frsrdg · H304JO1 · 2015-11-06 00:00:00 — I be- stämmelsen anges bl.a. att det särskilt åligger polisen att samarbeta med myn- digheterna inom och underrätta dessa om förhållanden som bör föranleda någon åtgärd av dem. I paragrafen erinras det även om att bestämmelser om skyldighet att anmäla till socialnämnden att ett barn kan be- höva nämndens skydd finns i 14 kap. 1 § socialtjänstlagen. Enligt 14 kap. 1 § socialtjänstlagen är myndigheter vars verksamhet berör barn och ungdomar skyldiga att genast anmäla till socialnämnden om de i sin verksamhet får kännedom om eller misstänker att ett barn far illa. Med att ett barn far illa avses t.ex. alla de fall då det kan antas att brister i omsorgen om en 2 015 /1 6:JO1 Å K L A G A R - , P O L I S - O C H T U L L Ä R E N D E N underårig eller något annat förhållande i hemmet medför fara för den underåri- ges hälsa eller utveckling. Om en förälder som bor tillsammans med underåriga barn frihetsberövas på grund av misstankar om allvarlig brottslighet bör enligt JO en anmälan till göras (se JO 2010/11 s. 130, dnr 4981-2008). Bestämmelsen fick sin nuvarande lydelse . som då gjordes avsåg att tydliggöra när en anmälan ska ske och klargöra att anmälaren inte behöver sätta sig in i om behöver ingripa till ett barns skydd utan kan utgå från sina egna iakttagelser och sin egen bedömning om att ett barn far illa eller misstänks fara illa (se prop. 2012/13:10 s. 46). mälningsplikten förutsätter alltså inte att det är klarlagt att socialnämnden be- höver ingripa och även uppgifter som är svårbedömda eller obestyrkta ska an- mälas om de tyder på att ett barn kan vara i behov av stöd eller hjälp från soci- altjänstens sida (se , och , Nya sociallagarna, den , Zeteo, kommentaren till 14 kap. 1 § socialtjänstlagen). Uppgifterna om att U.M. misstänktes för rattfylleri och narkotikabrott var sek- retessbelagda hos polismyndigheten enligt 35 kap. 1 § första stycket OSL. Sek- retessen gällde som utgångspunkt även i förhållande till andra myndigheter. Enligt bestämmelsen i 10 kap. 28 § första stycket OSL bryter emellertid en uppgiftsskyldighet som följer av lag eller förordning den sekretess som gällde för uppgifterna. Den anmälningsplikt som gäller för bl.a. polisen enligt 14 kap. 1 § socialtjänstlagen är en sådan uppgiftsskyldighet. Polismyndigheterna och deras anställda ska alltså, om de i sin verksamhet får kännedom om eller miss- tänker att ett barn far illa, lämna de uppgifter som föranleder den bedömningen till , även om uppgifterna är sekretessbelagda. Avgörande för om det var riktigt av polisen att lämna de aktuella uppgifterna om U.M. till social- tjänsten är alltså om det fanns en anmälningsplikt för polisen beträffande upp- gifterna. Uppgifter om att en person är misstänkt för narkotikabrott och rattfylleri, och de omständigheter som ligger till grund för misstankarna, är sådana upp- gifter som mycket väl kan omfattas av anmälningsplikten. Polisanställda får dock inte med stöd av bestämmelserna om anmälningsplikt lämna ut sekretess- belagda uppgifter om brottsmisstankar eller andra förhållanden till socialtjäns- ten på ett rutinmässigt sätt, t.ex. genom att misstankar om vissa brott alltid an- mäls när den misstänkte har ansvar för ett barn. Det måste alltid göras en be- dömning i det enskilda fallet om en anmälan ska göras. Det kan ofta vara svårt för den enskilde polismannen att bedöma om det finns en anmälningsplikt. Ge- nom de ändringar i 14 kap. 1 § socialtjänstlagen som trädde i kraft betonades att en anmälningspliktig person kan utgå från sina egna iaktta- gelser och sin egen bedömning om att ett barn far illa eller misstänks fara illa. Även uppgifter som är svårbedömda eller obestyrkta kan anmälas. Lagstiftaren har alltså, i barnets intresse, gett dem som omfattas av bestämmelsen ett inte obetydligt utrymme att själva bedöma när en anmälan ska göras. När polisen lämnade uppgifterna om brottsmisstankarna mot U.M. till soci- altjänsten måste det, trots att förundersökningen