frsrdg · H304JO1 · 2015-11-06 00:00:00 — har i sitt sista yttrande till JO hävdat att de misstänkta personernas planer på inbrott framstod som så pass avancerade att det rimligen måste ha innefattat att de också skäligen kunde misstänkas ha tagit befattning med verktyg och därmed tagit befattning med utrustning för att klara av att genomföra inbrottet innan de vidtog den sista rekognoseringen. Enligt min me- ning får rätten emellertid inte vid sin prövning gå in i åklagarens ställe och fylla ut ofullständiga påståenden på detta sätt. Om åklagaren till stöd för sin ansökan 2 015 /1 6:JO1 A L L M Ä N N A D O M S T O L A R M . om tvångsmedel påstår något som inte lagligen kan leda till att ansökan kan bifallas har rätten bara ett alternativ: att avslå åklagarens ansökan. har alltså gett åklagaren tillstånd till hemlig övervak- ning av elektronisk kommunikation utan stöd i lag. För detta förtjänar hon all- Kritik mot för att inte ha meddelat prövningstillstånd i ett mål om äktenskapsskillnad och för att inte ha uppfattat överklagandet som ett yrkande om hänvisning till rätt tingsrätt enligt 10 kap. 20 § första (Dnr 3644-2014) Beslutet i korthet: avvisade anmälarens talan om äk- tenskapsskillnad eftersom tingsrätten inte var behörig domstol. överklagade beslutet till . Hovrätten meddelade inte prövnings- I JO:s beslut får hovrätten kritik för att inte ha uppfattat anmälarens överklagande som ett yrkande om hänvisning till rätt tingsrätt enligt 10 kap. 20 § första stycket och därmed för att inte ha meddelat prövningstillstånd i målet. I en anmälan till JO framförde . klagomål mot bl.a. för handläggningen av ett mål om äktenskapsskillnad. JO begärde in och granskade dagboksblad och det slutliga beslutet i tingsrätts mål T 3110-14 samt dagboksblad, överklagandet och beslutet i hovrätts mål Ö 4790-14. Av handlingarna framgick bl.a. följande: in en ansökan om äktenskapsskillnad beslutade tingsrätten att avvisa K.S:s talan med motiveringen att tingsrätten inte var behörig att ta upp målet överklagade tingsrättens beslut. skrev hon bl.a. att hon ville att tingsrätten skulle se till att handlingarna ham- nade där de hörde hemma och att målet avslutades. hovrätten att inte meddela prövningstillstånd. Ärendet remitterades till hovrätten för yttrande över handläggningen av Ce- cilia K.S:s överklagande, särskilt i fråga om hur handläggningen förhöll sig till bestämmelsen om hänvisning i 10 kap. 20 § första stycket , RB, och rättsfallet NJA 2012 s. 179. Hovrätten (presidenten ) lämnade ett remissvar tillsammans med yttranden från hovrättslagmannen och hovrättsrådet A L L M Ä N N A D O M S T O L A R M . 2 015 /1 6:JO1 Det aktuella målet föredrogs av fiskal för avgörande för en sits bestående av undertecknad, ordförande, hovrättsrådet , referent, och adjungerade ledamoten . Efter en förnyad genomgång av handlingarna i hovrättens akt kan jag dessvärre inte annat än konstatera att vi vid handläggning av målet – p.g.a. förbiseende – gjort en felaktig rättstillämpning. Som en följd har vi under- låtit att meddela prövningstillstånd trots att ett sådant tillstånd bort medde- las. hade inte något att tillägga, och hänvisade till dessa yttranden. fick tillfälle att kommentera remissvaret. I ett beslut anförde JO följande: Enligt 10 kap. 20 § första stycket RB kan en hovrätt som förklarar att en tings- rätt inte är behörig att ta upp ett mål som har inletts där, hänvisa målet till en behörig tingsrätt om en part yrkar det. Av rättsfallet NJA 1993 s. 119 framgår att om en tingsrätt har avvisat en talan därför att tingsrätten inte är rätt forum får käranden begränsa sitt överkla- gande till ett yrkande som endast går ut på att hovrätten ska hänvisa målet till rätt tingsrätt. I rättsfallet NJA 2012 s. 179 konstaterar att trots att tingsrättens avvisningsbeslut inte är oriktigt får det i en sådan situation anses att prövningstillstånd ska meddelas i hovrätten enligt grunderna för be- stämmelsen i 49 kap. 14 § 1 RB (s.k. ändringsdispens). överklagande