frsrdg · H304JO1 · 2015-11-06 00:00:00 — I det andra beslutet kritiserade jag att hembesöket, som gjordes hos en pappa under en barnavårds- utredning, genomfördes på ett sådant sätt att pappan uppenbarligen uppfattade det som att handläggarna medverkade till stöd för mamman. I det senare beslu- tet lyfte jag fram vikten av att företrädare för det allmänna iakttar regeringsfor- mens krav på saklighet och opartiskhet i verksamheten. Det kravet har aktuali- serats i flera av de refererade besluten. I tre beslut i ämbetsberättelsen, varav två rör och ett rör hand- läggningen av ett tillsynsärende hos Inspektionen för vård och omsorg (), behandlade jag bl.a. frågor om informationsinhämtning från internet och hand- läggares och myndigheters användning av sociala medier. Det är företeelser som inte har förekommit i mina klagomålsärenden, och det är angelä- get att frågan om dessa ”nya verktyg” i myndigheternas verksamhet kommer upp till diskussion hos berörda myndigheter. I den diskussionen är skyldigheten att iaktta saklighet och opartiskhet i verksamheten central. Som två av de refe- rerade besluten illustrerar kan man förvänta sig fler påståenden och anmäl- ningar om jäv, och risken är stor att allmänhetens förtroende för myndigheterna påverkas, även om en granskning skulle mynna ut i att det, som i dessa båda fall, inte bedöms vara fråga om jäv. En sådan utveckling skulle vara olycklig och det är, som jag framhöll i de två beslut som rör (dnr 2611- 2013 och 4436-2014), angeläget att myndigheterna tar fram riktlinjer och hand- läggningsrutiner om man avser att använda sig av sociala medier och infor- mationssökning på internet i verksamheten. Jag betonade också att det givetvis inte bör förekomma att handläggare och andra tjänstemän använder sig av pri- vata Facebookkonton eller liknande i ett tjänsteärende. Jag vill även lyfta fram två beslut, och , där man från kommuners sida framfört klagomål mot (SiS). Det första beslutet (dnr 3359-2014) avsåg klagomål från en stadsdelsför- valtning i på dröjsmål innan SiS kunde erbjuda en akut- plats vid ett särskilt ungdomshem. Det finns ingen bestämmelse som anger inom vilken tid SiS ska anvisa plats efter det att man har fått en ansökan. När det är fråga om akuta situationer, som t.ex. kan uppstå vid omedelbara omhän- dertaganden, ligger det dock i sakens natur att det som regel krävs att en plats kan tillhandahållas mer eller mindre . I ett yttrande i ärendet, som avsåg platssituationen , redogjorde SiS för vidtagna och pla- nerade åtgärder för att komma till rätta med problemen och uppgav att kön till akuta platser var undanröjd . Jag uttalade förståelse för att det inte är en lätt uppgift att genast kunna möta ett plötsligt ökat behov av plat- ser, men ansåg att SiS inte kunde undgå kritik för att man kunde erbjuda en akutplats först . 2 015 /1 6:JO1 T I L L R I K S D A G E N Det andra beslutet omfattade fyra ärenden med klagomål från tre olika kom- muner (dnr 260-2015 m.fl.). Även dessa ärenden rörde SiS svårigheter att an- visa plats vid särskilda ungdomshem eller, i något fall, plats vid ett LVM-hem. Klagomålen avsåg händelser –februari respektive . yttrade sig över samtliga klagomål utom det sistnämnda. dena visade att det fortfarande, trots de åtgärder som SiS vidtagit, är brist på platser vid de s.k. SiS-hemmen. Jag uttalade att det är oroande att situationen varit ansträngd och att det i några fall dröjt så länge som sex dagar innan SiS kunde anvisa en plats. Det kan medföra allvarliga konsekven- ser för de vårdbehövande om det omedelbara vårdbehovet inte kan tillgodoses, och socialnämnden ställs i en svår situation eftersom nämndens möjlighet att lösa problemet när SiS inte kan fullgöra sin uppgift är begränsad. förklarade att en av orsakerna till platsbristen är svårigheten att förutsäga kommunernas efterfrågan och uppgav att den främsta orsaken till den ökade efterfrågan är ökningen av antalet ensamkommande barn. SiS svar väcker bl.a. övergripande frågor om situationen