frsrdg · H304JO1 · 2015-11-06 00:00:00 — skulle komma in med ett läkarintyg. Förvaltningen fick intyget må- Kompletterande intyg kom in . besök, vid vilket även en handläggare från deltog. vidtog nämnden inga aktiva utredningsåtgärder eftersom man väntade på att utredning skulle bli klar och att beslut skulle fattas av kas- Det framgår inte av utredningen exakt vilket datum be- slutade att avslå ansökan om assistansersättning. möjlighet att yttra sig över kassans förslag till beslut bör dock beslutet ha fattats juli/augusti. den återupptog sin utredning då ett nytt hembesök gjordes. , efter att . lämnade in sin an- sökan om personlig assistans, beslutade nämnden att avslå hennes ansökan. Jag kan konstatera att nämnden vidtog vissa utredningsåtgärder i anslutning till att . kom in med sin ansökan. emellertid ärendet liggande fram till utan att hand- läggaren i ärendet vidtog några aktiva utredningsåtgärder. till det inträffade har nämnden i sitt remissvar uppgett att man avvaktade För- Kommunen har det yttersta ansvaret för att alla som omfattas av LSS också får behovet tillgodosett. Att . hade ansökt om personlig assistans hos innebar inte att nämnden kunde av- vakta med att handlägga hennes ansökan enligt LSS. Ett beslut borde ha kunnat fattas än vad som blev fallet. Nämnden förtjänar kritik för 2 015 /1 6:JO1 S T Ö D O C H S E R V I C E T I L L V I S S A F U N K T I O N S H I N D R A D E Kritik mot en utan rättsligt stöd ha frånsagt sig sitt ansvar som assistansanordnare (Dnr 785-2014) Beslutet i korthet: En kvinna i kommun var beviljad assistans- ersättning enligt socialförsäkringsbalken. i kommun hade åtagit sig att vara hennes assistansanordnare. sa nämnden upp avtalet med kvinnan. Fråga i ärendet är om socialnämnden haft rättsliga förutsättningar för att på detta sätt frånsäga sig sitt ansvar som assistansanordnare. I beslutet konstateras att om den enskilde inte själv önskar ordna sin per- sonliga assistans är kommunen skyldig att i samråd med den enskilde an- ordna assistans i egen regi eller genom uppdrag av annan, i förekommande fall mot avgifter motsvarande vad den enskilde kan erhålla i assistansersätt- ning enligt 51 kap. socialförsäkringsbalken. JO uttalar vidare att rätten för den enskilde att kunna be kommunen att anordna personlig assistans grundar sig på bestämmelser i som en kom- mun inte har möjlighet att avtala om på samma sätt som en enskild aktör. Det yttersta ansvaret enligt LSS innebär att kommunen är skyldig att an- ordna personlig assistans för enskilda som beviljats sådana insatser. En kommun kan inte frånsäga sig denna skyldighet. Följaktligen saknade i kommun stöd för att frånsäga sig sitt ansvar att tillhandahålla personlig assistans för den aktuella kvinnan och kritiseras där- för. JO uppmärksammade ett beslut som Förvaltningsrätten i hade meddelat i mål nr 3163-11. I beslutet framkom vissa uppgifter om skyldigheten för i kommun att tillhandahålla personlig assistans enligt lagen (1993:387) om stöd och service till vissa funktionshindrade, LSS, till en person (Y.L.) boende i kommunen. Med anledning av dessa uppgifter beslutade JO att ta upp saken till utredning i ett särskilt ärende (dnr 4473-2013). JO hämtade in vissa handlingar från socialförvaltningen i kom- mun. I samband med det framkom att socialnämndens hantering av ärendet re- dan var föremål för granskning hos Inspektionen för vård och omsorg, . Handlingar hämtades därför in från . Eftersom ärendet var under handlägg- ning hos beslutade JO att inte fortsätta utredningen. Hon önskade dock ta del av IVO:s beslut i ärendet (se JO:s beslut ). meddelade beslut (dnr 9.1-40296/2011). Av be- slutet framgår att nämnden sa upp det civilrättsliga avtalet med . och att eftersom hon bodde i särskilt boende fanns det goda möjligheter att bistå henne med insatser enligt socialtjänstlagen (2001:453). Skälet till att nämnden sa upp S T Ö D O C H S E R V I C E T I L L V I S S A F U N K T I O N S H I N D R A D E 2 015 /1 6:JO1 avtalet var