ännu inte lagts ned, ha stått Å K L A G A R - , P O L I S - O C H T U L L Ä R E N D E N 2 015 /1 6:JO1 klart att hon inte längre var misstänkt för något brott och att det endast rörde sig om ett normalt bruk av medicin som U.M. hade recept på. De aktuella upp- gifterna var därmed under alla förhållanden inte sådana att det fanns grund för någon misstanke om att U.M:s barn riskerade att fara illa. Uppgifterna omfat- tades alltså inte av anmälningsplikt, och polisen skulle inte ha lämnat ut dem till . ska kritiseras för att detta ändå gjordes. När det gäller frågor om polisens uppgiftsskyldighet i förhållande till soci- altjänsten finns, som framhåller, ett behov av uppföljning och förtydligande av rutiner och riktlinjer. Jag förutsätter att detta kommer att ske. Kritik mot dåvarande i för hanteringen av ett hävt beslag (Dnr 1268-2014) Beslutet i korthet: En kvinna hittade en större summa pengar som hon läm- nade in till polisen. Pengarna registrerades som hittegods, och det angavs att upphittaren gjorde anspråk på dem och på en skälig hittelön. Polisen inledde därpå en förundersökning om misstänkt penninghäleri och tog peng- arna i beslag. Förundersökningen lades dock ned och beslaget hävdes. Polisen gjorde bedömningen att pengarna inte kunde återgå till att hanteras som hittegods. I stället hanterades de enligt lagen om förfa- rande med förverkad egendom och hittegods m.m. Enligt den lagen ska pengarna redovisas till staten, om ägaren eller någon annan rättsinnehavare inte gör anspråk på dem. De i beslag tagna pengarna skulle rätteligen ha återgått till att hanteras enligt bestämmelserna i lagen om hittegods. Polisens hantering av det hävda beslaget innebar att upphittaren riskerade att gå miste om sin rätt enligt lagen om hittegods. Dåvarande i kritiseras för sin handläggning. har anmält dåvarande i . Enligt anmälan och de handlingar hon bifogat hittade hon i soprummet i anslut- ning till det hus där hon bor, vilka hon lämnade till polisen. Pengarna registrerades som hittegods med henne som upphittare. Hon uppgav att hon gjorde anspråk på det upphittade godset och begärde hittelön. Dagen därpå inledde polisen en förundersökning om misstänkt penninghäleri och be- slutade att pengarna skulle tas i beslag. lades förunder- sökningen ned och beslaget hävdes. Pengarna lämnades dock inte ut till A.U. Hon begärde därför att de skulle tillfalla henne i egenskap av upphittare. Åklagare överprövade beslutet att häva beslaget utan att ändra det och uppgav bl.a. att hanteringen av kontanterna faller under polismyndighetens ansvar. har därefter begärt att polisen ska fatta ett beslut 2 015 /1 6:JO1 Å K L A G A R - , P O L I S - O C H T U L L Ä R E N D E N om vem kontanterna ska lämnas ut till. för anmälan hade hon inte fått något sådant beslut. JO begärde att dåvarande i skulle yttra sig över myndighetens handläggning av A.U:s begäran om att de inlämnade peng- arna skulle lämnas ut till henne i egenskap av upphittare. I sitt yttrande lämnade polismyndigheten (biträdande länspolismästaren ) följande redo- görelse över det inträffade. lämnade A.U., tillsammans med sin son, in i kontanter till polismyndigheten – Söderorts polismästardistrikt. hade hittat kontanterna i en jacka som låg i en sopsäck placerad inuti ett grovsoprum i anslutning till huset där hon bor. lämnade in kontanterna åkte en polispatrull till adressen där fyndet hade gjorts. I grovsoprummet påträffades inuti en sopsäck – tillsam- mans med ett och en papperslapp – den jacka som enligt uppgift från A.U. hade innehållit kontanterna. Samtliga artiklar togs med och skrevs in som hittegods ihop med kontanterna. På hittegodsblanketten angavs att A.U. gjorde anspråk på godset och på hittelön. Efter att ha granskat hittegodsärendet beslutade jourförundersökningsledaren […] att inleda en förundersökning angående penninghäleri eftersom han bedömde att det på grund av omständigheterna kring hittegodset och på fyndplatsen fanns anledning anta att brott som hörde