frsrdg · H304JO1 · 2015-11-06 00:00:00 — En intagen som vill det ska förses med bl.a. kläder och skor. Utrustningen får dock begränsas om det är nödvän- digt för att förhindra att den intagne allvarligt skadar sig själv.32 Häktet Sollen- tuna har inte dokumenterat skälet till varför de kläder som S.B. tilläts bära be- gränsades. Att endast vara iförd kalsonger och undertröja kan av lättförståeliga skäl uppfattas som både obehagligt och förnedrande. Att begränsa den intagnes kläder är en ingripande åtgärd, och av den anledningen är det mycket viktigt att skälen till en sådan begränsning dokumenteras på ett noggrant sätt. Vidare är det viktigt att Kriminalvården kontinuerligt omprövar behovet av inskränk- ningen och därmed säkerställer att åtgärden inte blir mer ingripande än vad som är absolut nödvändigt. Häktet förtjänar kritik för att i denna del ha brustit i sin dokumentationsplikt. Av utredningen framgår att kriminalvårdspersonal utsatte S.B. för visst våld. Det råder delade meningar om omfattningen av detta och då i fråga om huruvida S.B. utsatts för slag med batong. Kriminalvården har fram- hållit att det inte finns någon dokumentation eller att det skulle ha framkommit något annat som tyder på att så skulle vara fallet. Jag gör bedömningen att yt- terligare utredning inte kan förväntas ge någon klarhet i denna fråga. I övrigt konstaterar jag att kriminalvårdspersonal har rätt att bruka våld mot en häktad person. Så får ske för att förhindra en rymning eller för att upprätt- hålla ordningen om den häktade med våld eller hot om våld sätter sig till mot- värn, eller på annat sätt gör motstånd när han eller hon ska hållas till ord- ningen.33 Kriminalvårdspersonal får bruka det våld som med hänsyn till om- ständigheterna är försvarligt för att en rymning ska hindras eller ordningen upp- rätthållas. 32Se 1 kap. 13 § FARK Häkte. 33Se 24 kap. 2 § första stycket . 2 015 /1 6:JO1 K R I M I N A L V Å R D Det saknas förutsättningar för mig att i efterhand bedöma dels om situa- tionen varit sådan att det förelegat en rätt för kriminalvårdspersonalen att an- vända våld mot S.B., dels om det våld som har kommit till användning har varit försvarligt. Av dessa skäl kommer jag inte att kommentera denna del av anmä- lan ytterligare. har även framfört klagomål över att S.B. var belagd med såväl midje- som fotfängsel i samband med transporten till huvudförhandlingen , samt att ett alltför stort antal kriminalvårdare närvarade vid förhandlingen. Klagomålen i denna del rör sådana ordnings- och säkerhetsfrå- gor som jag avstår från att uttala mig i. Det förhåller sig på samma sätt angå- ende beslutet att S.B. skulle vara belagd med fotfängsel under huvudförhand- lingen. Mot bakgrund av vad som har framkommit i remissvaret saknar jag skäl att ytterligare kommentera klagomål mot häktet . Jag konstaterar endast att utredningen inte ger anledning till kritik eller någon annan åtgärd. Kritik mot Kriminalvården, anstalten , för att inte ha fullgjort myndighetens underrättelseskyldighet till målsäganden enligt 35 § fängelseförordningen (Dnr 5182-2014) Beslutet i korthet: Av 35 § fängelseförordningen följer att om en intagen avtjänar straff för ett brott som har riktats mot någons liv, hälsa, frihet eller frid, ska målsäganden tillfrågas om han eller hon vill bli underrättad bl.a. om den intagnes permissioner och om när den intagne ska friges. I beslutet framhåller JO vikten av att Kriminalvården fullgör denna underrättelseskyl- dighet. Kriminalvården, anstalten , kritiseras för en bristfällig han- tering av en målsägandes begäran att hållas underrättad enligt den nämnda bestämmelsen. I en anmälan, som kom in till JO , framförde K.W. kla- gomål över att Kriminalvården, anstalten , inte hade informerat henne enligt 35 § fängelseförordningen (2010:2010) om en intagens, N.N., permis- sioner och frigivning trots att hon hade begärt detta. På omvägar fick hon reda på att N.N. hade frigetts och återvänt till den ort där hon är bosatt. Bristen