till hovrätten får anses ha innefattat ett yrkande om ett hänvisningsbeslut. Jag delar därför den bedömning som hovrätten har gjort i sitt remissvar, nämligen att prövningstillstånd borde ha meddelats. Hov- rätten kan inte undgå kritik för sin handläggning av överklagandet. har anfört i övrigt ger inte anledning till någon ytterli- gare åtgärd eller något uttalande från min sida. 2 015 /1 6:JO1 A L L M Ä N N A D O M S T O L A R M . Kritik mot en domare vid för att tingsrätten dömt en person för en gärning som han inte var åtalad för (Dnr 1371-2014) Beslutet i korthet: En person var åtalad för att tillsammans och i samför- stånd med andra ha begått ett rån i en butik. Tingsrätten dömde honom för att antingen ha varit inne i butiken och utfört själva rånet eller för att ha kört en flyktbil från brottsplatsen. Åklagaren hade emellertid inte påstått att nå- gon av de inblandade hade kört en flyktbil. Den ansvariga domaren får kritik för att tingsrätten dömde den tilltalade för en gärning som han inte var åtalad för. Med anledning av uppgifterna i en artikel publicerad i beslutade jag att i ett särskilt ärende utreda tingsrätts handläggning och bedömning av åtalet gentemot S.Y. i tingsrättens mål B 3687-12. Dagboksblad, anteckningar från huvudförhandlingen och domen i tingsrättens mål samt motsvarande handlingar i mål B 155-14 hämtades in och granskades. Av handlingarna framgick bl.a. följande: Åklagare i målet var kammaråklagaren . Tilltalade var S.Y. och ytterligare en person. Tingsrätten bestod av rådmannen som ordförande och tre nämndemän. Åklagaren yrkade ansvar för rån enligt följande gärnings- beskrivning: O.K. och S.Y. har tillsammans och i samförstånd med andra personer i på i medelst hot om våld, som inneburit eller för den Guldfyndsanställda L.B. framstått som trängande fara, stulit diverse guldföremål till ett värde av , tillhörande . Hotet om våld har bestått i att S.Y. riktat ett vapen eller vapenliknande föremål mot målsäganden och att han slagit sönder in- redningen i butiken med en yxa. Sålunda har S.Y. vid tillfället, beväpnad med pistol och yxa, gått in i butiken med avsikt att begå rån som O.K. tillsammans med annan hållit vakt från den närliggande butiken . O.K. har i vart fall främjat gärningen med råd eller dåd genom att han deltagit i planeringen av rånet och därvid tillhandahållit en bil, bokat rum på vandrarhem i samt köpt en väska som använts i samband med rånet. Som lagrum åberopade åklagaren 8 kap. 5 § och 23 kap. 4 § . I en dom dömde tingsrätten S.Y. till fängelse för rån. Som lagrum angavs 8 kap. 5 § första stycket 1 . I domskä- len anförde tingsrätten bl.a. att det fanns en beaktansvärd risk för att det kunde vara en annan person, och inte S.Y., som utförde själva rånet. A L L M Ä N N A D O M S T O L A R M . 2 015 /1 6:JO1 att S.Y., om han inte varit rånaren, måste varit den person som förde flyktbilen från brottsplatsen. Tingsrätten konstaterade därefter att detta moment utöver planeringen av rånet hade varit nödvändigt för brottets utförande och att, med förbehåll för att deras båda roller inte kunnat klarläggas, S.Y. var en av gär- ningsmännen. Efter att de båda tilltalade och åklagaren hade överklagat tingsrättens dom höll huvudförhandling . I en dom frikände hovrätten S.Y. från ansvar för rån och anförde bl.a. följande i domskälen (s. 8–9): Tingsrätten har dömt S.Y. för att, om han inte varit rånaren, ha fört flyktbi- len från brottsplatsen. Som försvaret har påpekat finns det inte i gärnings- beskrivningen något påstående om att S.Y. skulle ha fört flyktbilen. I stället har åklagaren i stämningsansökningen tydligt angett att det som läggs S.Y. till last är att han, beväpnad med pistol och yxa, gått in i butiken med avsikt att begå rån. Av 30 kap. 3 § [, JO:s anm.] och artikel 6 i följer att S.Y. inte kan dö- mas för något annat än det som åklagaren har angett att han bör fällas till ansvar för (jfr t.ex. Högsta domstolens dom i mål nr B 868-12). Eftersom hovrätten således