frsrdg · H304JO1 · 2015-11-06 00:00:00 — (Se 23 kap. 9 § första stycket RB och , a.a., s. Förhöret ska påbörjas när beslutet om hämtning har verkställts. Hämtning till förhör ska planeras så att man undviker onödig tids- spillan för den som ska höras. Vid ett beslut om hämtning bör utredningen ha kommit så långt att det finns förutsättningar för att hålla ett me- ningsfullt förhör med den som hämtats. (Se 5 § förundersökningskungörelsen, , a.a., s. 180 f. och JO 1975 s. Om förhöret av någon anledning inte kan påbörjas omgående bör den som hämtats få uppehålla sig i ett väntrum, förhörsrum eller annat lämpligt rum. I normala fall får det rummet inte vara låst. Den som är skyldig att stanna kvar för förhör får däremot hållas kvar med visst tvång, t.ex. bevakning. Det får dock endast vara sådant tvång som krävs för att hindra den förhörde från att avlägsna sig eller kommunicera med andra förhörspersoner. En person som endast är hämtad till förhör får inte åläggas restriktioner, och det är inte heller tillåtet att omhänderta mobiltelefon eller annan kommunikationsutrustning i syfte att hindra honom eller henne från att ta kontakt med andra personer, t.ex. för att en sådan kontakt skulle riskera att försvåra utredningen. Oönskade telefonkon- takter får i stället förhindras genom att förhörspersonen bevakas. (Se bl.a. Gun- nel , a.a., s. 181 f. och 189 och JO 2005/06 s. Utgångspunkten är alltså att den som hålls kvar för förhör ska placeras i en öppen lokal. Den som kan misstänkas för brott får dock under vissa omständig- heter tas i förvar, dvs. låsas in, som han eller hon är skyldig att stanna kvar för förhör. Det krävs då att förvar är nödvändigt med hänsyn till 2 015 /1 6:JO1 Å K L A G A R - , P O L I S - O C H T U L L Ä R E N D E N ändamålet med ingripandet, ordningen eller säkerheten (23 kap. 9 § fjärde stycket RB). I motiven till bestämmelsen anges att det kan finnas behov av att ta en misstänkt person i förvar om förhöret inte kan genomföras omgående. Som exempel ges fall där det kan finnas en risk att den som ska höras avlägsnar sig eller för en olämplig kommunikation med någon som också ska förhöras. (Se prop. 1996/97:175 s. 53 f.) I föreskrifter och allmänna råd om förvaring av personer i polisarrest anges att om ett förhör med en person som har hämtats med stöd av 23 kap. 7 § RB undantagsvis inte kan påbörjas , bör han eller hon uppmanas att vänta i ett väntrum, förhörsrum eller något annat olåst utrymme. Den som kan misstänkas för brott bör inte enbart på den grunden förvaras i en Sådan förvaring kan dock i undantagsfall vara ett alternativ till be- vakad vistelse i en olåst lokal när det t.ex. finns risk för att den frihetsberövade avlägsnar sig eller försvårar utredningen. (Se 2 kap. FAP 102-1.) Regler om kroppsvisitation enligt polislagen och häkteslagen Enligt 19 § första stycket 1 polislagen får en polisman kroppsvisitera en person som gripits eller omhändertagits i den utsträckning som är nödvändig av säker- hetsskäl för att vapen eller andra farliga föremål ska kunna tas om hand (s.k. skyddsvisitation). I häkteslagen finns det regler om kroppsvisitation som gäller bl.a. den som är intagen i en polisarrest för förvar. Den som ska tas in i en förvaringslokal ska senast vid ankomsten kroppsvisiteras eller kroppsbesiktigas för eftersö- kande av otillåtna föremål. Det behöver dock inte ske om det är uppenbart obe- (Se 1 kap. 3 § 2 och 4 kap. 2 § häkteslagen.) I 23 kap. 21 § RB anges att det ska föras protokoll över en förundersökning. De närmare reglerna om vad förundersökningsprotokollet ska innehålla finns främst i förundersökningskungörelsen. Där anges bl.a. att beslut och uppgifter om tvångsmedel ska antecknas i förundersökningsprotokollet (20 §). I 27 § polislagen finns bestämmelser om dokumentation av tvångsmedel, t.ex. gripande och omhändertagande av föremål. greps som misstänkt för våldtäkt mot sin dotter. Efter att han hade varit gripen i beslutades det att han i stället skulle hämtas till förhör utan föregående kallelse. Han ansågs fortfarande misstänkt och fördes till ar- restlokalen i väntan på förhör. Av utredningen framgår att det var C.E., dotterns mamma, som hade poli- sanmält honom. Det sexuella övergreppet skulle enligt anmälan ha begåtts nå- gon gång mellan och . Det har också kommit fram att det som anmälan avsåg redan hade polisanmälts och utretts ett antal Å K L A G A R - , P O L I S - O C H T U L L Ä R E N D E N 2 015 /1 6:JO1 var för den nu aktuella polisanmälan an- hållen i sin frånvaro för egenmäktighet med barn. Anledningen till detta var att hon inte hade lämnat över dottern i enlighet med ett domstolsbeslut som inne- bar att J.R. skulle ha ensam vårdnad om dottern. Min granskning har varit inriktad på besluten om tvångsmedel mot J.R. och placeringen av honom i arrestlokalen. Jag går därmed inte in på de andra frågor som J.R. tar upp i sin anmälan. Beslutet att gripa J.R. Ett beslut att gripa någon ska i princip grundas på en bedömning av om det finns skäl för häktning. I viss mån skiljer sig dock gripande från anhållande och häktning eftersom det är ett provisoriskt frihetsberövande som är avsett att gälla endast , innan åklagaren prövar frågan om den misstänkte ska anhållas eller friges. Även ett gripande är dock ett allvarligt ingrepp i den per- sonliga friheten. Det var som beslutade att J.R. Han har som skäl för gripandet angett att det skulle förhindra att J.R. tog kontakt med C.E. och dottern på sjukhuset, dvs. att det fanns en kollusionsfara. Polismyn- digheten har i sitt kompletterande yttrande uppgett att beslutet fattades mot bakgrund av att det fanns en risk att J.R. skulle avlägsna sig med dottern om polisen inte ingrep. Utredningen tyder på att det varit en upprörd stämning när polisen kom till familjecentret och även senare på akuten. Det är under sådana förhållanden sär- skilt angeläget att polisens agerande är professionellt och genomtänkt. Det är inte helt klarlagt vilka av de bakomliggande omständigheterna kände till när han fattade beslutet att J.R. Det verkar dock som om han drog förhastade slutsatser av de uppgifter han hade. Han har t.ex. angett att han på grund av flickans tillstånd var av uppfattningen att miss- tanken avsåg ett övergrepp som hade skett . Det är anmärkningsvärt att han inför beslutet inte förvissade sig om när det anmälda brottet skulle ha be- gåtts. Det har inte kommit fram vilka kontrollfrågor som ställdes till C.E. i samband med att anmälan togs upp och inte heller om det vidtogs några andra åtgärder, t.ex. att kontakta personalen på familjecentret, för att få en klarare bild av situationen. Beslutet att gripa J.R. fattades alltså på ett bristfälligt underlag och på oklara grunder. Att under sådana förutsättningar över huvud taget fatta beslut om fri- hetsberövanden är inte rättssäkert. I detta fall visade det sig att det var ett oriktigt beslut. Anmälan avsåg ett brott som skulle ha begåtts och som redan hade varit föremål för polisanmälan och utredning. Det fanns alltså varken någon tillräckligt stark misstanke mot J.R. eller några utrednings- skäl som motiverade ett gripande. Beslutet att gripa J.R. var alltså felaktigt. ska kritiseras för sitt beslut. Eftersom polismyndigheten självmant hävde gripandet finns det inte tillräcklig anledning till kritik för att gripandet inte anmäldes till åklagaren. Jag vill dock ändå erinra om att ett gripande skyndsamt ska anmälas 2 015 /1 6:JO1 Å K L A G A R - , P O L I S - O C H T U L L Ä R E N D E N Det är angeläget att den som gripits inte är frihetsberövad längre än nödvändigt innan saken prövas av åklagaren. Det kan i detta fall konstateras att J.R., när åklagaren väl tog över ledningen av förundersökningen, frigavs utan att förhör hade hållits. Beslutet att hämta J.R. till förhör utan föregående kallelse Efter att bl.a. fått information om att C.E. händelsen bedömde han att misstankarna mot J.R. hade försvagats och hävde beslutet om gripande. Detta var i sig en korrekt åtgärd. Han beslutade dock i stället att J.R. skulle hämtas till förhör utan föregående kallelse. fortfarande var misstänkt för våldtäkt mot barn. För att någon ska få hämtas till förhör i en situation som denna, dvs. föregående kallelse, krävs att det finns en konkret omständighet som talar för att förhörspersonen inte skulle följa en kallelse eller att han skulle undanröja bevis eller försvåra utredningen om han fick en kallelse. Av beslutet om hämt- ning av J.R. framgår inte något närmare om grunden för åtgärden. berg har inte heller i samband med utredningen hos JO anfört någon närmare har dock uppgett att det fanns en risk att utred- ningen skulle försvåras eftersom J.R. skulle hämta dottern från platsen. Att det fanns en risk att J.R. skulle påverka utredningen, t.ex. dotterns ut- saga, kunde i och för sig ha varit ett skäl för hämtning. Utan att göra någon ingående prövning kan jag konstatera att detta rimligtvis borde ha förutsatt att förhör också hölls med dottern. Oavsett det ska även misstankens styrka beak- tas vid prövningen av om det finns förutsättningar för hämtning. bakgrund av att det anmälda brottet redan hade varit föremål för polisanmälan och utredning anser jag inte att misstanken mot J.R. var sådan att det var befo- gat att besluta om hämtning. Liksom när det gäller gripandet fattades beslutet om hämtning på ett brist- fälligt underlag och utan att tillräckliga kontroller hade gjorts. det närmaste som en förhastad åtgärd som vidtogs när det stod klart att det inte fanns tillräckliga skäl för gripande. Det finns därför anledning att erinra om att hämtning till förhör inte får användas som substitut för ett gripande när förut- sättningarna för gripande inte är uppfyllda. Även beslutet om hämtning av J.R. till förhör var alltså felaktigt. Sellberg ska kritiseras för det beslutet. Förvar och kroppsvisitation av J.R. Eftersom jag anser att beslutet om hämtning av J.R. var felaktigt fanns det inte heller någon grund att hålla kvar honom för förhör. Min bedömning när det gäller åtgärder som vidtogs när J.R. förts till arresten görs dock utifrån de för- utsättningar som gällde vid den aktuella tidpunkten, dvs. Som framgått i avsnittet om den rättsliga regleringen får en misstänkt person som hämtats till förhör endast i undantagsfall placeras i polisarrest eller på an- Å K L A G A R - , P O L I S - O C H T U L L Ä R E N D E N 2 015 /1 6:JO1 nat sätt låsas in. För detta krävs att de rättsliga förutsättningarna för att ta per- sonen i förvar är uppfyllda och att det har fattats ett beslut om det. Då blir också häkteslagens regler om t.ex. kroppsvisitation tillämpliga. skyddsvisiterades inför transporten till polisstationen. Vid ankomsten till arrestlokalen kroppsvisiterades han, och vissa av hans tillhörigheter, bl.a. plånbok, omhändertogs. Han placerades därefter i det rum som kallas kapellet. har uppgett att det på grund av bristande dokumentation inte är klarlagt om J.R. togs i förvar eller endast hölls kvar för förhör. Myndig- heten har dock utan närmare motivering angett att det på grund av bl.a. ända- målet med ingripandet fanns förutsättningar för att ta J.R. Det ställer jag mig tveksam till. För att en person ska få tas i förvar krävs att det finns vissa särskilda skäl, t.ex. en risk att förhörspersonen avlägsnar sig eller för en olämp- lig kommunikation med någon som också ska förhöras. Några sådana omstän- digheter har inte kommit fram av utredningen. Under alla förhållanden borde polisen i så fall ha fattat ett beslut om förvar. Eftersom det inte finns något beslut om förvar dokumenterat måste utgångs- punkten för min fortsatta bedömning vara att J.R. inte var tagen i förvar. Där- med hade polisen inte rätt att kroppsvisitera honom och omhänderta hans till- hörigheter med stöd av häkteslagen. ska kritiseras för att detta ändå skedde. skulle med den utgångspunkten ha placerats i ett öppet utrymme. Det råder delade meningar om hur det var med den saken. är av uppfattningen att han var inlåst i det rum som kallas kapellet. har angett att kapellet är ett olåst utrymme. Vid JO:s inspektioner av arresten har det emel- lertid framgått att det kan variera om rummet låses eller inte. Min slutsats är att det inte med säkerhet kan fastställas hur det var när J.R. var placerad där. Det är en brist i utredningen, men det finns inte anledning att tro att ytterligare ut- redningsåtgärder skulle ge någon klarhet i frågan. Jag kan dock konstatera att polisen i vart fall inte hade rätt att låsa in J.R. och att det är allvarligt nog att han fick uppfattningen att han var inlåst. Lämp- ligheten i att över huvud taget placera personer som inte är tagna i förvar i arrestlokalen kan dessutom diskuteras. Det finns däremot inte anledning att ha någon invändning mot att J.R. bevakades, eftersom han enligt det beslut om hämtning som fattats var skyldig att stanna kvar för förhör och därmed fick hållas kvar med visst tvång. Ärendet illustrerar den osäkerhet som även enligt polismyndigheten råder om tillämpningen av bestämmelsen om rätt för polisen att ta någon i förvar. Po- lismyndigheten har gett uttryck för uppfattningen att J.R. kroppsvisiterades enligt häkteslagen, vilket förutsätter att ett beslut om förvar har fattats, som man gör gällande att han placerades i ett olåst utrymme. Detta framstår som in- konsekvent. Det är naturligtvis allvarligt att det inom polismyndigheten finns bris- tande kunskaper om förutsättningarna för en vanligt förekommande tvångsåtgärd. Myndigheten har uppgett att man har för avsikt att omgående göra en genomlysning av problematiken. Jag utgår från att det görs. 2 015 /1 6:JO1 Å K L A G A R - , P O L I S - O C H T U L L Ä R E N D E N En särskild fråga är hur polismyndigheten hanterade J.R:s mobiltelefon. Han anger själv att polisen tog telefonen ifrån honom i samband med att han greps och att han inte fick tillbaka den förrän han frigavs. På fråga från JO om vilket stöd polismyndigheten hade för att beslagta eller omhänderta J.R:s tillhörigheter har myndigheten hänvisat till att J.R. skyddsvisiterades enligt polislagen inför transporten till polisstationen och att han kroppsvisiterades enligt häkteslagen vid ankomsten till arresten. J.R:s uppgift om att mobiltelefonen togs ifrån honom redan i samband med gripandet har inte berörts. Det enda som kommer fram av dokumentationen i ärendet är att det i avvisiteringsprotokollet framgår att bl.a. mobiltelefonen förvarades i ett skåp i arres- ten tillsammans med J.R:s andra tillhörigheter. Det går utifrån den uppgiften inte att säkert säga om det var först vid ankomsten till arresten som telefonen togs ifrån J.R. Enligt min mening finns det i och för sig inte något skäl att ifrågasätta J.R:s uppgift om när polisen tog ifrån honom hans mobiltelefon. Jag måste ändå dra slutsatsen att det inte med säkerhet går att fastställa hur polisen hanterade hans mo- biltelefon och vilket stöd man hade för det. Med hänsyn bl.a. till att ärendet återre- mitterats en gång anser jag inte att ytterligare utredningsåtgärder i denna del är me- ningsfulla. Jag kan dock konstatera att såvida mobiltelefonen inte ansågs vara ett farligt fö- remål ger de bestämmelser som polismyndigheten hänvisat till inte någon rätt att ta ifrån J.R. hans mobiltelefon på det sätt som han påstår har skett. Om mobilte- lefonen omhändertogs på grund av att J.R. omfattades av restriktioner borde den i vart fall ha återlämnats när beslutet om gripande hävdes. Ett beslut om hämtning ger nämligen inte polisen rätt att omhänderta förhörspersonens mo- biltelefon för att hindra honom eller henne från att ta kontakt med andra perso- ner. Om däremot förhörspersonen tas i förvar och häkteslagens regler blir till- lämpliga kan en mobiltelefon anses vara ett otillåtet föremål som får omhän- dertas i samband med kroppsvisitation vid ankomsten till arresten. Kvarhållandet av J.R. hölls kvar hos polisen i innan han frigavs efter beslut av åklagaren. har anfört att beslutet om hämtning fattades snabbt, vilket medförde att förberedelserna för förhöret inte var klara när J.R. kom till arrestlokalen. När en person har hämtats till förhör ska förhöret påbörjas så snart som möj- ligt. Verkställigheten av ett beslut om hämtning ska föregås av en sådan plane- ring att ett meningsfullt förhör kan hållas när förhörspersonen kom- mer till förhörslokalen. Utgångspunkten för reglerna om kvarhållande är alltså att en förhörsperson inte ska behöva vänta på att förhöret påbörjas. Syftet med reglerna är i stället främst att det ska finnas möjlighet att hålla kvar någon när ett förhör behöver avbrytas för exempelvis kontroll av uppgifter. Det kan självklart finnas situationer när det av olika skäl inte är praktiskt genomförbart att inleda ett förhör. I J.R:s fall har polismyndigheten inte anfört något närmare om vilka förberedande åtgärder som vidtogs under Å K L A G A R - , P O L I S - O C H T U L L Ä R E N D E N 2 015 /1 6:JO1 den tid han väntade på förhör. Detta talar i viss mån för att J.R. kunde ha för- hörts – eller släppts – tidigare. Det är dock svårt att bedöma om längden på kvarhållandet i sig kan anses rimlig eftersom det är en följd av det felaktiga beslutet om hämtning. Att han hölls kvar så som illustrerar snarare att beslutet om hämtning var förhastat. Särskilt mot bakgrund av att den lagreglerade tidsfristen för kvarhållande har hållits finns det inte tillräckliga skäl att kritisera polisen för längden på kvarhållandet i sig. Sammanfattningsvis anser jag att det varken fanns rättsliga förutsättningar för att gripa J.R. eller att hämta honom till förhör. Det framstår som om de berörda befattningshavarna har missförstått situationen eller dragit förhastade slutsat- ser, och de har inte heller kontrollerat tillgängliga fakta. Detta har medfört att det har fattats felaktiga beslut, vilket har drabbat J.R. i en för honom redan pressad situation. Med denna bakgrund vill jag betona att beslut om tvångsme- del måste vara väl övervägda, även i brådskande fall. Av utredningen har det också kommit fram att det inom polismyndigheten råder osäkerhet om tillämpningen av bestämmelsen om rätt för polisen att ta någon i förvar, t.ex. i samband med hämtning till förhör. Det framstår som att man löst situationen med J.R. på det sätt som man tyckte var praktiskt snarare än vad som var rättsligt motiverat, och dessutom utan att något formellt beslut fattats. Det kan även noteras att det var först i samband med återremissen, efter en uttrycklig fråga från JO, som polismyndigheten uppmärksammade att det var oklart vilka grunder man hade för placeringen och behandlingen av J.R. Det har även framgått att det funnits brister i dokumentationen i några avse- enden. Jag vill därför erinra polismyndigheten om vikten från kontroll- och rättssäkerhetssynpunkt av att beslut om tvångsmedel dokumenteras på ett full- ständigt och korrekt sätt. Avslutningsvis kan jag också konstatera att de oklarheter som visat sig vid beslutsfattandet och behandlingen av J.R. den aktuella dagen har återspeglats i polismyndighetens yttranden till JO. Trots en relativt omfattande utredning har det inte gått att få fullständig klarhet i polismyndighetens handläggning i alla delar. Detta är anmärkningsvärt och naturligtvis otillfredsställande. Med dessa synpunkter avslutas ärendet. 2 015 /1 6:JO1 Å K L A G A R - , P O L I S - O C H T U L L Ä R E N D E N Kritik mot dåvarande i som utan rättsligt stöd fotograferat och genomfört en identitetskontroll av en kvinna och hennes dotter i deras bostad (Dnr 1422-2014) Beslutet i korthet: Två polismän som kallats till en lägenhet på grund av en anmälan om bråk begärde att en kvinna och hennes 15-åriga dotter som bodde i lägenheten skulle identifiera sig och att de skulle ställa sig mot en vägg för att låta sig fotograferas. Syftet med detta var att senare kunna jäm- föra fotografierna med en övervakningsfilm som visade två personer miss- tänkta för en stöld. Kvinnan och dottern var inte misstänkta för stölden, och någon kontakt med undersökningsledaren togs inte före fotograferingen. I en situation som den aktuella har det inte funnits utrymme att vidta åtgär- derna även om polismännen uppfattat det som att kvinnan och dottern sam- tyckt till dem. I beslutet kritiseras dåvarande i för att kvinnan och hennes dotter fotograferades och för att en identitetskontroll genomfördes utan att det fanns rättsligt stöd för åtgärderna. I en anmälan till JO mot dåvarande i (nu- mera , polisregion ) ifrågasatte A.M. att hon och hennes 15-åriga dotter fått identifiera sig och blivit fotograferade i sitt hem. Av anmälan framgick bl.a. följande. befann sig A.M. och hennes minderåriga barn i sitt hem när två polismän kom dit med anledning av en anmälan om bråk i lägenheten. Poliserna krävde att A.M. och hennes 15- åriga dotter skulle identifiera sig och därefter ställa sig mot en vägg för att låta sig fotograferas. De befann sig i en sådan situation att de inte kunde säga nej. känner sig kränkt och illa behandlad av det inträffade. (f.d. länspolismästaren och regionpolischefen ) yttrade sig över anmälan. I fråga om händelseförloppet lämnade polismyndigheten följande upplys- ningar: Polispatrullen 42-9300, polisinspektör och polisassistent , be- ordrades till i ärendet aktuell adress då en anmälare […] hade hört dunsar och barnskrik. Det konstaterades att det var lugnt i lägenheten. I lägenheten fanns en kvinna och flera barn varav en flicka på . an- sluter sig fadern i familjen. Några skäl till åtgärder i anledning av anmälan om lägenhetsbråk bedömdes inte föreligga. Polispatrullen har i avrapporteringspromemoria, som upprättades , uppgivit att de krävt legitimation av både den äldre och den Å K L A G A R - , P O L I S - O C H T U L L Ä R E N D E N 2 015 /1 6:JO1 yngre kvinnan samt att de skulle fotograferas. Detta då det fanns viss över- ensstämmelse med två kvinnor på en övervakningsfilm från en matbutik där en stöld hade ägt rum. De berörda befattningshavarna polisinspektören och polisassi- stenten lämnade bl.a. följande redogörelse: [De] förklarade för kvinnan och hennes äldsta dotter att [kvinnorna] till ut- seendet stämmer överens med två kvinnor som finns med på en övervak- ningsfilm från ett stöldbrott. [De] bad att få se kvinnornas identitetshand- lingar samt att få ta ett fotografi av dem. De förklarade att foto- grafierna kommer att [raderas] i det fall det visar sig att [kvinnorna] inte har något med brottet att göra. [De] uppfattade det som om de hade sam- tycke till åtgärderna att fotografera och kontrollera identiteten. Någon dokumentation i form av PM etc. om åtgärderna förutom fotografierna upp- rättades inte. gjorde följande bedömning: bedömning är att polismännen inte utan beslut av för- undersökningsledare, under de omständigheter som redovisats, haft rätt att genomföra en fotografering. Då identitetskontrollen gjordes med hänvis- ning till att fotografering skulle genomföras saknar även den åtgärden lagstöd. Patrullen har i sin höga ambition att lösa ett stöldbrott, med övervak- ningsfilmen på näthinnan, agerat reflexmässigt, utan att därvid närmare fundera över de rättsliga grunderna för åtgärden. anser vidare att polisområdet och ansvariga arbetsle- dare borde, i den stund övervakningsfilmen visades för ingripandepersonal, även tillförsäkrat sig om att det allmänna rättsläget kring bl.a. fotografering var känt för personalen. Polisen får inte utan uttryckligt lagstöd fotografera en person. Förutsätt- ningar för fotografering enligt bestämmelserna i [] förelåg således inte. Därmed förelåg heller inte någon rätt att göra en identitetskon- troll. Något beslut om fotografering hade heller inte inhämtats från under- sökningsledaren i ärendet rörande stöldbrottet. Av den redogörelse som po- lispatrullen lämnat framgår att de uppfattat det som att kvinnorna lämnat sitt medgivande till fotograferingen och identitetskontrollen. anser att i en situation som den aktuella kan man inte tala om någon reell frivillighet vilket för övrigt stöds av A.M:s skrivelse där hon ger uttryck för att hon uppfattade situationen som att hon inte hade något val.