enligt nämndens yttrande till personalens mycket otillfredsstäl- lande arbetsmiljö. ansåg att nämnden hade ansträngt sig för att hitta lös- ningar och även erbjudit annan insats och gjorde bedömningen att nämnden därmed tagit sitt yttersta ansvar i ärendet. I en anmälan, som kom in till JO , framförde T.L. kla- gomål mot i kommun för att den hade överlämnat skyldigheten att anordna personlig assistans för Y.L. i kommun uppmanades att yttra sig över vad som framfördes i T.L:s anmälan till JO. Yttrandet skulle begränsas till frågan om kommunen haft rättsliga förutsättningar att frånsäga sig sitt an- svar att fungera som assistansanordnare. I sitt remissvar anförde nämnden bl.a. följande: Den kvinna anmälan gäller var berättigad till assistansersättning enligt 51 kap. socialförsäkringsbalken, SFB. hade genom muntligt avtal åtagit sig att vara hennes assistansanordnare och därmed arbetsgivare för de personliga assistenterna. Hon betalade för kommunens utförande av den personliga assistansen genom att låta utbetala hen- nes assistansersättning till kommunen. sade genom enhetschef upp avtalet med kvinnan. Därvid klargjordes att uppsägningen gällde ett civilrättsligt avtal mellan henne som uppdragsgivare och som uppdragstagare. hade sagt upp avtalet, ingick kvinnan avtal med en- skild verksamhet som assistansanordnare. Förutsättningarna för uppsägning av avtal Den personliga assistans kvinnan hade rätt till var inte en insats enligt lag om stöd service till vissa funktionshindrade, LSS, och hade inte beviljats av . Hon hade av beviljats assistansersättning enligt lag om assistansersättning, , senare 51 kap. socialförsäkringsbal- ken, SFB. utförande av hennes personliga assistans var inte verk- ställighet av nämndens beslut utan utförande av uppdrag enligt civilrättsligt avtal. När uppsägningen av avtalet skulle ske, handlades inte något ärende om kvinnans rätt till personlig assistans. Hennes fortsatta rätt till sådan insats kunde inte ifrågasättas eller prövas av . Däremot ansåg sig vara förhindrad att fortsätta att vara hennes assistansan- ordnare. Ansvarig enhetschef samrådde med socialchefen, som i sin tur hade samråd med ordförande om skillnaderna mellan tillämp- ning av lag och ingående/ uppsägning av avtal samt om uppsägningen av avtalet. var väl medveten om sitt ansvar för kvinnan enligt både socialtjänstlagen, SoL, och LSS och hade beredskap att ge henne hjälp i 2 015 /1 6:JO1 S T Ö D O C H S E R V I C E T I L L V I S S A F U N K T I O N S H I N D R A D E annan form om hon inte skulle ha ordnat sin fortsatta personliga assistans genom att ingå avtal med annan assistansanordnare när avtalet med nämn- den upphörde att gälla. Nämndens (yttersta) ansvar för henne gällde att till- godose hennes behov, men omfattade inte skyldighet att fortsätta att enligt avtal vara hennes uppdragstagare och assistansanordnare. Beslutet att säga upp avtalet kunde inte anses vara överklagbart genom förvaltningsbesvär och besvärshänvisning lämnades därför inte enligt 21 § förvaltningslagen, FL. Det gällde inte myndighetsutövning mot enskild, varför det inte motiverades enligt 20 § FL. Kvinnan överklagade beslutet till Förvaltningsrätten i . Rätten be- slutade att avvisa överklagandet som förvaltningsbesvär, men tog upp det till laglighetsprövning enligt 10 kap. kommunallagen, KL. Kammarrätten beviljade inte prövningstillstånd. Förvaltningsrätten avvi- sade senare även överklagandet som laglighetsprövning enligt KL. Det är inte reglerat i lag eller annan författning att en myn- dighet har skyldighet att ingå civilrättsligt avtal med enskild person för att bli dennas assistansanordnare eller att den skulle vara förhindrad att säga upp sådant avtal. vidhåller sin uppfattning att den har samma avtalsfrihet som enskilda verksamheter i fråga om åtagande som assistansanordnare. Nämnden hade inte någon skyldighet att ingå avtal med eller att fortsätta att ha avtal med kvinnan. Avtalet kunde sägas upp av kvinnan eller nämn- den. Avtalsrättslig tvist