för ensamkommande barn och deras om- Jag kommenterade inte den saken ytterligare eftersom dessa nog så viktiga frågor låg utanför ramen för mitt ärende. SiS för dröjsmålen och uppmanade SiS att återkomma med en redovisning av utvecklingen och vidtagna åtgärder. registrerades ca 300 klagomål inom detta område, en ökning med Ungefär lika många ärenden avslutades. redovisas i ämbetsberättelsen. Tre av dessa är s.k. initiativärenden som inletts efter iakttagelser vid inspektioner av psykiatriska och rättspsykiatriska kliniker. Inget av dem hade alltså anmälts till JO. I alla tre besluten (dnr 1170-2012, 3953-2013 och 6615-2012) kritiserades vårdinrättningarna för agerande i strid mot gällande lagstiftning. Som jag berörde i förra årets ämbetsberättelse befin- ner sig patienter som tvångsvårdas i en utsatt position och det är en patientgrupp som har svårt att själv bevaka sina rättigheter. arna är därför angelägna inspektionsobjekt, och jag kan bara beklaga att utrym- met för inspektioner inte är större. Som jag nämnt ovan finns det även inom detta område ett beslut som rör jäv och kontakter på Facebook. I en anmälan till JO gjordes gällande att en inspek- tör vid hade varit jävig vid handläggningen av ett tillsynsärende som gällde hälso- och sjukvården (dnr 2772-2014). Klaganden hänvisade bl.a. till ett utdrag från Facebook. Jag fann i beslutet att inspektören inte hade varit jävig vid handläggningen och uttalade ingen kritik. Jag tillade dock att det inte minst när det gäller sådan verksamhet som tillsyn kan vara lämpligt, om det är prak- tiskt möjligt, att en tjänsteman som upptäcker att det finns någon omständighet som kan påverka förtroendet för hans eller hennes opartiskhet i ärendet lämnar över ärendet till en kollega, även om omständigheterna inte är av så kvalificerat slag att det är fråga om jäv. T I L L R I K S D A G E N 2 015 /1 6:JO1 Drygt 300 klagomål som rör utbildningsväsendet registrerades , en ökning , och ungefär lika många avgjordes. Tre beslut redovisas i ämbetsberättelsen. Klagomålen på hantering av lärarlegitimationer har fortsatt att strömma in till JO. Cirka 70 klagomål mot registrerades . Med några enstaka undantag rör klagomålen långsam handläggning. Eftersom problemen är väl kända av JO, och yttrat sig i några tidigare ären- den, leder flertalet nya klagomål inte till någon utredning. Dock begärde jag i ett klagomålsärende att , utöver att yttra sig om just det ärendet, bl.a. skulle yttra sig över vad verket gör för att förkorta hand- läggningstiderna (dnr 2371-2014). Beslut i ärendet meddelades . Beslutet finns på JO:s webbplats, . Jag noterade i beslutet att de långa handläggningstiderna enligt berodde på det mycket stora antalet ansökningar och att det i många ärenden förekommer svårutredda och svårbedömda frågor. Jag menade att det redan in- nan legitimationssystemet infördes rimligen måste ha varit känt hur många verksamma lärare och förskollärare det finns i landet och att det därför borde ha varit möjligt att i större utsträckning än vad som verkar ha varit fallet förutse vilka problem som skulle kunna uppstå. Jag uttalade ingen kritik mot Skolver- ket eftersom frågan om vem eller vilka som kunde lastas för de felbedömningar som måste ha gjorts undandrog sig min bedömning. Däremot såg jag allvarligt på att handläggningstiderna hade fortsatt att vara långa. Min sammantagna bild då var att verket ”saknar förutsättningar för att hantera legitimationsärenden inom en rimlig tid”. Den bilden byggde på uppgifter på verkets webbplats . Enligt uppgifter på webbplatsen som- maren 2015 är handläggningstiderna ”för ärenden med utländsk examen […] cirka 9–12 månader på grund av att andra myndigheter och lärosäten är invol- verade i processen”. Där anges dock också att verket ”arbetar intensivt med att vara nere i 4 månaders handläggningstid ”. Bilden har alltså ljusnat , men jag räknar ändå med en viss tillström- ning av klagomål på handläggningstider även det kommande verk- samhetsåret. Det