under allmänt åtal hade förövats. En brottsanmälan angående pen- ninghäleri upprättades. Kontanterna och övriga föremål som var inskrivna som hittegods togs sedan i beslag samma datum. I beslagsprotokollet angavs att det inte kan anges från vem beslaget är taget ifrån och att det inte fanns någon anspråkstagare. Som skäl för beslagsbeslutet angavs att ända- målet med beslaget var att det kan antas ha betydelse för utredningen av brott, kan antas vara genom brott någon avhänt och kan antas vara p.g.a. brott förverkat. Sedermera vidtogs ett antal initiala utredningsåtgärder i för- undersökningen i syfte att försöka utreda brottet. De beslagtagna kontanterna sattes in på ett räntebärande konto . mottogs förundersökningen av mängd- brottsgrupp 2KJM/2 (Söderorts polismästardistrikt) där den sedermera överlämnades till förundersökningsledaren för vi- dare handläggning. beslutade att lägga ned förun- dersökningen med motiveringen att vidtagna åtgärder inte har lett till att någon kan misstänkas för brottet samt att ytterligare ut- redning inte kan antas ändra på det. I samband med detta beslutade hon även, såvitt nu är aktuellt, att häva beslagen av kontanterna, dock inte till A.U. I beslagsprotokollet har angetts ”Beslut fattat att häva till Hanteras jml förfarandelagen 2b§, 2st, anspråkstagare okänd […]”. begärde överprövning av hävningsbeslut och yrkade att beslagen av kontanterna skulle hävas till A.U. och hennes familj i egenskap av upphittare. beslutade kammaråklagare att avslå A.U:s. begäran. Som skäl för beslutet angavs att be- slaget är hävt vilket är vad A.U. begärt, att beslag som huvudregel ska hävas åter till den som beslaget tagits ifrån samt att han med anledning av detta inte hade anledning att pröva polismyndighetens beslut. begärde över- prövning av åklagarens beslut. Överåklagare beslutade att inte ändra åklagarens beslut. Som skäl för över- åklagarens beslut angavs att han delar bedömningen att beslaget ska hävas, Å K L A G A R - , P O L I S - O C H T U L L Ä R E N D E N 2 015 /1 6:JO1 att det inte finns skäl att ändra åklagarens beslut samt att handläggning en- ligt lagen (1974:1066) om förfarande med förverkad egendom och hitte- gods m.m. faller under polismyndighetens ansvar. De beslagtagna kontanterna har alltjämt inte lämnats ut till någon. redovisade i sitt yttrande följande synpunkter från inspektö- ren , som var förundersökningsledare i den aktuella förundersökningen och som beslutade att beslaget skulle hävas. Innan hon kunde lägga ner förundersökningen var hon tvungen att hantera beslaget. Hon lade ner mycket arbete på att hitta lagstöd, rutiner och praxis, men det var som att just det här (hittegods som omvandlats till beslag, och frågan om vem som har rätt till beslaget i det fallet) aldrig hade hänt förut. Hon sökte stöd hos gruppchef , gruppchef , kontaktade godsgruppen i Söderort och pratade med övriga förun- dersökningsledare men ingen hade någon uppfattning om hur hon skulle lösa problemet. I och med att pengarna inkommit som hittegods och sedan tagits i beslag sökte hon lagstöd för hur beslag skulle kunna omvandlas tillbaka till hitte- gods. Hon kom fram till att det inte gick, att den enda gången beslag kunde bli hittegods var om det vid första granskningen av förundersökningsledare skulle framkomma att beslaget inte skulle bestå utan omvandlas till hitte- gods. I det här fallet hade bedömningen gjorts i motsatt riktning, dvs. ett hittegods hade bedömts vara ett beslag, och det beslutet var gammalt. En av rättskällorna hon använde för att läsa om just hittegods kontra be- slag var bok tvångsmedel. Hon läste även 2012:3 avseende ”Uppföljning av inspektion rörande polismyndigheternas beslagshantering” där hon hit- tade ett avsnitt rörande omvandlandet av beslag till hittegods, ett förfarande som enligt rapporten saknade lagstöd. Det stärkte hennes uppfattning att hon inte kunde göra så. Eftersom pengarna var ett beslag och ärendet skulle stängas måste be- slaget hävas. I 27 kap. 