshemmet, socialnämnden och det offentliga biträdet. Jag kon- trollerade med kansliet att faxen hade gått fram. Hur underrättelse ska ske när ett omhändertagande enligt LVM upphävs är inte författningsreglerat. I re- kommenderas (se avsnitt 12 Expedieringstablåer) att underrättelse sker ge- nom telefonbesked, eventuellt telefax, till föreståndaren på behandlings- hemmet. I ärendet är ostridigt att underrättelse skett genom telefax, vilket alltså är i enlighet med rekommendationer. I mål enligt LVM gäller en tidsfrist som innebär att förvaltningsrätten måste pröva det underställda beslutet (17 §). Prövningen av det omedelbara omhändertagandet i det aktuella målet gjordes på tids- fristens sista dag. Föreståndaren vid behandlingshemmet, socialnämnden och det offentliga biträdet måste således ha varit medvetna om att ett beslut från förvaltningsrätten skulle komma . uppgav bl.a. följande. Förvaltningsrättens rutiner vid expediering av domar och beslut i mål enligt LVM Inledningsvis kan konstateras att det, till skillnad från när det gäller beslut rörande t.ex. häktade personer, saknas särskilda författningsbestämmelser för hur domar och beslut enligt LVM ska expedieras eller hur den det berör ska underrättas när tvångsvård upphör. Förvaltningsrätten har, i avsaknad av sådan reglering, valt att följa de anvisningar som finns i […]. JO har i ett tidigare beslut (dnr 3788-2003) uttalat att underrättelse bör ske på det sätt som anges i anvisningar. I kanslihandboken anges följande. Om dom eller beslut innebär att vår- den genast ska upphöra sker, förutom genom den sedvanliga expedieringen, underrättelse till föreståndaren för vårdhemmet (samt i förekommande fall till verksamhetenschefen för den sjukvårdsinrättning där den omhänder- tagne vårdas) genom ”telefonbesked eventuellt telefax”. När ett omhändertagande upphör underrättas dessutom soci- alnämnden och det offentliga biträdet genom telefax. I praktiken fungerar det på så vis att domstolssekreterare försöker få kontakt med föreståndaren på behandlingshemmet per telefon och när inte F Ö R V A L T N I N G S D O M S T O L A R 2 015 /1 6:JO1 det går – vilket kan vara vanligt i slutet på arbetsdagen eller efter dennas slut – så används telefax. En kontroll görs alltid att domstolen fått kvitto på att telefaxet gått fram. Faxkvittot läggs sedan i akten. När akten tas omhand för arkivering rensas faxkvittot bort. Av den an- ledningen borde det av dagboksbladet framgå att underrättelse skett via te- lefax. Av dagboksbladet i förevarande mål framgår emellertid inte detta. Vid en genomgång av rutinerna på kansliet har det visat sig att sekreterarna gör på olika sätt. Några sekreterare har för vana att dokumentera att under- rättelse har skett via telefax i händelser i . Andra sekreterare har enbart sparat kvittot i akten. Någon dokumentation av telefonsamtal eller försök att ringa sker normalt inte. Vi arbetar med att se över ruti- nerna för kansliet. Som en del i det arbetet pågår ett arbete med att ta fram en intern kanslihandbok. Av den kanslihandboken kommer det tydligt att framgå att underrättelser via telefax och telefon alltid måste dokumenteras. Av rättssäkerhetsskäl är det givetvis viktigt att ett utskrivningsbeslut kan fattas i omedelbar anslutning till att ett omhändertagande hävs. JO har i det ovan nämnda beslutet framfört att det borde övervägas om inte handlägg- ningen ska författningsregleras. Förvaltningsrätten delar den bedömningen. I avsaknad av en sådan reglering bör expediering kunna ske på det sätt som anges i . Följsamhet till anvisningar har den fördelen att underrättelser sker på ett likartat sätt i hela landet oberoende av var vederbörande är placerad och oberoende av vilken förvaltningsdomstol som gör underrättelsen. I anvisningar anges telefon eller i vissa fall telefax. Te- lefax är ett snabbt och enkelt sätt att få fram ett beslut. Kvitto erhålls också på att telefaxet har gått fram. Frågan är om det därutöver bör krävas en kontroll av att rätt mottagare också har tagit emot telefaxet, vilken JO ansett i ett tidigare fall (JO:s ämbetsberättelse 1993/94:JO 1 s. 292). Enligt för- valtningsrättens erfarenhet kan det ofta vara mycket tidskrävande och svårt att få tag på rätt person per telefon. Det händer ofta, särskilt sent på efter- middagen och i samband med större med mellanliggande s.k. kläm- dagar, att