är naturligtvis beklagligt i sig. Än mer beklagligt är det dock att den här typen av ”verkställighetsproblem”, som hänför sig till snabbt och inte alltid helt genomarbetade reformer, riskerar att urholka allmänhetens för- troende för den offentliga verksamheten. Det framstår som betydligt allvarli- gare än en ökad arbetsbörda hos JO. Det råder stark sekretess för uppgifter inom såväl som hälso- och sjukvården. Klagomål som rör offentlighet och sekretess är därför vanliga inom mina ansvarsområden. registrerades 167 nya ärenden, 25 fler än fö- regående år. Förhållandevis många klagomål utreds. Inom mina områden med- delades det totalt 32 kritikbeslut som rörde denna ärendegrupp, som också omfattar ärenden om tryck- och yttrandefrihetsfrågor. I ämbetsberättel- sen redovisas fem kritikbeslut samt ett beslut som inte utmynnade i kritik. 2 015 /1 6:JO1 T I L L R I K S D A G E N Jag vill här lyfta fram ett mycket omfattande beslut, som bl.a. lett till dis- kussion och debatt kring frågor om användning av s.k. molntjänster i det all- I beslutet riktade jag allvarlig kritik mot vissa vårdgivare för att man hade ingått avtal om journalföring med ett företag trots att det inte var förenligt med reglerna om sekretess inom hälso- och sjukvården (dnr 3032- Avtalen innebar i korthet följande: Företagets personal (läkarsekrete- rare) fick behörighet av vårdgivaren att logga in i vårdgivarens elektroniska Inlästa diktat om patienterna blev därmed tillgängliga för läkar- sekreterarna, som lyssnade av diktaten och skrev in uppgifterna i patientens Läkarsekreterarna utförde arbetet på distans, i vissa fall från sina hem. I ärendet aktualiserades dels sekretessreglerna inom hälso- och sjukvården, dels regelverket om behandling av personuppgifter. Reglerna om behandling av per- sonuppgifter har ingen direkt betydelse för hur sekretessfrågan ska prövas. gan om en vårdgivare kan lämna ut sekretessbelagda uppgifter till någon som ska behandla uppgifterna för vårdgivarens räkning ska alltså prövas på vanligt sätt enligt sekretesslagstiftningen. Efter en genomgång och analys av regelver- ken fann jag att vårdgivarna inte hade haft rättsligt stöd för att lämna ut de sekretessbelagda personuppgifterna på det sätt som hade skett. ärendet gav intryck av att avtalsparterna främst hade lagt vikt vid sina respek- tive roller enligt reglerna om behandling om personuppgifter, och jag fann det anmärkningsvärt att vårdgivarna inte hade ägnat sekretessaspekterna större uppmärksamhet i samband med att de ingick avtalen. Ärendet illustrerar, som jag ser det, en fortgående utveckling mot att tekni- kens möjligheter och önskemålet om snabb och enkel handläggning ”vinner” över den enskildes behov av och rätt till skydd för den personliga integriteten. I ett remissyttrande uttryckte jag stor tveksamhet till förslagen i betänkandet Rätt information på rätt plats i rätt tid (SOU 2014:23). bl.a. att de föreslagna reglerna om utökad möjlighet för olika vårdgivare att få direktåtkomst till en patients personuppgifter skulle leda till en påtaglig risk för att skyddet för den enskilde patientens integritet försämras. På grund av betän- kandets omfattning och komplexiteten i frågorna hade jag inte haft möjlighet att göra någon djupare analys av förslagen. Jag har dock senare noterat att Da- tainspektionen, efter en grundlig analys, bestämt har avstyrkt att förslagen ge- nomförs samt att Justitiekanslern, som ställt sig bakom de bedömningar som Datainspektionen gjort, också har avstyrkt förslagen. Det är naturligtvis ytterst en politisk bedömning, vilken avvägning som ska göras mellan olika intressen. Att teknikutvecklingen öppnar nya möjligheter innebär emellertid inte med nödvändighet att möjligheterna ska utnyttjas. Under alla förhållanden måste det ske efter betydligt omsorgsfullare analyser än vad som hade gjorts i det nämnda I annat fall torde reglerna till skydd för den personliga integriteten snart ha förlorat all betydelse. Vill vi se en sådan utveckling? T I