avgörs i allmän domstol. Enligt Socialnämndens uppfattning förelåg inte något rättligt hinder för uppsägning av avtalet med kvinnan. I ett beslut anförde chefsJO Fura följande: Fråga i ärendet är om i kommun haft rättsliga för- utsättningar för att frånsäga sig sitt ansvar att fungera som assi- stansanordnare för Y.L. Av utredningen framgår att Y.L. beviljats assistansersättning enligt 51 kap. so- cialförsäkringsbalken (SFB). var genom ett muntligt avtal Y.L:s assistansanordnare och därmed arbetsgivare för de personliga assisten- terna. betalade Y.L:s assistansersättning till kommunen. Nämnden sa upp avtalet . När nämnden hade sagt upp avtalet ingick Y.L. ett avtal med enskild verksamhet som assistansanordnare. I 6 § LSS anges bl.a. att verksamheten enligt lagen ska vara grundad på respekt för den enskildes självbestämmande och integritet och att den enskilde i största möjliga utsträckning ska ges inflytande och medbestämmande över de insatser som ges. Som ett exempel på den enskildes självbestämmande anges i förarbe- tena rätten att själv välja sin personliga assistent (prop. 1992/93:159 s. 44). En assistansberättigad har möjlighet att välja anordnare av den assistans som beslutat om. Kommunen har emellertid ett särskilt ansvar enligt LSS. Av 2 § och 9 § 2 LSS framgår att kommunen ska svara för insatsen S T Ö D O C H S E R V I C E T I L L V I S S A F U N K T I O N S H I N D R A D E 2 015 /1 6:JO1 biträde av personlig assistent eller ekonomiskt stöd till skäliga kostnader för sådan assistans, till den del behovet av stöd inte täcks av beviljade assistans- timmar enligt 51 kap. SFB. Kommunens ansvar beskrivs i förarbetena som basansvar som bl.a. innebär att kommunen alltid ska stå beredd att ombesörja tillhandahållande av personlig assistans och att kommunen är skyldig att anordna sådan assistans även i de fall den enskilde erhållit assistansersättning från . I förarbetena beskrivs ansvaret även som ett yttersta och grundläggande ansvar (a. prop. s. 73, 177 och 195). De exempel som ges i förarbetena på kommunens yttersta ansvar innefattar krav på att ha en beredskap att tillhandahålla personlig assistans och att anordna sådan assistans även i de fall den enskilde erhållit assistansersättning från För- säkringskassan. Detta innebär att kommunen har ett ansvar för att alla som om- fattas av lagens personkrets och som behöver personlig assistans får sådan as- . Genom detta yttersta ansvar säkerställs att ingen enskild ska stå utan en personlig assistans som han eller hon har behov av (se RÅ 2009 ref. 61 och HFD 2012 ref. 75). Detta torde innebära att det knappast finns något utrymme för kommunen att under åberopande av arbetsmiljöskäl vägra att tillhandahålla insatsen även om det är som fattat beslut om insatsen (se JO 2003/04 s. 317). Om den enskilde inte själv önskar ordna sin personliga assistans är kommu- nen skyldig att i samråd med den enskilde anordna assistans i egen regi eller genom uppdrag till annan, i förekommande fall mot avgifter motsvarande vad den enskilde kan erhålla i assistansersättning enligt 51 kap. SFB (a. prop. s. 175). Även om kommunen ger någon annan i uppdrag att utföra tjänsten lig- ger ansvaret för verksamheten kvar på kommunen. Avtalet avser endast själva utförandet av stödet eller servicen. Den enskilde ska veta att han eller hon alltid kan vända sig till kommunens handläggare med klagomål eller med en begäran om ändring av insatsen (se m.fl., Nya sociallagarna med kommenta- rer , Zeteo, kommentar till 17 § LSS). Av utredningen framgår att kommunen sa upp avtalet att fungera som assi- stansanordnare för Y.L. och i stället hade en beredskap för hjälp i annan form om Y.L. själv inte skulle ordnat en enskild anordnare. Kommunen överlämnade således ansvaret för att ordna insatsen personlig assistans till Y.L. Rätten för en enskild att kunna be kommunen att anordna personlig assistans grundar sig emellertid på bestämmelser i som en kommun inte har möjlighet att avtala om på samma sätt som en enskild aktör. Det yttersta ansvaret enligt LSS inne- bär att kommunen är skyldig att anordna personlig assistans för enskilda som beviljats sådana insatser. En kommun kan inte frånsäga sig denna skyldighet. Följaktligen saknade socialnämnden rättsligt stöd för att frånsäga sig sitt ansvar att tillhandahålla personlig assistans för Y.L. i kommun förtjänar kritik för det inträffade. 