det inte är någon som svarar på behandlingshemmet. Det kan ifrå- gasättas om det verkligen är rimligt att kräva att domstolen ska behöva av- sätta åtskilliga timmar i syfte att per telefon försöka få tag i rätt person på behandlingshemmet, när möjlighet att använda telefax föreligger. Dom- stolsverkets anvisningar torde förstås mot denna bakgrund. I förevarande fall bör även det förhållandet att det var enligt lag för att pröva omhändertagandet beaktas. Enligt förvaltningsrättens me- ning bör det då kunna krävas av behandlingshemmet att föreståndaren för- säkrar sig om att beslutet har fastställts, så att inte den omhändertagne för- blir frihetsberövad utan grund. I ett beslut anförde JO följande: Förvaltningsrätten beslutade att upphäva det omedelbara om- händertagandet av N.N. enligt LVM och förordnade att beslutet skulle gälla . Av utredningen framgår att beslutet expedierades och skickades via fax bl.a. till det LVM-hem där N.N. Personalen på uppmärksammade faxet först kl. 7.55. var således frihetsberövad för . 2 015 /1 6:JO1 F Ö R V A L T N I N G S D O M S T O L A R Det finns inga författningsregler om hur en domstol ska underrätta parter och andra om att ett frihetsberövande enligt LVM ska upphöra. Förvaltningsrätten har uppgett att man expedierar domar och beslut i enlighet med anvisningar (förvaltningsdomstol, av- snitt 12 Expedieringstablåer). I dessa anvisningar rekommenderas att en dom eller ett beslut som innebär att vården genast ska upphöra expedieras genom telefonbesked, eventuellt telefax, till föreståndaren på vårdhemmet. Förvalt- ningsrätten har uppgett att det i praktiken fungerar så att domstolssekreteraren försöker att få kontakt med föreståndaren på behandlingshemmet per telefon, och när inte det går används fax. Jag har inga invändningar mot att förvaltningsrätten expedierade beslutet om att upphäva tvångsvården av N.N. via fax till LVM-hemmet. Som JO tidi- gare har uttalat när det är fråga om att avsluta ett administrativt frihetsberö- vande kan domstolen emellertid inte generellt nöja sig med en underrättelse per fax eller e-post. Domstolen måste vidta åtgärder för att förvissa sig om att underrättelsen verkligen har nått fram, och det görs lämpligen genom en tele- fonkontakt (se JO:s beslut , dnr 2102-2009). Förvaltningsrätten expedierade sitt beslut efter normal kontorstid. Det borde därför ha framstått som särskilt angeläget för förvaltningsrätten att förvissa sig om att underrättelsen hade nått LVM-hemmet. Enligt vad som har framkommit gjorde förvaltningsrätten emellertid inga försök att kontakta LVM-hemmet per telefon. Jag är kritisk till förvaltningsrättens underlåtenhet i det avseendet. Mitt beslut berör expedieringsanvisningar. Ett exemplar av beslutet ska därför skickas till . Kritik mot en domare vid Förvaltningsrätten i för långsam handläggning av ett mål om tillämpning av fängelselagen (2010:610) (Dnr 3551-2014) Beslutet i korthet: En person som var intagen i en kriminalvårdsanstalt skulle friges villkorligt . Kriminalvården hade avslagit hans ansökan om utökad frigång, och han överklagade avslaget till förvaltnings- rätten. Målet kom in till domstolen och avgjordes inte förrän . Den ansvariga domaren får kritik. . framförde i en anmälan klagomål mot Förvalt- ningsrätten i med anledning av handläggningstiden i ett mål om till- lämpning av fängelselagen. Frågan i målet gällde om . kunde beviljas tillstånd till vistelse utanför anstalt genom utslussningsåtgärden utökad frigång. . uppgav att han överklagade avslagsbeslut till för- valtningsrätten , men att domstolen ännu inte hade avgjort målet. F Ö R V A L T N I N G S D O M S T O L A R 2 015 /1 6:JO1 Den tid som han skulle ha haft möjlighet till utökad frigång var för anmälan nästan förbrukad. Dagboksblad och handlingar i förvaltningsrättens mål 1452-14 hämtades in och granskades. Av handlingarna framgick bl.a. följande: gav . in ett överklagande av Kriminalvår- dens beslut till förvaltningsrätten. I överklagandet hade . hänvisat till sin begäran om omprövning i vilken han hade angett att han skulle komma att åberopa vittnen vid en muntlig förhandling i förvaltningsrätten. Med anledning av detta kontaktade förvaltningsrätten . och frågade om han yrkade muntlig förhandling. Han uppgav då att han inte gjorde det. Målet avgjordes genom dom . Tiden för villkor- liga frigivning inföll .