L L R I K S D A G E N 2 015 /1 6:JO1 3.4 JO (ansvarsområde 4) Till ansvarsområde 4 hör polis-, åklagar- och tullärenden, utlännings- och arbets- marknadsärenden samt vissa frågor som 1 972 klagomålsärenden och togs 15 ini- tiativ (inklusive inspektioner) inom mitt tillsynsområde. Antalet inkomna ärenden har minskat med drygt 200 i förhållande till förra verksamhetsåret, men ligger högre än . Under verk- samhetsåret avslutades 1 923 ärenden. dessa avgjordes genom beslut av en byråchef efter delegation. Störst antal klagomål riktas mot polisen. Antalet uppgick under verksam- hetsåret till 966, vilket är färre än föregående år men fler än . Antalet klagomål som rör åklagare ligger på ungefär samma nivå som , ca 190. Klagomålen mot är något fler än tidigare och uppgick under verksamhetsåret till 283. Antalet besvarade remisser var lägre än tidi- gare, 29 jämfört med 38 . Under verksamhetsåret har jag genomfört tre inspektioner, på gränspolisen- heten vid dåvarande i , på Åklagarmyndig- hetens åklagarkammare i och på Arbetsförmedlingen i . På mitt uppdrag har dessutom inspektioner genomförts under ledning av en områdes- ansvarig på fyra åklagarkammare med inriktning på ärenden om kontaktförbud. De har varit ett led i en serie inspektioner som är avslutad. Jag har öppnat ett initiativärende och bett att yttra sig över det som fram- kom vid inspektionerna, bl.a. brister i vissa fall när det gäller motiveringen av besluten. Efter en inspektion av ett särskilt slag på UD:s rättssekretariat kritiserades UD för att det tog oacceptabelt att lämna ut handlingar i fem fall (dnr 6276-2012 m.fl.). Den granskning av handläggningsrutinerna vid framställ- ningar om att få ta del av allmänna handlingar som genomfördes vid besöket visade att det generellt förekom långa handläggningstider och att det huvud- sakligen berodde på bristande personalresurser. för inspek- tionen hade resurser tillförts som de ansvariga tjänstemännen bedömde var till- räckliga. UD fick dock kritik för att man tillåtit en situation uppstå som lett till att framställningar om handlingsutlämnande inte handlagts aktivt, utan fått ligga i balans. I beslutet behandlade jag också gränsdragningen mellan de skyl- digheter en myndighet har enligt tryckfrihetsförordningen och myndighetens serviceskyldighet. Det finns anledning att framhålla att en myndighets – i och för sig lovvärda – serviceåtgärder inte får leda till att utlämnandet av allmänna 2 015 /1 6:JO1 T I L L R I K S D A G E N handlingar enligt tryckfrihetsförordningen fördröjs på grund av att resurserna inte räcker till. Delvis samma frågor behandlas i ett annat av mina beslut i årets ämbetsbe- Det har dessutom diskuterats i och bidragit till ett tillkänna- givande till regeringen (rskr. 2014/15:128). Beslutet rör frågan om hur en myn- dighet bör hantera frekventa framställningar från en och samma person om att få ta del av omfattande material (dnr 180-2014). mer och mer vanliga och beror säkerligen bland mycket annat på möjligheten att kommunicera med myndigheter via e-post. Det här fallet rörde en kommun som fann situationen med ett mycket stort antal skrivelser och förfrågningar samt framställningar om handlingsutlämnande från en och samma person Man ansåg att den påverkade kommunens möjlighet att arbeta effek- tivt och rättssäkert, och den upplevdes också som ett arbetsmiljöproblem. myndighet måste givetvis få vidta åtgärder för att hantera situationer av detta slag, och jag fann inte någon anledning att kritisera att personens förfrågningar enbart besvarades muntligen och att e-post från personen styrdes till kommu- Det fanns däremot skäl att kritisera kommunens åtgärd att i ett principbeslut ange att kommande framställningar från personen inte skulle tillmötesgås eller prövas. Ett sådant beslut är uppenbart rättsstridigt och innebar att kommunen satte sig över regler i lag och grundlag om offentlighet i det Kommunens beslut stod också i strid med kravet i re- geringsformen på saklighet och opartiskhet. I