2 015 /1 6:JO1 Allvarlig kritik mot en psykiatrisk klinik för att en patient som vårdats enligt lagen om psykiatrisk tvångsvård, LPT, getts ECT-behandling utanför vårdinrättning (Dnr 3953-2013) Beslutet i korthet: Vård enligt LPT ska ges på en sjukvårdsinrättning som drivs av ett landsting (15 § LPT). En patient som vårdades med stöd av LPT vid , , gavs som ett led i tvångsvården elektrokonvulsiv behandling (ECT) på sjuk- hus. JO uttalar allvarlig kritik mot att ECT-behandlingarna, i strid med be- stämmelserna i LPT, utfördes på en vårdinrättning som inte drivs av lands- tinget. (numera Opcat-enheten) genomförde den 20–en inspektion av avdelning 5 vid , Norra psyki- atri, (), (JO:s ärende dnr 1491-2013). I protokollet från inspektionen antecknades under rubriken ”Tvångsåtgär- der” bl.a. att elektrokonvulsiv behandling (ECT) ges på sjuk- hus, operationsavdelningens ”uppvak”. Med anledning av vad som hade an- tecknats om tillvägagångssättet vid beslut om tvångsåtgärder beslutade JO att utreda frågan inom ramen för ett särskilt ärende (dnr 3953-2013). Journalanteckningar om H., född , hämtades in. Av dessa framgick bl.a. följande: H. vårdades vid avdelningen enligt lagen (1991:1128) om psykiatrisk tvångsvård, LPT, fr.o.m. t.o.m. . Under LPT-vården ”ordinerades” H. ECT-behandling, vilket utfördes vid tio tillfällen. Vid fyra av dessa tillfällen beslutade överläkaren om fastspän- ning av H. för att ECT-behandlingen skulle kunna genomföras. Chefsöverläkaren uppgav vid telefonsamtal med en före- dragande hos JO att det finns ett muntligt avtal mellan och som reglerar de ekonomiska aspekterna vid ECT- behandling. JO begärde att styrelsen för SLSO skulle yttra sig. Yttrandet skulle innefatta en redogörelse för den ECT-behandling som verkade ha utförts på H. utanför vårdinrättning, på , vilka tvångsåtgärder H Ä L S O - O C H S J U K V Å R D 2 015 /1 6:JO1 som förekommit i det sammanhanget och styrelsens rättsliga överväganden i dessa delar. Styrelsen beslutade att som sitt remissvar ge in ett yttrande som hade under- tecknats av . I yttrandet anfördes bl.a. följande: I regeringens proposition 1990/91:58 om psykiatrisk tvångsvård m.m. s 128 och 129 föreslår beredningen att psykiatrisk tvångsvård i första hand bör ges på sjukhus där den psykiatriska vården är samlokaliserad med somatisk vård. En av anledningarna var ”att man lättare kan utesluta somatiska sjuk- domar som orsaker till psykiska störningar”. Det kan tilläggas att i dagens verklighet behövs relativt ofta akuta somatiska insatser, ibland av livräddande ka- raktär. Både patienter som enbart vårdas enligt Hälso- och sjukvårdslagen och de som vårdas enligt LPT (och HSL) får tillgång till eventuell somatisk vård enligt lagberedningens närhetsprincip. I detta kan hänvisas till HSL 2 §: ”Målet för hälso- och sjukvården är en god hälsa och en vård på lika villkor för hela befolkningen. Vården skall ges med respekt för alla människors lika värde och för den enskilda människans värdighet. Den som har det största behovet av hälso- och sjukvård skall ges företräde till vården.” Vi gör ingen skillnad på frivilligt respektive tvångsvårdade patienter när det gäller att ge snabba och effektiva somatiska insatser på ett intilliggande sjuk- hus, vi anser att alla har rätt till den. Det kan i vissa fall krävas tvångsåtgärder för patienter som vårdas enligt LPT även när de befinner sig på ett somatiskt sjukhus. Alternativet vore till exempel att avbryta en akut somatisk behandling och transportera patienten tillbaka till psykiatrisk avdelning med de uppenbara medicinska risker det skulle innebära. De