frsrdg · H304JO1 · 2015-11-06 00:00:00 — Natur- ligtvis får den som verkställer kroppsbesiktningen vidröra kroppen […]. De undersökningsåtgärder som vidtog, t.ex. genomsökning av K.H:s underkläder m.m. faller inom vad som omfattas av institutet kroppsbesiktning. Liksom urinprovstagning innebär att den misstänkte i viss utsträckning tvingas blotta sig (jfr JO 2008/09 s.156), innebär en okulär kroppsbesiktning också ett integritetsintrång för den enskilde. Polismyn- digheten anser att det sätt på vilket åtgärden utfördes inte var felaktigt. En annan fråga är om det är lämpligt att på egen hand utföra åtgärden. Förekomsten av ett förrättningsvittne skulle även här kunnat spela en bety- dande roll ur ett rättssäkerhetsperspektiv för såväl den som är föremål för kroppsbesiktningen, K.H., som för den som genomför åtgärden, . [Enligt 5 § föreskrifter och allmänna råd om provtag- ning vid misstanke om bruk av narkotika och drograttfylleri, FAP 420-3] ska provtagning ske under övervakning i syfte att minska risken för mani- pulation. Det finns därför inte fog för påståendet att det skulle ha varit fel- aktigt av att observera K.H. Polismyn- digheten anser vidare att det inte var felaktigt av att i syfte att provtagningen ska ge resultat uppmana K.H. att sätta sig ned. Av utredningen framgår att , efter att urinprovstagningen inte kunnat genomföras inomhus, bestämde sig för att genomföra förhör med K.H. utomhus och att K.H. då tillfrågades om han ville försöka att lämna urinprov utomhus. […] [Det] föreligger skillnader mellan den situation som JO prövade i det ärende där polismyndigheten kritiserades för att [ha] genomfört urin- provstagning av en kvinna utomhus (JO 2008/09 s. 156) och den nu aktuella situationen. I det nu aktuella fallet gjordes försök att lämna urinprov inom- hus innan försöken, i anslutning till förhöret, fortsatte utomhus. [– – –] I det aktuella fallet delade och uppfattning att det skulle vara mindre ingripande att lämna urinprov på plats än att följa med till polisstationen. Objektivt sett torde det finnas goda grunder för denna intresseavvägning. finner vidare inte skäl att ifrågasätta att bedömningen har gjorts med K.H:s bästa för ögo- nen. Myndigheten anser likväl att det finns anledning att i detta fall inta viss återhållsamhet innan kroppsbesiktning utförs på plats. Av vad som har framkommit i utredningen har urinprovstagningen i ett första skede ägt rum inomhus i ett avskilt utrymme, dvs. Trots de eventuella praktiska svårigheter vad gäller möjligheterna till god uppsyn Å K L A G A R - , P O L I S - O C H T U L L Ä R E N D E N 2 015 /1 6:JO1 och närvaro av förrättningsvittne som ett genomförande i trånga utrymmen kan innebära anser polismyndigheten att det inte finns grund för kritik mot hur beslutet om kroppsbesiktning verkställdes i den delen. När det sedan gäller den provtagning som skedde utomhus gör polis- myndigheten följande bedömning. Det har inte framkommit annat än att K.H. inte motsatte sig att urinpro- vet genomfördes utomhus. Trots detta är det en vansklig uppgift att värdera huruvida ett reellt samtycke förelåg. Som framgår av nämnda JO-beslut fö- religger stor risk för att den enskilde, ställd inför polisens önskemål om att genomföra en viss åtgärd, inte upplever sig ha något egentligt val och att situationen i vart fall i efterhand kan upplevas kränkande. Polismyndig- heten anser vidare att det, särskilt med hänsyn till de ljusförhållanden som normalt råder , inte heller bör läggas någon avgörande vikt vid den omständigheten att provtagningen ägde rum i ett buskage väl undanskymt från insyn. Vidare finns i förevarande fall en po- lisstation inom ett förhållandevis kort avstånd från den aktuella platsen. Po- lismyndigheten anser mot denna bakgrund att urinprovstagningen i detta skede i stället borde ha ägt rum på polisstationen eller – efter förhöret ut- omhus – på nytt inne på toaletten. Någon sådan situation som föranledd av praktiska skäl och som undantagsvis kan ge anledning