inte funnit styrkt att S.Y. var den som utförde rånet ska han frikännas. På grund av vad som hade kommit fram vid genomgången av de inhämtade handlingarna fann jag anledning att anta att tjänstefel enligt 20 kap. 1 § brotts- balken hade begåtts. Jag beslutade därför att inleda en förun- dersökning om sådant brott. Under förundersökningen hölls inledningsvis förhör med kammaråklagaren . och advokaten , som var S.Y:s ombud och offentliga försvarare i brottmålet. Därefter hölls förhör med . Vid förhöret delgavs han misstanke om tjänstefel. Han bestred ansvar för brott. förundersökningen pågick gav in två promemo- rior och en skrivelse till JO. Efter att förundersökningen hade avslutats beslutade jag att inte väcka åtal mot . Tingsrätten uppmanades därefter i en remiss att redovisa sin bedömning av handläggningen av åtalet i mål B 3687-12. Tingsrätten (lagmannen ) lämnade in ett yttrande till vilket var bifogat ett yttrande från rådmannen . Tillsammans och i samförstånd har såväl under förundersökningen som i sitt bifogade ytt- rande redovisat sin uppfattning av hur han uppfattat att en gärningsbeskriv- ning av nu aktuellt slag kan tolkas. Uppfattningen kan väl sammanfattas att det i uttrycket ligger ett gärningspåstående på ett övergripande eller gene- rellt plan och att det individualiserade påståendet inte begränsar pröv- ningen. Visst stöd för riktigheten av sin uppfattning om vad som behöver anges i gärningsbeskrivningen har han bl.a. fått i det avgörande från i mål Ö 4417-12, vilket han gett in under 2 015 /1 6:JO1 A L L M Ä N N A D O M S T O L A R M . Enligt min mening går det inte att med säkerhet slå fast att hans uppfattning strider mot gällande rätt. Rättsläget får väl i avsaknad på ett klargörande från bedömas som i viss mån oklart. Borde ha handlat annorlunda under huvudförhandlingen eller efter överläggningen och innan domen avkunnades? I denna del utgår jag från den alternativa gärningsbeskrivningen som Fred- rik Lenter delgetts. Enligt denna skulle han av oaktsamhet åsidosatt vad som gällde för uppgiften genom att inte genom frågor och påpekanden ha försökt klarlägga innebörden av åklagarens gärningsbeskrivning samt hur parterna ställde sig till möjligheten att döma S.Y. för rån på det sätt tings- rätten senare gjorde. Med den uppfattning hade i frågan om tolkningen av begreppet tillsammans och i samförstånd är hans handlande konsekvent och följdriktigt. Som han själv redovisat har han haft uppfatt- ningen att det för S.Y. måste ha stått klart att denne inte bara behövde för- svara sig mot det individualiserade momentet i gärningsbeskrivningen utan även mot vad som framkom om dennes aktiva del i planeringen av rånet och att det var fråga om en ansvarsprövning där rollerna inte kunnat klar- läggas. Jag noterar att det finns ingenting i utredningen som motsäger uppfattning om vad som stått klart för S.Y. under huvudför- handlingen. Tolkningen av tillsammans och i samförstånd får anses vara i strid med gällande rätt Bedömningen i denna del utgår från att det på objektiva grunder får anses ha funnits oklarheter kring vad åklagaren gjort gällande. Uttrycket tillsammans och i samförstånd är ett gärningsmoment, som behöver åberopas av åklagaren (se bl.a. , Processens ram i brottmål, s. 41). Av uttrycket följer att flera tilltalade anses ansvariga som medgär- ningsmän för rånet, även om det bara utfördes av en av dem. Med den av åklagaren angivna individualiseringen av S.Y:s.agerande – den som fak- tiskt utförde rånet – blir uttrycket för dennes del egentligen överflödigt. Av åklagarens anslutningsöverklagande och svarsskrivelse till hovrätten står klart att hon ansett det fullt möjligt att döma som tingsrätten gjort utan att behöva justera åtalet. Åklagarens uppgifter i förhöret med henne under för- undersökningen bekräftar detta. Slutsatsen måste bli att åklagaren inte an- sett att den valda konkretiseringsnivån beträffande S.Y. utgjort ett hinder mot att döma honom som medgärningsman för rånet även