på information har medfört psykiskt lidande för henne. K R I M I N A L V Å R D 2 015 /1 6:JO1 Inledningsvis inhämtades och granskades handlingar. Därefter remitterades an- mälan till Kriminalvården. Av remissvaret skulle framgå vilka rutiner som Kri- minalvården har för hanteringen av s.k. målsägandeinformation. I sitt remissvar anförde Kriminalvården, region , genom regionchefen , bl.a. följande: N.N:s [verkställighet, JO:s anm.] påbörjades och han frigavs villkorligt . Anstalten har ombetts att yttra sig. Av yttrandet framgår i hu- vudsak följande. ankom till anstalten . Dagen därpå, , skickades förfrågan om målsägandeinformation till K.W. via hennes målsägandebiträde advokat . inkom svar från K.W. om att målsägandeinformation önskades via brev till bostadsadressen [...] Under verkställigheten har N.N. varit beviljad sju ute- vistelser, samtliga jämlikt 9 kap. 1 § fängelselagen [2010:610, JO:s anm.]. Utevistelserna har varit förlagda till sjukvården i och de tre inle- dande har skett med bevakning och efterföljande med tillsyn. Av utred- ningen framgår dock att målsägandeinformation inte lämnats vid något av dessa tillfällen. Den enda anteckningen i Kriminalvårdens administrativa system som berör målsägandeinformation är daterad . Av anteckningen framgår att lämnande av målsägandeinformation om pla- nerad permission enligt 9 kap. 1 § fängelselagen be- aktats, men att det inte bedömts behövligt då permissionen, som beräknades omfatta , var planerad att äga rum i tillsammans med personal. I 35 § fängelseförordningen (2010:2010), Fäf, står att om en intagen avtjä- nar straff för ett brott som har riktats mot någons liv, hälsa, frihet eller frid, ska målsäganden tillfrågas om han eller hon vill bli underrättad om 1.i vilken anstalt den intagne är placerad, 2.den intagne förflyttas till en annan anstalt, 3.den intagne vistas utanför anstalt enligt 9 kap. 1 §, 10 kap. 1–4 §§ eller 11 kap. 1 § fängelselagen (2010:610), 4.den intagne, eller Kriminalvården, ansöker om omvandling enligt lagen (2006:45) om omvandling av fängelse på livstid, 5.den intagne friges, 6.den intagne rymmer eller fritas, eller 7.den intagne uteblir efter permission eller någon annan vistelse utanför anstalten. En begärd underrättelse om en planerad vistelse utanför anstalten behöver inte lämnas i de fall en underrättelse på grund av beslutad bevakning eller andra förhållanden framstår som uppenbart obehövlig. Detsamma gäller när en underrättelse kan befaras medföra fara för den intagnes liv eller hälsa. Inledningsvis kan konstateras att N.N. har avtjänat ett straff för ett brott som omfattas av regleringen om målsägandeinformation i 35 § Fäf. Målsä- gandeförfrågan har utgått i enlighet med bestämmelsen. 2 015 /1 6:JO1 K R I M I N A L V Å R D har under sin verkställighet beviljats utevistelse vid sju tillfällen, samtliga jämlikt 9 kap. 1 § fängelselagen. Utgångspunkten är att målsägan- den ska underrättas om dylika utevistelser. Anstalten har dock inte i något av nämnda fall lämnat någon underrättelse. Enligt 35 § 2 st Fäf behöver en underrättelse som på grund av beslutad bevakning eller andra förhållanden framstår som uppenbart obehövlig inte lämnas. Av förarbe- tena framgår när det kan finnas skäl att underlåta att skicka en begärd under- rättelse. Det första undantaget som nämns, och som är aktuellt i förevarande ärende, avser när en planerad vistelse utanför anstalten på grund av beslutad bevakning eller andra förhållanden har en sådan utformning att en under- rättelse framstår som uppenbart obehövlig. Här avses i första hand luft- hålspermissioner som säkerhetsmässigt kan jämställas med en vistelse i an- stalten eller en transport mellan olika anstalter och där permissionen sker på en plats där det framstår som ytterst osannolikt att målsäganden kommer att befinna sig, t.ex. ute i naturen. Även andra noggrant bevakade utevistel- ser bör kunna omfattas av undantaget från underrättelseskyldigheten. En förutsättning bör dock vara att