mitt beslut fick jag anledning att gå in på den fråga som också var aktuell i UD-ärendet, nämligen hur myndigheter ska hantera mycket frekventa och om- fattande framställningar om att få del av allmänna handlingar. ordningens regler om skyndsamhet och rätt att få ett överklagbart beslut gäller Det måste dock accepteras att det tar innan handlingar kan lämnas ut när det rör sig om ett omfattande material, och myndigheten måste få handlägga framställningarna i tur och ordning. Det är som redan påpekats också viktigt att en myndighet håller isär sina skyldigheter enligt tryckfrihets- förordningen och sin serviceskyldighet enligt förvaltningslagen. vidsträckt men inte obegränsad. Enligt tillkännagivande bör regeringen låta utreda frågan om möj- liga åtgärder för att med bibehållen respekt för offentlighetsprincipen möta de utmaningar som kan uppstå vid mycket frekventa och omfattande framställningar att få ta del av allmänna handlingar. I utskottsbetänkandet (2014/15:KU11) fram- hålls att offentlighetsprincipen och rätten att ta del av allmänna handlingar är av central betydelse för opinionsbildning, debatt och granskning och att myn- digheternas skyldighet att på begäran lämna ut allmänna handlingar bör vara långtgående och strängt reglerad. Så måste det självklart vara, och det återstår att se om det går att hitta en lösning som balanserar detta intresse mot intresset av att myndigheter också kan utföra sina ordinarie uppgifter. Långa handläggningstider för förundersökningar fortsätter att generera anmäl- ningar till JO. I flertalet fall ger yttrandena från polisen en dyster bild av läget T I L L R I K S D A G E N 2 015 /1 6:JO1 på många håll i landet när det gäller resurser för att handlägga ärenden som inte rör frihetsberövade eller unga misstänkta. Resursfrågan är främst en sak för statsmakterna, och min tillsyn av polis och åklagare när det gäller förundersök- ningar inriktas mer på renodlade frågor om rättssäkerhet och in- tegritet. Ett speciellt fall som rör långa handläggningstider finns med i årets ämbets- berättelse. Det rör (), numera av- delningen Nationellt forensiskt centrum (NFC) inom . SKL fick kritik för sina långa handläggningstider, framför allt när det gäller vapen- undersökningar. Det kan inte uteslutas att handläggningstiderna hos SKL på- verkat häktningstiderna och det är naturligtvis allvarligt. Jag utgår från att Po- lismyndigheten arbetar för att få ned handläggningstiderna och noterar att Statskontoret fått i uppdrag av regeringen att granska hanteringen av forensiska undersökningar. redovisade jag ett beslut där polisen kritiserades för långa hand- läggningstider i ärenden om vapentillstånd. Klagomål om detta har fortsatt att komma in. Jag har tagit upp frågan vid ett möte med ledningen för Polismyn- dighetens rättssekretariat. Jag kan också konstatera att regeringen uppmärk- sammat saken och gett polisen ett särskilt uppdrag att redovisa och utveckla hanteringen av vapentillstånd. De övriga ärendena på polis- och åklagarområdet i ämbetsberättelsen rör på ett eller annat sätt integritetsfrågor och vikten av att polisen har rättsligt stöd för sina tvångsåtgärder. i fick i ett beslut kri- tik för att ha gripit tre personer för tiggeri med hänvisning till lokala ordnings- föreskrifter (dnr 457-2014). Vid en domstolsprövning hade sedermera konsta- terats att den handling som misstankarna avsåg inte var straffbar. Jag kunde konstatera att misstanken dessutom avsåg en förseelse som endast kan leda till penningböter och att proportionalitetsprincipen innebär att det i princip är ute- slutet att gripa någon i sådana fall. I ett beslut kritiserades i för att ha lämnat ut uppgifter om en misstanke om rattfylleri och ringa narkotikabrott till trots sekretess och trots att det måste stått klart att det handlade om ett normalt bruk av medicin som den misstänkta hade recept på (dnr 682-2014). Jag har också kritiserat i Östergöt- lands län som utan rättsligt stöd hade fotograferat en kvinna och hennes dotter, för att kontrollera en misstanke om stöld. Det skedde i deras bostad, dit polisen kallats av en helt annan anledning (dnr 1422-2014). Ett annat beslut (dnr 3820-2013) handlar om genomförande av urinprovs- tagning utomhus. Enligt lag ska en kroppsbesiktning av mer väsentlig omfatt- ning verkställas inomhus i ett avskilt rum. Urinprovstagning får ofta anses vara av mer väsentlig omfattning, men det kan finnas undantag, t.ex. när den miss- tänkte endast behöver blotta sig i mindre utsträckning för att lämna provet. I beslutet uttalar jag att en urinprovstagning av integritetsskäl normalt ska ske inomhus, men kan ske utomhus i samband med ingripandet om den misstänkte självmant uttrycker önskemål om det och om provet kan lämnas i tillfredsstäl- lande avskildhet och med den värdighet som kan krävas. Det mest arbetskrävande och mest uppmärksammade av mina ärenden i årets ämbetsberättelse handlar om i register över mer 2 015 /1 6:JO1 T I L L R I K S D A G E N än 4 000 romer. 2013 att polismyndighetens behandling av personuppgifter i den uppgiftssam- ling som granskats hade allvarliga brister. Också åklagare fann allvarliga bris- ter men kom fram till att ingen enskild befattningshavare kunde hållas straff- rättsligt ansvarig för dessa. JK har beslutat att de som registrerats är berättigade till ersättning för kränkning med . Det såg länge ut som om någon utredning av saken från JO:s sida inte skulle behövas. Mot bakgrund av den straffrättsliga bedömningen ansåg jag emellertid att det fanns skäl att närmare granska ansvarsfördelningen inom i när det gällde de två aktuella uppgiftssamlingarna. De tidigare granskningarna visade alltså att det fanns allvarliga brister vid personuppgiftsbehandlingen i två uppgiftssamlingar som upprättats inom ra- men för polisens kriminalunderrättelseverksamhet. Det ändamål för person- uppgiftsbehandlingen som angetts var alltför generellt, loggning och gallring hade inte skötts och det hade inte angetts vilka som inte var misstänkta för brott. Bristerna fick mycket allvarliga konsekvenser, och jag pekar i mitt beslut på att felen fått till följd att det byggdes upp ett mer eller mindre permanent släktre- gister avseende ett stort antal personer av romskt ursprung. samlingarna har enligt min mening de facto fått karaktären av ett register över Min granskning visade att en förutsättning för dessa brister var den mycket otydliga ansvarsfördelningen inom polismyndigheten. polismyndigheten tillämpat för behandling av personuppgifterna medförde att beslut i praktiken fattades av personer som saknade behörighet för detta. heterna i ansvarsfördelningen innebar att de inblandade inte var medvetna om omfattningen av sitt ansvar. Det saknades styrning och kontroll över vilka upp- giftssamlingar som byggdes upp, och det fanns mycket begränsade möjligheter att upptäcka eventuella missförhållanden. Det saknades också tekniska möjlig- heter att tillämpa gällande rutiner för loggning, gallring och markering av per- soner som det saknades misstankar mot. Myndigheten kände till detta men vid- tog inte nödvändiga åtgärder för att säkerställa att integritetsskyddsbestämmel- Det inträffade visar på omfattande och allvarliga brister inom kriminalun- i fick därför allvarlig kritik, och jag ansåg att det låg ett tungt ansvar för bristerna på dem som under den aktuella tiden innehaft befattningen som chef för länskriminalavdelningen. svaret för de grundläggande bristerna när det gäller myndighetens organisation, instruktioner och praxis vilade dock ytterst på myndigheten som sådan och den Jag ansåg dock också att chefen för kriminalunderrättelsetjäns- ten i hade ett ansvar för att uppgiftssamlingarna faktiskt byggdes upp och att den polis som byggde upp dem hade ansvar för deras konkreta innehåll. Jag förutsatte i beslutet att den nya vidtar nödvändiga åt- gärder för att garantera att polisdatalagens integritetsskyddsbestämmelser ef- terlevs inom hela myndigheten. Enligt den information jag tagit del av arbetar