8 a § RB står att beslaget ska lämnas till den som beslaget tagits från, eller om det inte kunde utredas, hos den som gör an- språk på det – om denne kan visa sannolika skäl för sin rätt till föremålet. Hennes bedömning var att beslaget inte var taget från familjen som läm- nat in pengarna – i och med att det inkommit som hittegods – och att famil- jen inte på sannolika skäl hade rätt till beslaget, varför hon inte kunde häva beslaget till dem. För att undvika så kallade evighetsbeslag har hon fått lära sig att häva beslag som ska till okänd anspråkstagare till en fiktiv juridisk person som skapats för ändamålet och ange ”hanteras enligt förfarandelagen”. Hon gjorde därför på detta sätt och lade därefter ner förundersökningen . När beslaget är hävt övergår hanteringen av beslaget till godsgruppen. Även uppgifter från biträdande distriktschefen vid polismästardi- strikt, , redovisades i yttrandet. Enligt hans uppfattning hade gjort en riktig bedömning i fråga om hanteringen av det hävda beslaget. Han uppgav även att Söderorts polismästardistrikt lämnat över A.U:s skrivelser där hon gör anspråk på kontanterna till beslagsgruppen, som har delegation att besluta om ett eventuellt utlämnande av dessa till henne enligt 7 § lagen (1974:1066) om förfarande med förverkad egendom och hittegods m.m. Om hon skulle vara missnöjd med beslutet kan hon överklaga detta. 2 015 /1 6:JO1 Å K L A G A R - , P O L I S - O C H T U L L Ä R E N D E N redovisade avslutningsvis dels argument för att frågan om utlämnande av det hävda beslaget hade hanterats korrekt, dels argument I ett beslut anförde JO Renfors följande. Den som hittar något ska enligt 1 § lagen (1938:121) om hittegods anmäla fyn- det till utan oskäligt dröjsmål. Ägaren har rätt att återta hitte- gods om han eller hon betalar och upphittarens skäliga kost- nader med anledning av fyndet och skälig hittelön (3 § första stycket). Om äga- ren till hittegodset inte blir känd från det att fyndet anmäldes till , tillfaller godset upphittaren (4 §). Detsamma gäller om ägaren inte hämtar ut godset inom en månad från det att han eller hon under- rättats om fyndet av , eller om ägaren annars kan anses ha avstått sin rätt till godset. Upphittaren är dock skyldig att betala polisens kost- nader med anledning av fyndet. Om godset är i vård och upphittaren inte inom efter uppmaning betalar myndighetens kostna- der, eller om han eller hon annars kan anses ha avstått sin rätt till godset, till- faller det staten. Regler om när beslag ska hävas finns i 27 kap. 8 § (RB). Det ska bl.a. ske när det inte längre finns skäl för beslag (första stycket). När någon har framställt anspråk på egendom som tagits i beslag får beslaget hävas först efter det att en underrättelse om att beslaget kan komma att hävas har skickats till den som framställt anspråket (tredje stycket). Beslaget kan dock hävas om denne medger att beslaget hävs. Av underrät- telsen ska framgå hos vem beslaget har gjorts. Bestämmelsen syftar till att ge en möjlighet för den som har ett anspråk på egendomen att säkerställa sin rätt till egendomen (se Fitger m.fl., , , Zeteo, kom- mentar till 27 kap. 8 §). När en målsägande framställer anspråk på beslagtagen egendom gäller sär- skilda regler (se 27 kap. 4 a § och 8 § andra stycket RB). Utlämnande av i beslag tagen egendom När ett beslag har hävts ska föremålet lämnas ut till den hos vilken beslaget har gjorts, om det inte ska lämnas ut till målsäganden eller någon som trätt i dennes ställe (27 kap. 8 a § första stycket RB). Kan det inte utredas hos vem beslaget har gjorts, eller gör denne inte anspråk på föremålet, ska föremålet lämnas ut till den som gör anspråk på det, om han eller hon kan visa sannolika skäl för sin rätt till föremålet. Om den som ett föremål ska lämnas ut till enligt denna bestämmelse inte hämtar det, eller om föremålet enligt bestämmelsen inte kan lämnas ut till någon, tillämpas lagen (1974:1066) om förfarande med förverkad egendom och hittegods m.m. (27 kap. 