utevistelsen inte kommer att äga rum på den ort eller i närheten av den ort där målsäganden bor. Skulle den intagne av- vika under den bevakade utevistelsen gäller naturligtvis underrättelseskyl- digheten fullt ut (prop. 1997/98:95 s. 70 och 71). I Kriminalvårdens hand- bok om underrättelse till målsägande står att permissioner med tillsyn inte säkerhetsmässigt är att likställa med bevakade permissioner. Vid permis- sioner med tillsyn ska därför underrättelse regelmässigt gå ut, såvida inte sådan underrättelse av andra orsaker framstår som uppenbart obehövlig t.ex. om den sker på en plats där det är osannolikt att målsäganden befinner sig. I aktuellt ärende har samtliga utevistelser varit förlagda till sjukvården i . De tre inledande utevistelserna har skett med bevakning och de efterföljande med tillsyn. Målsäganden är bosatt i [en annan del av , JO:s anm.]. Enligt bedömning kan det mot bakgrund av redovisade förarbetsuttalanden ha funnits skäl att överväga möjligheten att underlåta att skicka underrättelse om utevistelserna till målsäganden. Av utredningen framgår dock inte huruvida underlåtenheten att skicka inform- ation berott på förbiseende eller ett medvetet ställningstagande. Endast i ett fall har anstalten dokumenterat att de utifrån omständigheterna gjort be- dömningen att förutsättningar förelegat för att göra ett undantag från under- rättelseskyldigheten. Anstalten har således brustit i sin hantering av underrättelse till målsäganden avseende utevistelser enligt 35 § 3 p FäF. Av utredningen framgår vidare att någon underrättelse om frigivning inte lämnats p.g.a. förbiseende. Anstalten har således även brustit i sin skyldighet att underrätta målsäganden enligt 35 § 5 p FäF. Kriminalvården har inte utfärdat några generella rutiner avseende hante- ringen av s.k. målsägandeinformation utöver vad som framgår av Handbo- ken om underrättelse till målsägande (2012:3). kommenterade remissvaret och uppgav bl.a. att hon ansåg att hon, på grund av Kriminalvårdens misstag, om det är möjligt är berättigad till ett skäligt skadestånd. Skadeståndet skulle utgöra en kompensation för det akuta psykiska lidande hon orsakades när hon av en händelse fick reda på att N.N. I ett beslut anförde chefsJO Fura följande: K R I M I N A L V Å R D 2 015 /1 6:JO1 Av utredningen framgår att Kriminalvården, anstalten , var skyldig att informera K.W. om N.N:s permissioner och om när han skulle friges. Underrättelseskyldigheten regleras i 35 § fängelseförordningen, och Kriminal- vården har redogjort för paragrafens innehåll. Bestämmelsen har sin bakgrund i ett allmänt råd som 1988 utfärdades av dåvarande Kriminalvårdsstyrelsen.34 I rådet reglerades en skyldighet för dåvarande att ta kontakt med målsäganden och undersöka behovet av att han eller hon informerades om en intagens permissioner m.m. Informationen fick lämnas till målsäganden även om den intagne motsatte sig detta.35 I tiden därefter infördes en liknande bestämmelse om underrättelseskyldig- het i lagen (1991:1129) om rättspsykiatrisk vård.36 Vid införandet av den be- stämmelsen framhölls i propositionen att regeringen starkt hade betonat vikten av att på olika sätt stärka brottsoffrens ställning, bl.a. genom införandet av lagen (1988:688) om besöksförbud.37 Vidare uttalade det ansva- riga statsrådet följande: Enligt min uppfattning är det angeläget att den som har utsatts för t.ex. ett allvarligt våldsbrott inte hamnar i en sämre situation när det gäller sam- hällets stöd och skydd för att förhindra ny brottslighet av samme gärnings- man, om denne överlämnas till psykiatrisk tvångsvård som brottspåföljd i stället för att dömas till fängelse. Jag anser det därför vara motiverat med en underrättelseskyldighet från hälso- och sjukvårdens sida, i linje med vad som gäller inom kriminalvården, gentemot den som är målsägande i förhål- lande till en patient som genomgår rättspsykiatrisk vård som är förenad med särskild utskrivningsprövning.38 Mot bakgrund av att underrättelser till