till avsteg från be- stämmelsen i 28 kap. 13 § andra stycket RB föreligger inte i det aktuella fallet. JO har konstaterat att urinprovstagning är en åtgärd av sådan integritets- kränkande karaktär att den måste anses vara av väsentlig omfattning (a. a. JO-beslut). I 28 kap. 13 § andra stycket RB föreskrivs att det vid förrättning som är av mera väsentlig omfattning ska, om den inte verkställs av läkare, såvitt möjligt ett av förrättningsmannen anmodat trovärdigt vittne närvara. har, mot bakgrund av vad som framkommit om hän- delsen, ingen erinran mot att det inte närvarade något vittne under förrätt- ningen. I sammanhanget bör framhållas att möjligheterna till vittnesnär- varo, med hänsyn till de personella resurser som finns tillgängliga på en polisstation, naturligtvis hade varit annorlunda om förrättningen hade skett där. Även den senare omständigheten talar alltså för att kroppsbesiktningen borde ha genomförts på polisstationen. anser sammanfattningsvis att det, med undantag av den del av kroppsbesiktningen som ägde rum utomhus, inte förekommit några omständigheter som tyder på att de åtgärder som vidtogs i samband med kroppsbesiktningen av K.H. var i strid med gällande bestämmelser. När det sedan visade sig att försöken att lämna urinprov inomhus på toaletten blev fruktlösa borde urinprovstagningen i stället ha vidtagits på polisstationen alternativt, efter att förhöret ägt rum utomhus, på nytt inomhus på toaletten. Vad gäller genomförandet av kroppsbesiktningen i övrigt anser polismyn- digheten att detta skett i enlighet med gällande regelverk. Det har i utredningen inte framkommit några omständigheter som talar för att det inträffade återkommande förekommer inom polismyndigheten. anser därför att det är tillräckligt att berörda personer inom myndigheten informeras om JO:s kommande ställningstaganden. Därigenom framgår även polismyndighetens ställningstaganden i frågan. kommenterade polismyndighetens yttrande och vidhöll det han hade framfört i sin anmälan till JO. I ett beslut anförde JO Renfors följande. 2 015 /1 6:JO1 Å K L A G A R - , P O L I S - O C H T U L L Ä R E N D E N Enligt 28 kap. 12 § (RB) får den som skäligen kan misstänkas för ett brott på vilket fängelse kan följa kroppsbesiktigas bl.a. för att utröna om- ständigheter som kan vara av betydelse för utredning om brottet. Enligt bestäm- melsen avses med kroppsbesiktning undersökning av människokroppens yttre och inre samt tagande av prov från människokroppen och undersökning av sådana prov. En kroppsbesiktning får inte utföras så att den undersökte riskerar fram- tida ohälsa eller skada. Vid beslut om och verkställighet av kroppsbesiktning ska proportionalitets- principen tillämpas. Den finns uttryckt i 28 kap. 3 a § RB och innebär att skälen för åtgärden ska uppväga det intrång eller men i övrigt som åtgärden innebär för den misstänkte (se hänvisning i 28 kap. 13 § första stycket RB). Hänsynsprincipen innebär bl.a. att diskretion bör iakttas vid verkställigheten av tvångsmedel. Principen kommer till uttryck i 23 kap. 4 § RB där det anges att en förundersökning bör genomföras på sådant sätt att ingen i onödan utsätts för brottsmisstanke eller får vidkännas kostnad eller olägenhet. Kravet på hänsyn kommer till uttryck även i 28 kap. 13 § andra stycket RB. Där anges att en kroppsbesiktning som är av mera väsentlig omfattning ska verkställas inomhus och i ett avskilt rum. Verkställs den av någon annan än en läkare ska ett trovär- digt vittne närvara, om det är möjligt. ansåg att urin- och blodprovstagning fick anses vara kroppsbesiktning av mera väsentlig omfattning som ska genomföras in- omhus och i ett avskilt rum (SOU 1996:125 s. 74). ChefsJO gav i ett beslut (JO 2008/09 s. 156 dnr 3526-2007) uttryck för att han delade den uppfattningen. Han angav att en urinprovstagning fordrar att den misstänkte i större eller mindre utsträckning tvingas blotta sig och att åt- gärden därför är av sådan integritetskränkande karaktär att den måste anses