8 a § andra stycket RB). Å K L A G A R - , P O L I S - O C H T U L L Ä R E N D E N 2 015 /1 6:JO1 hanteras enligt den lagen ska säljas. I fråga om pengar gäller dock att de ska redovisas till staten (se 2 b, 6 och 10 §§). Gör en ägare eller annan rättsinnehavare anspråk på egendomen ska den lämnas ut till rättsinnehavaren efter beslut av den myndighet som förvarar föremålet (7 §). Ett sådant beslut får överklagas hos allmän förvaltningsdomstol (9 §). I 27 kap. 8 b § RB finns bestämmelser om att vissa underrättelser ska lämnas när ett beslag har hävts. Av utredningen framgår att A.U. lämnade i kontanter till polisen och att de där hanterades som hittegods. Vidare framgår att A.U. begärde hittelön och även gjorde anspråk på pengarna. Enligt bestäm- melserna i lagen om hittegods skulle godset tillfalla A.U. , om inte ägaren blev känd . Om ägaren skulle bli känd skulle A.U. ha rätt till skälig hittelön enligt samma lag. Polisen tog pengarna i beslag . När beslaget hävdes gjordes bedömningen att pengarna inte kunde lämnas ut till A.U. och inte heller kunde återgå till att hanteras som hittegods hos polisen. I stället hanterades pengarna enligt bestämmelserna i lagen om förfarande med förverkad egendom och hittegods m.m., enligt vilka de ska redovisas till staten, om inte ägaren eller någon annan rättsinnehavare gör an- språk på dem. Frågan är om detta förfarande varit korrekt. Inledningsvis kan jag konstatera att A.U. för hävandet av be- slaget inte hade rätt till pengarna enligt lagen om hittegods och att beslaget inte heller hade gjorts hos henne. Jag instämmer därför i polismyndighetens bedöm- ning att pengarna inte kunde lämnas ut till henne när beslaget hävdes. Enligt huvudregeln i 27 kap. 8 a § första stycket RB ska ett beslagtaget fö- remål lämnas ut till den hos vilken beslaget har gjorts, vilket i detta fall är po- lismyndigheten. Det finns inte någonting i bestämmelsens ordalydelse och inte heller i dess förarbeten som innebär att ett sådant utlämnande inte kan ske inom polismyndigheten, för att hanteras av polisen enligt ett annat regelverk. Vid tillämpningen av bestämmelsen om att lämna ut egendom måste också beaktas att ett beslag endast innebär en tillfällig besittningsrubbning under en förunder- sökning och den eventuellt följande rättsliga prövningen, men att det inte på- verkar någons rätt till egendomen. Detta gäller även när det är fråga om en begränsad rätt till egendomen, och får anses gälla också i fråga om anspråk enligt lagen om hittegods (se bl.a. prop. 2008/09:227 s. 15 och berg, Straffprocessuella tvångsmedel, tredje upplagan, s. 383 och 461 med där gjorda hänvisningar). De i beslag tagna pengarna skulle alltså enligt min mening rätteligen ha läm- nats ut till polismyndigheten för att återigen hanteras enligt bestämmelserna i lagen om hittegods. hantering av det hävda beslaget innebar att A.U. riskerade att gå miste om sin rätt enligt lagen om hittegods. Denna risk blev än mer påtaglig när A.U. inte fick den underrättelse om att beslaget kunde komma att hävas som ska skickas till den som framställt anspråk på egendo- men. Jag noterar också att polisen inte har prövat de anspråk som A.U. 2 015 /1 6:JO1 Å K L A G A R - , P O L I S - O C H T U L L Ä R E N D E N initiativ framställt på pengarna. Först i polismyndighetens yttrande till JO nämns att en sådan prövning kan komma att ske. Av dåvarande i yttrande framgår att Stening-Bygdeman sökt vägledning inom myndigheten inför sitt beslut i fråga om utlämnande av kontanterna. Vidare framgår att polismästardistriktet be- dömt att beslutet var korrekt. har inte redovisat någon upp- fattning i frågan. kan därför enligt min mening inte klandras för sitt beslut. I stället ska dåvarande i län kritiseras för den felaktiga hanteringen. 2 015 /1 6:JO1 Anmälan mot Kriminalvården, häktet , om de rutiner som häktet tillämpar när ett beslag har hävts och föremålet i fråga ska lämnas ut till någon som är intagen i häktet (Dnr 4689-2013) Beslutet i korthet: En häktesanställd har ifrågasatt de rutiner som häktet tillämpar när ett beslag har hävts och föremålet i fråga ska läm- nas ut till någon som är intagen i häktet. Enligt anmälaren kvitteras föremå- let av häktespersonalen och inte av den häktade personligen. I chefsJO:s be- slut konstateras att det i inte finns något krav på att den som föremålet ska lämnas ut till personligen ska kvittera mottagandet. Det konstateras också att polisen i många fall gör betydligt mer än vad rätte- gångsbalkens regler kräver, vilket är att underrätta den hos vilken ett beslag har gjorts eller den som gör anspråk på föremålet om att beslaget har hävts och att föremålet kan hämtas. Mot bakgrund av de svårigheter som en person som är frihetsberövad kan ha att bevaka sina intressen ser chefsJO positivt på att polisen åtar sig att hjälpa till i dessa situationer. Polisens tillväga- gångssätt väcker dock enligt chefsJO flera frågor. En fråga som väcks är t.ex. om det inte vore rimligt att låta den häktade själv få bestämma vad som ska hända med föremålet. En annan fråga som uppstår är hur ansvaret för förvaringen av ett föremål ser ut när föremålet lämnas eller skickas till häk- tet och inte tas emot av den häktade personligen. Det kan i sin tur ha bety- delse om den häktade vill rikta ett skadeståndsanspråk mot den förvarande myndigheten. Sammanfattningsvis ser chefsJO att det finns flera tveksam- heter kring hur polisen och Kriminalvården går till väga när ett beslag har hävts och föremålet i fråga ska lämnas ut till någon som är intagen i häkte. ChefsJO uttalar inte någon kritik mot hur myndigheterna arbetar i dessa situationer men förutsätter att polisen och Kriminalvården gemensamt ser över hur man bör gå till väga för att åstadkomma rutiner som är väl fun- gerande och smidiga och som garanterar att den enskildes intres- sen tas till vara. I en anmälan som kom in till JO klagade . bl.a. på de rutiner som häktet tillämpar när ett beslag har hävts och föremålet i fråga ska lämnas ut till någon som är intagen i häktet. Hon anförde i huvudsak följande. Hon är anställd på häktet . påtalade hon för sin chef att det behövs en rutin för hur personalen i häktets inpassering/inlämning ska hantera ”hävda beslag” från polisen. Hon hänvisade till att det enligt rätte- gångsbalken är den som äger godset som ska kvittera det personligen och inte 2 015 /1 6:JO1 K R I M I N A L V Å R D Svaret hon fick var att en sådan rutin inte skulle fungera i ett så stort häkte. Den rutinen fungerade dock bra tills en polis klagade till krimi- nalvårdschefen över att han borde få lämna hävda beslag i inlämningen. Kri- minalvårdschefen informerade därefter polisen om att hävda beslag ska tas emot i inlämningen och att en kriminalvårdare ska kvittera den frihetsberöva- des gods. Det förekommer också att polisens beslagsenhet skickar hävda beslag som rekommenderade försändelser och att dessa levereras av posten till häktets godsmottagning. Kriminalvårdare har då kvitterat de rekommenderade försän- delserna. Till sin anmälan bifogade A.H. utskrifter av flera e-postmeddelanden som skickats mellan anställda i häktet . Yttranden begärdes in från Kriminalvården och . Kriminalvården uppmanades att yttra sig över det som anförts i anmälan om häktets hantering av föremål som polisen lämnar till häktet efter att beslag av föremålet hävts. Yttrandet skulle även belysa hanteringen när sådana föremål skickas med rekommenderade försändelser. uppmanades att yttra sig över polisens hantering när fö- remål som varit i beslag ska återlämnas till någon som är häktad. I remissvaret anförde Kriminalvårdens huvudkontor, genom enhetschefen , följande. Uppgifter om sakförhållandena har hämtats in från region , som i sin tur hämtat in uppgifter från häktet genom t.f. För att få en samlad bild över vilka rutiner som finns på olika häkten angående hantering av hävda beslag har yttrande även häm- tats in från övriga regioner. Genom utredningen har sammanfattningsvis följande kommit fram.