målsäganden i fråga om personer som är föremål för rättspsykiatrisk vård hade reglerats i lag, ansåg regeringen att det fanns ett behov av att införa en liknande bestämmelse i den då gällande lagen (1974:203) om kriminalvård i anstalt.39 kompletterades bestämmelsen med ett undantag som innebär att underrättelse inte behöver lämnas i vissa fall. Kriminalvården har i sitt remissvar närmare redogjort för undantaget. I sam- band med införandet av den nu gällande fängelselagen (2010:610) överfördes bestämmelsen om underrättelseskyldighet till 35 § fängelseförordningen. Kriminalvårdens underrättelseskyldighet till målsäganden är en del av ett regelkomplex som har införts under med det uttalade syftet att stödja och skydda personer som har utsatts för vålds- och sexualbrott. Syftet med underrättelsen är att målsäganden ska kunna vidta eventuella förberedelser och försiktighetsåtgärder i samband med att en intagen genomför utevistelser (per- missioner) eller försätts på fri fot. Tanken är att en målsägande inte ska behöva 34Se allmänna råd (ARK 1988:5) angående information från Krimi- nalvårdsverket i vissa fall till den som utsatts för våldsbrott eller hot om våld. 35Se justitieutskottets betänkande 1989/90:JuU5 s. 19. 36Se 28 § i den nämnda lagen. 37Numera lagen (1988:688) om kontaktförbud. 1990/91:58 s. 205. 1993/94:143 s. 49. 2 015 /1 6:JO1 K R I M I N A L V Å R D riskera att oförberedd träffa på den intagne och att potentiellt traumatiska upp- levelser för målsäganden därmed kan undvikas. Med detta sagt, är det av cen- tral betydelse att Kriminalvården sköter denna del av sitt uppdrag noggrant. En del av Kriminalvårdens uppdrag består i att dokumentera såväl när in- formation skickas ut till målsäganden, som när myndigheten gör bedömningen att sådan information är obehövlig. Det saknas såväl skäl som förutsättningar för mig att uttala mig om huruvida undantaget i 35 § andra stycket fängelseför- ordningen har varit tillämpligt i samband med N.N:s utevistelser. Däremot finns det anledning att framhålla det förhållandet att anstalten enbart vid en av de totalt sju permissionerna som N.N. genomförde gjorde anteckningar som visar att myndigheten uppmärksammat K.W:s begäran om att hållas informe- rad. Kriminalvårdens möjlighet att avstå från att informera målsäganden bygger på förutsättningen att myndigheten – exempelvis genom övervakning – kan ga- rantera att den intagne inte kommer att komma i kontakt med målsäganden. Av naturliga skäl saknas denna grundläggande förutsättning i samband med att en intagen försätts på fri fot. Anstalten borde därmed – i enlighet med K.W:s begäran – ha informerat henne när N.N. försattes på fri fot. Så har inte skett och jag ser allvarligt på det. Till saken hör att intagna som placeras i an- stalten som regel gjort sig skyldiga till sådan brottslighet där bestäm- melsen om underrättelseskyldighet ofta aktualiseras. Det borde därmed finnas en stor erfarenhet hos anstaltens personal att hantera den typen av frågor, och det är därför förvånande att anstalten på grund av ”förbiseende” missat att vidta en sådan grundläggande åtgärd. Jag är kritisk till anstaltens bristfälliga hantering, och jag förutsätter att Kri- minalvården vidtar nödvändiga åtgärder för att hos myndighetens personal un- derstryka vikten av att underrättelseskyldigheten fullgörs. Avslutningsvis vill jag nämna att JO inte har behörighet att pröva skadeståndsfrågor. K.W:s begä- ran i denna del kommer därmed inte att leda till någon vidare åtgärd från min sida. Med detta konstaterande avslutar jag ärendet. K R I M I N A L V Å R D 2 015 /1 6:JO1 Kritik mot Kriminalvården, anstalten Fosie, för brister i handläggningen av begäran om utevistelser m.m. (Dnr 5775-2014) Beslutet i korthet: Under en vistelse i Kriminalvården, anstalten Fosie, har en intagen beviljats bevakade permissioner för att genom- föra sjukhusbesök. Av utredningen framgår att medföljande personal regel- mässigt varit närvarande i undersökningsrummet när den