vara av mera väsentlig omfattning. I beslutet sades också att det undantagsvis kan finnas situationer när en kroppsbesiktning av mera väsentlig omfattning av praktiska skäl är svår att genomföra inomhus, men där tillfredsställande av- skildhet ändå kan åstadkommas. Därför överlämnades en kopia av beslutet till för kännedom. Någon ändring av bestämmelsen i 28 kap. 13 § RB har inte skett med anledning av beslutet. Bestämmelsen i 28 kap. 13 § andra stycket RB är inte särskilt utförligt kom- menterad i litteraturen. uttalar att varje form av undersökning som förutsätter att den misstänkte måste klä av sig helt eller delvis självfallet ska anses vara en förrättning av mera väsentlig omfattning och att de allra flesta kroppsbesiktningar i praktiken genomförs i avskildhet (se Straffprocessuella tvångsmedel, 3:e upplagan, s. 656). föreskrifter och allmänna råd om provtagning vid miss- tanke om bruk av narkotika och drograttfylleri (FAP 420-3) innehåller anvis- ningar om hur en sådan provtagning ska gå till. Av 5 § framgår bl.a. att urin- provstagningen ska utföras med stor noggrannhet och att den misstänkte ska övervakas på ett sådant sätt att det inte uppstår risk för manipulation eller annan påverkan som kan minska provets tillförlitlighet. Å K L A G A R - , P O L I S - O C H T U L L Ä R E N D E N 2 015 /1 6:JO1 Jag har ingen invändning mot bedömningen att K.H. var skäligen misstänkt för narkotikabrott och att det beslutades om en kroppsbesiktning. Min utredning har avsett hur urinprovstagningen genomfördes. En kroppsbesiktning som är av mera väsentlig omfattning ska, som framgått ovan, av hänsyn till den enskildes integritet verkställas inomhus och i ett avskilt rum. Om en urinprovstagning anses vara en kroppsbesiktning av mera väsentlig omfattning ger lagtexten inget utrymme för att genomföra provtagningen ut- omhus. Det är dock inte alldeles klart hur rekvisitet mera väsentlig omfattning ska tolkas. De åtgärder som får vidtas vid en kroppsbesiktning kan vara mer eller mindre ingripande i den enskildes fysiska integritet. Det kan t.ex. vara fråga om okulär besiktning av icke intima delar av kroppen, provtagning av s.k. kroppsprodukter (t.ex. blod, saliv, urin eller hår) eller fysisk undersökning av kroppens inre (t.ex. ändtarm, vagina eller mun). Det kan också vara fråga om en undersökning som genomförs med hjälp av teknisk utrustning som röntgen eller ultraljud. Ett urinprov kräver att den misstänkte i större eller mindre utsträckning tvingas att blotta sig och utföra en handling som de flesta nog uppfattar som intim. En urinprovstagning är dock typiskt sett inte sådan att polisen behöver granska nakna delar av kroppen okulärt eller fysiskt ta på den enskilde. Inte heller innebär den en fysisk undersökning genom intrång i den enskildes kropp. Till skillnad från blodprovstagning, som kan genomföras med våld, krävs dess- utom en medverkan av den enskilde (jfr användning av kateter vid urinprov- stagning i JO 2013/14 s. 101, dnr 915-2012). Även om en urinprovstagning i många fall måste anses vara en kroppsbe- siktning av mera väsentlig omfattning kan det, mot den angivna bakgrunden, finnas situationer när detta inte behöver vara fallet. Avgörande för den bedöm- ningen bör främst vara om den enskilde behöver blotta sig endast i mindre ut- sträckning. Av integritetsskäl bör utgångspunkten vara att urinprovstagningen ska ske inomhus och i ett avskilt rum även när den inte är av mera väsentlig omfattning. Jag anser dock att provet i sådana fall ska kunna lämnas utomhus i samband med ingripandet om den misstänkte självmant uttrycker önskemål om det och provtagningen kan genomföras i tillfredsställande avskildhet och med den vär- dighet som kan krävas av hänsyn till den enskildes personliga förhållanden. Jag delar polismyndighetens uppfattning att det inte finns grund för kritik mot att det gjordes försök att få ett urinprov av K.H. på bensinstationens toalett. Jag vill dock framhålla att det kan vara olämpligt att genomföra en kroppsbesiktning på allmänna toaletter eller andra i och för sig avskilda plat- ser som allmänheten normalt har tillträde till, bl.a. med tanke på de hygieniska förhållandena på platsen och den uppmärksamhet som ingripandet kan väcka. Det som kommit fram talar för att K.H. behövde blotta sig endast i mindre utsträckning och att kroppsbesiktningen därmed inte var av mera väsentlig om- fattning. Som nämndes tidigare bör utgångspunkten vara att en provtagning även i sådana fall ska ske inomhus och i ett avskilt rum, men kan ske utomhus 2 015 /1 6:JO1 Å K L A G A R - , P O L I S - O C H T U L L Ä R E N D E N om den misstänkte självmant uttrycker önskemål om det och tillfredsställande Det aktuella provet kunde enligt min bedömning lämnas i tillfredsställande har dock uppgett att han blev beordrad av polisen att lämna urinprovet utomhus och att han upplevde det som kränkande. Det har mot den bakgrunden inte funnits förutsättningar för polismyndigheten att genomföra Myndigheten, som alltså borde ha tagit med K.H. för provtagning på den närbelägna polisstationen, kan inte undgå kritik för hur Vad som har kommit fram i övrigt ger inte anledning till något särskilt utta- lande från min sida. Kritik mot för att ha lämnat ut sekretessbelagda uppgifter till en socialnämnd (Dnr 682-2014) Beslutet i korthet: En kvinna misstänktes för rattfylleri och narkotikabrott (eget bruk). Med anledning av att hon hade en underårig son (född ) gjorde en s.k. orosanmälan till socialnämnden. Anmälan gjordes trots att den provtagning som gjorts endast visade positivt resultat för substanser i en smärtstillande medicin som hon hade recept på. Förundersökningen avseende brotten lades senare ned. Uppgifter i en förundersökning omfattas av sekretess. Poliser har en an- mälningsskyldighet till socialnämnden när de i sin verksamhet får känne- dom om eller misstänker att ett barn far illa, vilken bryter sekretessen och innebär att sådana uppgifter kan lämnas ut. De får dock inte lämnas ut rutin- mässigt. En bedömning av omständigheterna i det enskilda fallet ska alltid göras. När polismyndigheten lämnade ut uppgifterna om brottsmisstankarna till socialnämnden måste det enligt JO ha stått klart för polisen att kvinnan inte längre var misstänkt för brott och att det enbart rörde sig om ett normalt bruk av medicin som hon hade recept på. Uppgifterna gav inte grund för miss- tanke om att hennes barn riskerade att fara illa och omfattades därmed inte av anmälningsplikten. kritiseras i beslutet för att ha läm- nat ut uppgifterna. I en anmälan till JO riktade U.M. klagomål mot för att polisen, utan att det funnits anledning till det, lämnat ut uppgifter till i U.M:s hemkommun om att hon misstänktes för rattfylleri och ringa narkotikabrott. Av anmälan och handlingarna i ärendet framgick bl.a. följande. U.M:s bil stoppades av polisen i en kontroll . Polisen misstänkte att U.M. var narkotikapåverkad och hon fick följa med för att lämna urin- och Å K L A G A R - , P O L I S - O C H T U L L Ä R E N D E N 2 015 /1 6:JO1 I samband med provtagningarna berättade . att hon åt smärtstil- lande medicin som var narkotikaklassad, och hon gav polisen lov att hämta in hennes medicinlista. Av rättskemiska under- sökning som blev klar framgick att provet innehöll just den narkotikaklassade substans som ingick i U.M:s medicin. Med anledning av analysresultatet och då U.M. hade en underårig son (född ) skickade polisen protokollet, där det framgick att U.M. misstänktes för rattfylleri och ringa narkotikabrott, till i kommunen. Socialtjäns- tens vuxenenhet kallade därefter U.M. till ett möte. Efter att U.M. hade förkla- rat att analysresultatet berodde på hennes medicin sade den person hon kallats till att egentligen inte skulle ha fått protokollet från polisen och att misstankarna skulle skrivas av. lades förundersök- ningen om rattfylleri och narkotikabrott ned. ansåg att det var fel av polisen att lämna uppgifterna till eftersom hon hade berättat om att hon åt medicin som skrivits ut av läkare och polisen hade tillgång till hennes medicinlista. Efter att ha granskat handlingarna begärde JO att skulle hämta in upplysningar från polismyndigheterna om praxis när det gäller att un- derrätta om misstankar om narkotikabrott och sedan yttra sig över det aktuella förfarandet. lämnade bl.a. följande upplysningar om den anmälda händelsen till : Sammanfattningsvis menar polismyndigheten att utlämnande av uppgifter om att en person testats positivt avseende bruk av droger inte kan ske slent- rianmässigt, utan måste föregås av en särskild sekretessprövning i varje en- skilt fall. I aktuellt fall har polisinspektör uppgett att bedöm- ningen att lämna ut information till har gjorts gentemot 3 § polislagen och 14 kap. 1 § socialtjänstlagen (SoL). Vidare att den sist- nämnda bestämmelsen har använts eftersom U.M. har en son född . får konstatera att det är korrekt att bedöma situationen utifrån 14 kap. 1 § SoL eftersom det finns barn med i bilden som kan fara illa men att det saknas en prövning utifrån den sekretessbrytande bestäm- melsen i 10 kap. 28 § offentlighets- och sekretesslagen (2009:400), OSL, om uppgiftsskyldighet. Bestämmelsen i 14 kap. 1 § SoL ger ingen själv- ständig rätt att lämna ut sekretessbelagda uppgifter utan sekretesspröv- ningen skulle också ha innefattat bestämmelsen i OSL. lämnade därefter bl.a. följande upplysningar: Av [polismyndigheternas] yttranden kan den slutsatsen dras att det inte finns någon enhetlig praxis när det gäller hur uppgiftslämnande till social- tjänsten närmare går till vid misstanke om rattfylleri och ringa narkoti- kabrott. Det finns dock inget som tyder på att uppgifter inte lämnas till so- cialtjänsten i enlighet med de bestämmelser som finns i bl.a. 6 § lagen (1988:870) om vård av missbrukare i vissa fall (LVM). 2 015 /1 6:JO1 Å K L A G A R - , P O L I S - O C H T U L L Ä R E N D E N De flesta polismyndigheter anger att de inte lämnar ut uppgifter rutinmäss- igt till utan först efter en sekretessprövning. Två myndigheter hänvisar dock enbart till 3 § polislagen i sina yttranden och det är något oklart om dessa myndigheter rutinmässigt lämnar ut uppgifter till social- tjänsten utan föregående sekretessprövning. Ett antal polismyndigheter lämnar ut uppgifter till med hänvisning till 14 kap. l § SoL, 6 § LVM samt 6 och 34 §§ lagen (1964:167) med särskilda bestämmelser om unga lagöverträdare (LUL). En myndighet har hänvisat till l, 3 och 21 §§ lagen (1990:52) med särskilda bestämmelser om vård av unga (LVU) och uppger att de tillämpar generalklausulen i OSL [10 kap. 27 §] vid utlämnande. Några myndigheter anför att praxisen kan skifta från polisområde (eller liknande) till polisområde eller enhet, men att man genom utbildning och lokala tjänsteföreskrifter avser att få till stånd en enhetlig praxis. Flera polismyndigheter anger att då de lämnar uppgifter avseende ratt- fylleri och ringa narkotikabrott sker det efter att analysresultaten är färdiga. Någon myndighet lämnar ut uppgifter först då förundersökningen är klar och det är klart att åtal ska väckas. Några myndigheter anger att när det gäller unga sker uppgiftslämnandet redan då misstanke uppkommit. Ett fåtal polismyndigheter har uppgett att de lämnar hela förundersök- ningen till . Det är oklart om dessa myndigheter menat såväl när misstänkt är underårig som icke underårig. (rikspolischefen ) gjorde bl.a. följande be- dömning: Uppgifter om att en person misstänks för rattfylleri och ringa narkotikabrott omfattas av sekretess. Den uppgiftsskyldighet som finns i bl.a. 14 kap. l § SoL och 6 § LVM innebär en sådan uppgiftsskyldighet som avses i 10 kap. 28 § OSL och som bryter sekretessen och möjliggör att uppgifter kan lämnas ut till socialtjäns- ten. Polisens skyldighet enligt 3 § polislagen att underrätta myndigheter inom innebär enligt bedömning inte en sådan uppgiftsskyldighet som avses i 10 kap. 28 § första stycket OSL och som bryter sekretessen. Härutöver bör uppgifter också kunna lämnas ut till med stöd av 10 kap. 2 § samt 10 kap. 27 § OSL. En annan fråga är hur många och vilka uppgifter som omfattas av upp- giftsskyldigheten. delar bedömning att en prövning måste ske för att kunna avgöra vilka uppgifter som omfattas av uppgiftsskyldigheten och att endast sådana uppgifter som kan antas vara av betydelse för bedömning ska lämnas (se Lenberg m.fl. Offentlighets- och sekretesslagen - En kommentar l Zeteo). Styrelsen vill härutöver nämna att vill polismyndigheten exempelvis att ett utdrag från misstankeregistret eller en sammanställning av uppgifter från detta register medföljer anmälan till socialnämnden måste detta bedö- mas separat, skilt från frågan om anmälningsskyldigheten och bestämmel- serna i 10 kap. 28 § OSL. I dessa fall blir det bestämmelserna i respektive registerförfattning, t.ex. lagen (1998:621) om misstankeregister och förordningen (1999:1135) om misstankeregister som styr möjligheten att lämna ut uppgifter, tillsammans med bestämmelserna i (i detta fall 35 kap. l § 7 OSL). Bestämmelserna om för vilka ändamål uppgifter får behandlas och bestämmelser om till vilka myndigheter uppgifter får lämnas ut kan i dessa fall innebära begräns- ningar i möjligheten att lämna uppgifter från vissa register till socialnämn- den. En bedömning måste göras i varje enskilt fall. Å K L A G A R - , P O L I S - O C H T U L L Ä R E N D E N 2 015 /1 6:JO1 En ytterligare fråga som är av betydelse är när en uppgift ska lämnas. Av 14 kap. l § SoL och 6 § LVM framgår att anmälan ska ske genast. Det ligger i sakens natur att ett sådant uppgiftslämnande ska ske skyndsamt för att ska kunna agera snabbt vid behov. Det finns dock för po- lisen i vissa fall möjlighet att avvakta med underrättelse. ”I de fall då det kan antas att syftet med beslutade åtgärder motverkas eller den framtida verksamheten - t.ex. en förundersökning i brottmål - skadas om uppgiften lämnas måste enligt motiven (prop. 1983/84:111 s. 57) förutsättas att upp- giften lämnas först när en sådan risk inte längre föreligger” (, Polislagen, En kommentar, uppl. 8, s. 44). I det nu aktuella fallet underrättade polismyndigheten skyndsamt vilket följer av lagstiftningen. finner inte att polismyndigheten agerat felaktigt i detta hänseende. Praxis inom polisen i den aktuella typen av ärenden visar att polismyn- digheterna som regel gör en bedömning i varje enskilt fall innan uppgifter lämnas till av såväl uppgiftsskyldigheten som sekretessen. Av polismyndigheternas yttranden framgår dock att det finns ett behov av uppföljning av och i en del fall förtydliganden av rutiner och riktlinjer av- seende bl.a. enligt vilka lagrum en prövning ska ske samt vilka uppgifter som kan och i så fall bör lämnas. anser det mycket angeläget att relevanta uppgifter av- seende personer som misstänkts för rattfylleri kan lämnas till som ett led i trafiksäkerhetsarbetet. Detta måste dock ske efter en bedöm- ning av uppgiftsskyldigheten och sekretessen i varje enskilt fall. I ett beslut anförde JO Renfors följande. Enligt 35 kap. 1 § första stycket offentlighets- och sekretesslagen (OSL) gäller sekretess för uppgift om enskilds personliga förhållanden som förekommer i en förundersökning, om det inte står klart att uppgiften kan röjas utan att den enskilde eller någon närstående till denne lider skada eller men. En uppgift som omfattas av sekretess enligt offentlighets- och sekretessla- gen får inte röjas för enskilda eller för andra myndigheter, om inte annat anges i bl.a. den lagen (8 kap. 1 § OSL). Enligt 10 kap. 28 § OSL hindrar sekretess inte att en uppgift lämnas till annan myndighet om uppgiftsskyldigheten följer av lag eller förordning. Sekretessbelagda uppgifter kan i vissa fall också lämnas till en annan myndighet om det är uppenbart att intresset av att uppgiften läm- nas har företräde framför det intresse som sekretessen ska skydda, enligt den s.k. generalklausulen i 10 kap. 27 § OSL. Polisens samverkan med andra myndigheter regleras i 3 § polislagen.