om hans roll inte kunnat klarläggas. Påståendet om att tingsrätten dömt utöver gärningspå- ståendet har uppenbarligen inte kommit förrän under hovrättens huvudför- handling. Av det nu anförda följer att det funnits en oklarhet i förhållande till vad åklagaren påstått om S.Y. Enligt min mening borde detta ha föranlett tingsrätten att utöva materiell processledning ge- nom att fråga åklagaren om hur hon såg på frågan om S.Y:s handlande för det fall tingsrätten kom fram till att de inblandade personernas roller inte kunde klarläggas på det sätt hon gjorde gällande. Ett sådant påpekande går inte utöver vad som är möjligt utan att rättens opartiskhet sätts ifråga (jfr bl.a. RÅ:s inställning i i rättsfallet NJA 2013 N 6). Den materiella processledningen går före tolkningen av gärningsbeskrivningen. Som framhållit (a.a. s 31) är det dessutom av flera skäl en onödig omgång att, efter en frikännande dom på formella grunder, åklagaren över- klagar och justerar gärningsbeskrivningen i hovrätten. Skyldigheten att ut- öva materiell processledning har ju i än högre grad ålegat hovrätten. Det har i vart fall då varit tydligt att tingsrätten ansåg det möjligt att tolka en A L L M Ä N N A D O M S T O L A R M . 2 015 /1 6:JO1 gärningsbeskrivning på det sätt den gjort. Det har dessutom varit tydligt att det funnits en väsentlig skillnad mellan hur gärningsbeskrivningen varit ut- formad och att åklagaren ansåg det möjligt att döma S.Y. som tingsrätten gjort. Den motsägelse som funnits här har uppenbarligen inte lyfts. Frågan om när och hur rätten ska utöva materiell processledning är inte helt enkel att besvara. Att i efterhand bedöma frågan är en helt annan sak än att i skarpt läge alltid fatta rätt beslut. Även om förhållandet mellan ut- trycket tillsammans och i samförstånd och ett konkretiserat gär- ningspåstående skulle vara ett annat än det utgått från, anser jag inte att det finns anledning att rikta kritik mot honom. Jag anser således sammanfattningsvis att det inte finns skäl för JO att nu i efterhand rikta kritik mot för hans handläggning av åtalet mot S.Y. I detta sammanhang vill jag understryka att varit misstänkt för tjänstefel. Betydelsen av detta för honom bör även det vägas in vid den bedömning JO avser att göra. Frågan om S.Y. är dömd för annan gärning än åklagaren yrkat ansvar för Det är min uppfattning att S.Y. dömdes för just det rån han stod åtalad för, även om han kunnat ha en annan roll än den som påstods i åtalet. Jag har i anslutning till de polisförhör som hållits med mig i tjänstefels- ärendet upprättat två promemorior där jag bl.a. klargjort att S.Y. inte är dömd för att ha fört flyktbilen, d.v.s. det moment som enligt JO anses vara annan gärning än själva rånet. är dömd som en av de fyra gärnings- männen utan att hans roll blivit helt klarlagd, allt med stöd av åklagarens generella påstående om att han begått rånet tillsammans och i samförstånd med de tre andra personerna i sällskapet. Med hänvisning till mina promemorior vill jag sammanfattningsvis framhålla följande. I målet åtalades S.Y. och ytterligare en person för att ha begått rånet tillsammans och i samförstånd med två andra, oidentifierade, personer. Detta uppfattades som ett generellt påstående härom, som tingsrätten var tvungen att ytterst pröva. I gärningsbeskrivningen angavs också hur åkla- garen tänkt sig att de olika rollerna sett ut. hade utfört själva rånet medan den medåtalade personen hade hållit vakt. Samtliga rekvisit för rånet fanns med i gärningsbeskrivningen och det fanns en kombination av indi- viduella moment, där S.Y. kopplats till vissa rekvisit för rånet, och ett på- stående om generellt ansvar (tillsammans och i samförstånd) såvitt avser densamme. Vad som förekom vid huvudförhandlingen kan svårligen återskapas för en utomstående betraktare. Min upplevelse kan bekräftas av bevisteman för förhörspersonerna och av videoinspelade förhör i den mån dessa nu finns att tillgå. Endast en mindre del av förhandlingen berörde själva