intagne har under- sökts av läkare. Den sekretess som gäller inom hälso- och sjukvården är starkare än den sekretess som gäller inom kriminalvården. Detta förhål- lande, i förening med att det inte är ovanligt att intagna i samband med sjuk- husbesök får genomgå integritetskänsliga undersökningar, innebär enligt chefsJO att utgångspunkten måste vara att den intagne ska kunna undersö- kas av läkare i enrum även i samband med bevakade permissioner. Krimi- nalvårdsanstalter har ett stort ansvar att, i samråd med det sjukhus som ska besökas, planera sjukhusbesöket på sådant sätt att medföljande personal inte behöver närvara i samband med undersökningen. I beslutet kritiseras även anstalten Fosie för brister i handläggningen av en begäran om utevistelser. I en anmälan, som kom in till JO , framförde . klagomål över bl.a. det sätt på vilket Kriminalvården, anstalten Fosie, hade be- handlat hennes man (M.M.) i samband med en transport till sjukhus. Hon an- förde i huvudsak följande: besökte i för en undersökning. Anstalten Fosie hade beslutat att han i samband med trans- porten skulle ha såväl midje- som handfängsel och att han skulle följas av två uniformerade kriminalvårdare. Vidare var han tvungen att ha på sig Kriminal- vårdens kläder. När läkaren bad den medföljande personalen att frigöra en av M.M:s armar, vägrade personalen inledningsvis detta. Kriminalvårdarna häv- dade att kriminalvårdsinspektören inte hade gett dem tillstånd att lätta på handfängslen. Vidare stannade kriminalvårdspersonalen kvar i rum- met under hela undersökningen. Efter sjukhusbesöket ansökte M.M. om en särskild permission för att ge- nomgå en magnetkameraundersökning (MR-undersökning) . I ett beslut avslogs hans ansökan. I beslutet fanns inte någon motivering till avslaget. Anstaltens sjuksköterska antydde emellertid att skälet för avslaget var att anstalten bedömde att det fanns en risk för fritagning. Inledningsvis inhämtades vissa handlingar, däribland beslutet från den 6 okto- ber 2014. Av beslutet framgick bl.a. följande: Anstalten avslår [M.M:s] hemställan om särskild permission för att besöka center. 2 015 /1 6:JO1 K R I M I N A L V Å R D Utevistelser som planeras enligt ovanstående hänförs till 9 kap. Hälso- och sjukvård (FäL 2010:610) 1 § En intagen som behöver hälso- och sjukvård ska vårdas enligt de anvisningar som ges av läkare. Om den intagne inte kan undersökas eller behandlas på ett lämpligt sätt i anstalten, ska den allmänna sjukvården an- litas. Om det behövs, ska den intagne föras över till sjukhus. Ett tillstånd till vistelse utanför anstalt enligt första stycket ska förenas med de villkor som behövs. Om det är nödvändigt av säkerhetsskäl, ska den intagne stå under bevakning. Anstalten kommer att planera för utevistelse enl. 9 kap (FäL 2010:610) Anstalten avslår [M.M:s] ansökan om särskild permission då denna om- fattas av 10 kap, 2 § FäL 2010:610. Anmälan remitterades till Kriminalvården för yttrande. Därefter inkom . med en kompletterande anmälan i vilken hon anförde i huvudsak följande: Efter att M.M:s ansökan om permission avslogs avbo- kade anstalten Fosie utan förklaring det sjukhusbesök som skulle ha ägt rum . Han fick inte reda på om och i så fall när undersökningen skulle äga rum. När han talade med anstaltens sjuksköterska fick han reda på att an- stalten hade gjort en bedömning att det fanns en risk för att han skulle avvika samt ”underförstått” att det fanns risk för fritagning. blev M.M. transporterad till sjukhuset för undersökning. Han var ”bojad” och fastkopplad med ”läderkoppel” till medföljande personal. Vid röntgenundersökningen ville kriminalvårdspersonalen först inte ta av bojorna, men de var tvungna att göra detta för att undersökningen skulle kunna genomföras. Inför undersökningen skulle M.M. ta av sig alla kläder och ta på sig en ”sjukhusrock” och vidare blev han fastspänd i bädden som förs igenom röntgenapparaten. Under undersök- ningen satt medföljande kriminalvårdspersonal vid