eventuella tvångsåtgärder som kan krävas för att vårda en patient på ett somatiskt sjukhus beslutas av chefsöverläkare och genomförs av psykiatrisk personal. I regeringens proposition 1990/91:58 sid 255, tredje stycket, tydliggörs detta. ”Det finns naturligtvis inget hinder mot att psykiatrisk tvångsvård ges på en an- nan sjukvårdsenhet än en psykiatrisk. En patient med t.ex. akut hjärtinfarkt och psykos eller svår kroppsskada i kombinationen med en allvarlig psykisk störning kan inledningsvis vara i behov av vård på en medicinsk eller kirurgisk avdelning och i behov av psykiatrisk tvångsvård. En för psykia- trisk vård ansvarig läkare kan i sådant fall besluta att patienten kan intas och tillfälligt vårdas på en somatisk enhet. Denne läkare har självfallet an- svar för den psykiatriska vården medan läkare på den somatiska enheten har ansvar för den somatiska vården.” Det fall som JO granskar rör en ung man med lindrig utvecklingsstör- ning som befann sig i ett fulminant maniskt tillstånd. Uppgifterna nedan kom- mer från patientjournal och från överläkaren som var ansvarig för vården samt från journalhandlingar. Patienten var uppvar- vad, helt splittrad och osammanhängande i tal och tanke. Han var fysiskt aggressiv mot personal och inredning och bedömdes därför som påtagligt farlig. Den medicinering som givits saknade väsentligen effekt och patienten åt och drack mycket dåligt. Det var mycket svårt att föra ett samtal med ho- nom. ECT som ansågs vara den bästa och kanske enda möjliga behandlings- form i denna dramatiska situation. Patienten informerades om behandlingen men det var oklart om han i det tillstånd han befann sig kunde ta emot den informa- tionen. I enlighet med HSL 2b § informerades därför modern om behand- lingen vid ett tolksamtal dagen innan första behandlingen. Detta finns doku- menterat i journalanteckning den (). Det gavs initialt tre behandlingar enligt tvångslagstiftning. Vid den fjärde behandlingen, hade tillståndet förbättrats så pass mycket att patienten accepterade ECT. Vid den femte behandlingen den 28 no- vember krävdes ånyo fastspänning vid ECT. Patientens tillstånd förbättrades därefter påtagligt och resterande sex behandlingar gavs frivilligt. 2 015 /1 6:JO1 H Ä L S O - O C H S J U K V Å R D av fastspänning som nödvändiggjordes till följd av patientens farlighet. Be- handlingen var mycket framgångsrik. Under den i sammanhanget korta sluten- vårdsperioden mellan och blev patienten återställd och kunde skrivas ut till hemmet. Vid ECT i är man alltid kortvarigt nedsövd. Då psykiatrin inte har anställda narkosläkare eller narkossjukskö- terskor eller för den delen lokaler lämpliga för nedsövning används det so- matiska sjukhusets resurser för detta. Själva den elektrokonvulsiva behand- lingen genomförs av läkare inom psykiatrin. Sammanfattningsvis har adekvat framgångsrik behandling givits till en ung man med synnerligen allvarlig sjukdom. För att möjliggöra behand- lingen har det krävts upprepade tvångsåtgärder. Patienten accepterade inte elektrokonvulsiv terapi och initialt omöjliggjordes den dessutom av en ut- talad farlighet. Därför tvingades man att vid fyra behandlingstillfällen till- gripa tvång i form av fastspänning som genomfördes på den psykiatriska avdelning han vårdades på. Detta är väl dokumenterat i patientjournalen. Patientens tillstånd var potentiellt letalt och utan nämnda behandling hade även omgivningens säkerhet riskerats. Den psykiatriska vården utför- des under ledning av psykiater och nedsövningen under ledning av narkos- läkare. Tvångsbehandling genomfördes av psykiatrisk personal. JO begärde att skulle yttra sig. Yttrandet skulle avse frågan om det är förenligt med regelverket om vård enligt LPT att en patient som vårdas enligt den lagen ges – frivilligt eller med tvång – ECT-behandling utanför vårdinrättning. I sitt yttrande anförde bl.a. följande (fotnoter har uteläm- nats): bedömer att det inte är förenligt med LPT att ge en patient som vårdas enligt nämnda lag ECT-behandling utanför en sjukvårdsinrättning som drivs av ett landsting eller av en kommun som inte ingår i ett landsting. Detta gäller oavsett om behandlingen har getts frivilligt eller med tvång. Undantag gäller dock om regeringen har fattat beslut om att vården får ges på en viss annan vårdinrättning. I 15 § LPT anges följande. Vård enligt denna lag ges på en sjukvårdsinrätt- ning som drivs av ett landsting (första stycket). Om det finns synnerliga skäl får regeringen bestämma att vård får ges även på någon annan vårdinrättning. På en sådan inrättning ska tillämpas det som i denna lag sägs om sjukvårds- inrättning som drivs av ett landsting (andra stycket). Av l § tredje stycket LPT följer att tvångsvård även får ges på en sjuk- vårdsinrättning som drivs av en kommun som inte ingår i ett landsting. I förarbetena till LPT framförde regeringen att det måste ställas särskilda krav på vårdens kvalitet när en patient vårdas med tvång. Regeringen me- nade att tvångsvård i första hand borde ges på ett sjukhus där den psykiatriska vården är samlokaliserad med somatisk vård. En fördel med att förlägga psyki- atrisk vård tillsammans med somatisk vård var, enligt regeringen, att man lät- tare kunde utesluta somatiska sjukdomar som orsaker till psykiska störningar. H Ä L S O - O C H S J U K V Å R D 2 015 /1 6:JO1 Regeringen menade emellertid att det inte var lämpligt att införa närmare be- stämmelser i lagstiftning om vilka vårdenheter som får ta emot patienter för tvångsvård. Intagning för psykiatrisk vård med tvång skulle dock, enligt re- geringen, inte få ske på en enskild institution. Det skulle inte heller gå att föra över en patient till en enskild institution sedan intagning skett. Regeringen framförde vidare att det inte fanns något hinder mot att psy- kiatrisk tvångsvård gavs på en annan sjukvårdsenhet än en psykiatrisk. En patient med t.ex. akut hjärtinfarkt och psykos eller svår kroppsskada i kom- bination med en allvarlig psykisk störning inledningsvis kan vara i behov av vård på en medicinsk eller kirurgisk avdelning och i behov av psy- kiatrisk tvångsvård. En för psykiatrisk vård ansvarig läkare kunde i sådant fall besluta att patienten skulle intas och tillfälligt vårdas på en somatisk enhet. Bestämmelsen, i 15 § andra stycket LPT, om att regeringen vid synner- liga skäl kan besluta att psykiatrisk tvångsvård får ges på en annan vårdin- rättning än sådan som drivs av ett landsting tillkom efter förslag från Soci- alutskottet. underströk att det var viktigt att tvångsvård bara kommer till stånd på sjukvårdsinrättningar och i former som kan erbjuda en bra vård. Utskottet hänvisade till att det , i den då gällande lagen om psykiatrisk tvångsvård i vissa fall (LSPV), hade införts en möjlighet att ef- ter dispens av regeringen bedriva vård även på andra vårdinstitutioner än sådana som drivs av ett landsting. Dispensregeln hade införts dels för att psykiatrisk tvångsvård skulle kunna ges på mindre vårdenheter och därige- nom öka patientens kontakt med anhöriga och den egna miljön, dels för att särskilt vårdkrävande personer skulle kunna ges vård på enskilt vårdhem. menade att möjligheten att, efter dispens av regeringen, placera en patient på en annan vårdinrättning än sådan som har ett landsting som huvudman borde finnas kvar, även om sådana fall bedömdes vara yt- terst sällsynta. Dispens borde dock, enligt utskottet, kunna ges endast om synnerliga skäl förelåg. I det aktuella ärendet har en patient getts psykiatrisk tvångsvård vid , , som drivs av . Patien- ten har fått ECT-behandlingar på , som drivs av en enskild vårdgivare. Av regelverket för psykiatrisk tvångsvård och förarbeten framgår att psykiatrisktvångsvård endast får ges på en sjukvårdsinrättning som drivs av någon annan än ett landsting, eller av en kommun som inte ingår i ett lands- ting, om regeringen har fattat beslut om dispens för den aktuella vårdinrätt- ningen. Enligt vad som framgår av det underlag har tagit del av saknas ett sådant beslut för .