rånet. Utö- ver förevisandet av övervakningsbilder från butiken hölls ett förhållandevis kort förhör med butiksbiträdet. Den övervägande delen av förhandlingen handlade om hur de fyra personerna var tillsammans och planerade rånet. Många frågor ställdes om planeringen av rånet och i vilken S.Y. Den medåtalade personen hade en längre berättelse härom och tre vittnen hördes om rånarnas förehavanden på planeringsstadiet fram innan rånet begicks. Ett vittne berättade om när två personer, direkt efter rånet, lämnade platsen i flyktbilen och den medåtalade berättade om vad som hände då det slutna sällskapet om fyra personer sammanstrålade efter rånet. Av den medåtalade personens trovärdiga berättelse framgick att S.Y. ledde den omfattande planeringen av rånet. Berättelsen stöddes av annan bevisning. Bl.a. fanns en bild på S.Y. då han som rånet begicks 2 015 /1 6:JO1 A L L M Ä N N A D O M S T O L A R M . i en butik i införskaffade ett föremål, sannolikt den yxa som användes vid rånet. S.Y:s fingeravtryck fanns också på ett kvitto avseende ett badhusbesök som kunde knytas till tid och plats för tillgreppet av flykt- bilen. Det framkom att de fyra personerna hade delat upp sig parvis då rånet begicks. Två av dem, bl.a. den medåtalade personen, befann sig i en närlig- gande butik medan de andra två var aktiva och hade en mera central roll. En av dem utförde maskerad själva rånet medan den andre körde rånaren och rånbytet från platsen. Efter rånet sammanstrålade, som sagt, de fyra personerna för att sedan tillsammans bege sig tillbaka till Stockholmsom- rådet där de kom från. Genom bevisningen var det ställt utom rimligt tvivel att S.Y. tillhörde det slutna sällskap om fyra personer som planerade rånet, att S.Y. hade en ledande roll vid planeringen av rånet och att S.Y. var en av de fyra gär- ningsmän som efter en veckas planering utförde rånet tillsammans och i samförstånd med varandra. Den medåtalade personens förehavanden be- traktades som medhjälp. Det fanns mycket starka skäl för åklagarens påstående om att det var S.Y. som utförde själva rånet. Eftersom teknisk bevisning saknades och då två av rånarna var oidentifierade fanns det ett beaktansvärt utrymme för att S.Y. bytt plats med den som förde flyktbilen. dömdes som gärnings- man för rånet utan att hans faktiska roll, antingen som rånare i butiken eller som förare av flyktbilen, var helt klarlagd. Det kunde uteslutas att S.Y. be- fann sig tillsammans med den medåtalade personen i den närliggande buti- ken och även att en annan person, utanför det slutna sällskapet, utförde själva rånet. Däremot kunde det vara en annan i sällskapet än S.Y., nämli- gen den så kallade turken och ingen annan, som utförde själva rånet. dömdes alltså inte för att faktiskt ha fört flyktbilen och inte heller för att faktiskt ha utfört själva rånet. De två gärningsmännens roller lämna- des i stället öppna i domen. I tingsrättens domskäl anges, i linje härmed, ett förbehåll om att de båda aktiva rollerna inte kunnat klarläggas (se särskilt sista meningen i andra stycket, sidan 10 i domen). Förutsättningar fanns ändå att döma S.Y. som i vart fall medgärningsman, allt enligt åklagarens generella påstående om att rånet begåtts tillsammans och i samförstånd med de andra. Det för S.Y. mildaste medverkansalternativet beaktades också vid straffmätningen. Detta ansvar följde alltså av att S.Y. intagit en ledande roll vid planeringen av rånet och av att han haft en central och aktiv roll vid genomförandet av rånet. Att bevisningen inte räckte för åklagarens individualiserade påstående om att S.Y. utförde ett av momenten, d.v.s. själva rånet, utgjorde inget hin- der för att i nästa steg pröva frågan om ansvar i enlighet med det generella påståendet om att rånet begåtts tillsammans och i samförstånd med andra. Detta ligger inom ramen för åtalet, anser jag. Min ovan nämnda uppfattning bygger i huvudsak på följande. Begreppet tillsammans och i samförstånd är en förhållandevis ny form av gärningsmannaskap där ansvar kan utdömas även om de inblandade per- sonernas roller inte kunnat klarläggas. Åklagare brukar ofta använda nämnda begrepp i fall där det inte går att ange vem som gjort vad. Se bl.a. – Den åtalade gärningen, s. 246 f. Frågan om ett sådant ansvar har överlämnats till rättstillämpningen. Det saknas tydlig lagreglering och har ännu inte uttalat hur gärningsbeskrivningar ska tolkas när det finns både ett generellt påstående om brott som begåtts tillsammans och i samförstånd och närmare individu- aliserade moment som varit nödvändiga för att begå brottet. De fall som finns, bl.a. det som hovrätten hänvisat till, berör själva grundprincipen som kommit till uttryck i litteraturen – inte alls problematiken kring synen på påståenden om att brott begåtts tillsammans och i samförstånd. A L L M Ä N N A D O M S T O L A R M . 2 015 /1 6:JO1 Däremot finns det ett antal rättsfall som visar att möjlighet finns att döma till ansvar utan att rollerna kunnat klarläggas. I rättsfallet NJA 2006 s 535 (Akallarånet) uttalades inget hinder i sig mot en sådan prövning trots att åklagarens individualiserade moment inte ansågs vara styrkta. Dock ansågs denna möjlighet inte kunna tillämpas eftersom det inte varit utrett att per- sonen deltagit vid genomförandet av brottet. Stöd för min ståndpunkt ges också i Högsta domstolens avgörande i mål Ö 4417-12. Även Riksåklagarens svarsskrivelse, da- terad , i Högsta domstolens mål B 5390-13 ger ett visst stöd. Riksåklagaren pekar där på oenhetligheten i praxis när det gäller tolk- ningar av gärningsbeskrivningar och behovet av prejudikat när det gäller sådan tolkning, särskilt i förhållande till art. 6 i och praxis. Att åklagaren individualiserat rollerna är självklart bra. Då vet de åtalade personerna vad de i första hand ska inrikta sitt försvar på. Försvaret måste ändå räkna med att det generella påståendet prövas i nästa steg i händelse av att de individualiserade momenten inte styrkts. Detta ter sig rätt naturligt i ett fall då rånaren är maskerad och då två av gärningsmännen inte kunnat identifieras (Jfr det ovan nämnda rättsfallet). De åtalade personerna kan inte anses ha betagits sin möjlighet till försvar så länge alla omständigheter som utredningen kunnat visa kring brottet lagts fram vid huvudförhandlingen. Åklagaren kan med fördel vara tydlig i sin gärningsbeskrivning om att rätten ska pröva de individualiserade momenten först och, i andra hand, det generella påståendet om tillsammans och i samförstånd. Ett exempel på detta är rättsfallet NJA 2010 s. 485. Men jag är av uppfattningen att det inte är ett absolut krav eftersom rätten alltid av rättssäkerhetsskäl först söker klarlägga de olika rollerna, momenten kopplat till person, oavsett hur åkla- garen utformat åtalet. Frågan om materiell processledning bort utövas i tingsrätten Vid huvudförhandlingen uppfattade jag inte att det hos parterna fanns oklarheter om vad åtalet avsåg. Det generella ansvaret fanns, som sagt, med i åtalet. Att åklagaren i sin slutplädering inriktade sig på förstahandsyrkan- det (det individuella momentet) och inte uppehöll sig så mycket vid det generella ansvaret (tillsammans och i samförstånd) är för mig inte särskilt konstigt. Det kan mycket väl bero på taktik. Så torde även gälla försvaret. Vad jag förstod stod åklagaren fast vid att de fyra personerna hade planerat och begått rånet tillsammans och i samförstånd. Som angetts ovan handlade den övervägande delen av förhandlingen om hur de fyra personerna var tillsammans och planerade rånet. Även vad som inträffade efter rånet, då de fyra sammanstrålade, avhandlades. Det fram- gick att fråga var om ett välplanerat rån, som S.Y. hade en aktiv del i, och där förandet av flyktbilen var ett nödvändigt moment för att rånet skulle kunna genomföras. Jag anser att det har stått klart för S.Y. att han inte behövde försvara sig bara mot påståendet om att han utförde själva rånet utan även mot vad som tydligt framkom om hans aktiva del i planeringen av rånet.