röntgenbritsen. Undersökningen resulterade i att M.M. kallades till en ny undersökning . Han ansökte om permission för att kunna genomföra undersökningen. Emellertid meddelade inte anstalten Fosie beslut förrän , dvs. efter det att besökstiden hade passerat. kom ytterligare en kallelse till M.M. på hans hem- adress innehållandes ett antal handlingar kopplade till ett sjukhusbesök. . kontaktade anstalten och talade med M.M:s kontaktman, ””. Hon upp- lyste honom om att brevet skulle lämnas till M.M. av en granne till henne. Vidare skannade hon in och skickade sjukhuskallelsen till anstalten per e-post. , vilket var , lämnade grannen brevet i anstaltens brevlåda. När M.M. frågade efter brevet , uppgav anstaltspersonalen att de inte kände till något brev. Han fick liknande svar . Först fick han brevet. Av ordningen i ku- vertet att döma hade anstalten tagit ut och läst innehållet. Vidare saknades två tvättsvampar som M.M. skulle använda inför sjukhusbesöket. Av kallelsen framgick att blodprover skulle tas . Eftersom M.M. fick handlingarna var det uppenbart att an- stalten hade avbokat sjukhusbesöket utan att informera honom om detta. Han har inte fått något skriftligt beslut eller motivering till detta. fick han träffa en läkare på sjukhuset. Åter bar han handbojor och medföljdes av uniformerad personal. Liksom vid tidigare sjukhusbesök vägrade personalen K R I M I N A L V Å R D 2 015 /1 6:JO1 att ta av handbojorna i samband med undersökningen. Vid undersökningen stannade kriminalvårdspersonalen kvar i undersökningsrummet. genomfördes ett nytt sjukhusbesök. Inför behand- lingen var M.M. tvungen att genomgå vissa förberedelser, som bl.a. innebar att viss kroppsbehåring skulle rakas bort och att han skulle förses med kateter. Kriminalvårdspersonalen uppgav att de skulle stanna kvar i rummet under för- beredelserna, trots att rummet låg på femte våningen. M.M. vägrade att gå med på detta och först efter att han hade hotat med att avbryta hela besöket gick vakthavande befäl via telefon med på att kriminalvårdspersonalen väntade ute i korridoren. Vidare ville kriminalvårdspersonalen vara med i operationsrum- met, vilket de inte fick av hygieniska skäl. Efter operationen fördes M.M. till sitt sjukrum. Kriminalvårdarna ”rensade” rummet på flaskor med handdesinfektion med motiveringen att det fanns en risk för att M.M. skulle dricka av dessa. Vidare nekades M.M. att ringa hem för att meddela sina anhöriga att operationen hade gått bra. fördes M.M. åter till sjukhus för en undersökning. Även var han iförd såväl hand- som midjefängsel. Läkaren bad medföljande kriminalvårdspersonal att lätta på handfängslet för att M.M. skulle kunna ta av sig byxorna och lägga sig på undersökningsbordet. Kriminalvårds- personalen vägrade att göra detta och M.M. fick problem med att ta av sig byx- orna och kalsongerna. Efter undersökningen kunde han inte ta på sig kläderna eftersom han hade handfängsel och kriminalvårdspersonalen var tvungen att hjälpa honom med detta. genomfördes ett kollegium för att ”fastslå” vad Kri- minalvården kunde hjälpa M.M. med för att underlätta hans återrehabilitering och förebygga de negativa konsekvenserna av frihetsberövandet. Närvarande kriminalvårdspersonal upplyste M.M. om att Kriminalvården inte hade något att erbjuda och att det han ”behövde” inte skulle komma att tillgodoses. Inne- börden av kollegiet var således att han ska hållas frihetsberövad utan att några för honom positiva åtgärder vidtas. Kriminalvårdens behandling av M.M. har varit såväl kränkande som diskri- minerande. Vidare har myndigheten baserat sin riskbedömning på tidigare verkställigheter som ligger långt tillbaka i tiden. Slutligen har anstalten förväg- rat honom möjligheten att kontakta olika myndigheter. Till anmälan hade . bifogat ett antal handlingar, däribland kallel- serna till . Även den kompletterande anmälan översändes till Kriminalvården för ytt- rande. I sitt remissvar anförde Kriminalvården, region , genom regionche- fen , bl.a. följande: