bet · H201KU16 · 2015-04-13 00:00:00 — Regeringen föreslog att kravet på att en vårdnadshavare har minoritetsspråket som modersmål skulle slopas även för gymnasieskolan och gymnasiesärskolan, medan kravet på att eleven ska ha goda kunskaper i språket för att ha rätt till modersmålsundervisning i dessa skolformer skulle kvarstå. Lagändringarna föreslogs träda i kraft . biföll propositionen (bet. 2013/14:UbU21, rskr. 2013/14:292). lämnade regeringen propositionen Möjligheter till fjärrundervisning (prop. 2014/15:44) med förslag till bestämmelser om fjärrundervisning i skollagen (2010:800). Ändringarna föreslogs träda i kraft . Syftet är bl.a. att förbättra möjligheten till en god utbildning även när det saknas en behörig lärare i ämnet eller kursen på elevens skola. Regeringen anger i propositionen att den bedömer att det är lämpligt att införa en möjlighet att erbjuda fjärrundervisning i vissa ämnen, bl.a. modersmål inklusive minoritetsspråk (s. 17). Vid riksdagsbehandlingen tillstyrkte utbildningsutskottet propositionen. Utskottet föreslog vidare tillkännagivanden om att regeringen i sin utvärdering av fjärrundervisning dels särskilt bör granska hur lagändringen påverkar huvudmännens incitament att anställa behöriga lärare, dels särskilt bör följa försöksverksamheten med fjärrundervisning och återkomma med en rapport , och att regeringen bör tillsätta två utredningar bl.a. om utökade möjligheter till modersmålsundervisning och studiehandledning på modersmålet. Kammaren beslutade i enlighet med utskottets förslag (bet. 2014/15:UbU3, rskr. 2014/15:141). Stärkt arbete med mänskliga rättigheter på nivå undertecknade Kommuner och Landsting (SKL) och regeringen en överenskommelse om att stärka arbetet med mänskliga rättigheter på nivå (dnr A2014/2289/DISK). Som en del av överenskommelsen har en kartläggning genomförts som ger en nulägesbild och identifierar behovet av stöd och insatser för att kunna omsätta mänskliga rättigheter i praktiken. Kartläggningen presenterades i en rapport . I rapporten konstateras bl.a. att rättighetsarbetet ofta saknar en tydlig struktur, att det råder en stor variation i definitioner av mänskliga rättigheter som tycks bygga på såväl politiska val som på kunskapsbrist och att invånare i olika kommuner, landsting eller regioner därmed får olika budskap om de mänskliga rättigheterna, och att arbetet inte alltid bedrivs utifrån ett rättighetsperspektiv. SKL ska redovisa en handlingsplan för hur arbetet ska bedrivas t.o.m. , och en slutrapport ska lämnas . Frågan om tillsyn på det minoritetspoliska området aktualiserades i samband med utskottets behandling av motionsyrkanden om äldreomsorg på de nationella minoritetsspråken (bet. 2009/10:KU30 s. 17 f.). Utskottet anförde då att det delade överväganden och bedömningar som regeringen lämnade minoritetspolitiska proposition, bl.a. i fråga om att införa ett uppföljningsansvar. Utskottet angav liksom regeringen att frågan om att införa en operativ tillsyn fick väckas på nytt om uppföljningsansvaret skulle visa sig vara otillräckligt för att förbättra efterlevnaden av minoritetsrättigheterna. Motionsyrkandena avstyrktes därmed. avstyrkte utskottet ett motionsyrkande om villkoren för den svenska minoritetspolitiken (bet. 2013/14:KU24 s. 20 f.). Utskottet bedömde att den gällande minoritetslagen gör det möjligt för nationella minoriteter att få inflytande i frågor som rör dem, och pekade på att uppföljningen av lagens tillämpning visat att de nationella minoriteternas möjlighet till inflytande har ökat. Utskottet menade att det är betydelsefullt att de åtgärder som har vidtagits inom ramen för minoritetspolitiken följs upp och utvärderas. I det nämnda betänkandet behandlade utskottet även en motion med en begäran om att följa upp utvecklingen av möjligheterna för barn som tillhör en nationell minoritet att tillägna sig sitt minoritetsspråk och att se över regelverket (s. 24 f.). Utskottet hänvisade till att regeringen i sin proposition om vissa skollagsfrågor lämnat förslag om att stärka rätten till modersmålsundervisning och såg mot den bakgrunden inga skäl att tillstyrka motionen. Utskottet delar uppfattningen att frågorna om bristande efterlevnad av minoriteters rättigheter är angelägna och vill understryka vikten av att de grundläggande rättigheterna får genomslag i hela landet. Utskottet noterar den kritik som har framfört mot när det gäller de minoritetspolitiska åtagandena, och förutsätter att regeringen beaktar de slutsatser och rekommendationer som har lämnats inom ramen för den internationella granskningen. Utskottet kan konstatera att regeringen har uppmärksammat att det tycks finnas oklarheter i lagstiftningen och brister i genomförandet på det minoritetspolitiska området och att regeringen har uttryckt en tydlig ambition att klargöra omfattningen av dessa problem. Utskottet kan vidare konstatera att det har tagits initiativ för att stärka arbetet med mänskliga rättigheter på nivå. Mot bakgrund av det arbete som inletts och de åtgärder som aviserats ser utskottet inte något skäl att nu ställa sig bakom ett tillkännagivande med anledning av de berörda yrkandena. Därmed avstyrks motion 2014/15:539 (C) yrkande 1, motion 2014/15:1895 (M) och motion 2014/15:2530 (MP). Utskottets förslag i korthet avslår ett motionsyrkande om förvaltningsområdenas utbredning. I motion 2014/15:23 yrkande 3 begär (FP) att arbetet med att öka förvaltningsområdenas utbredning bör fortsätta och att nödvändiga medel bör säkras för detta. Förvaltningsområden för samiska respektive finska och meänkieli inrättades 2000 i enlighet med regeringens förslag i propositionen Nationella minoriteter i (prop. 1998/99:143) och omfattade då sju kommuner i . I syfte att uppfylla bestämmelserna i den europeiska stadgan om landsdels- eller minoritetsspråk (minoritetsspråkskonventionen) gavs enskilda rätt att använda samiska, finska och meänkieli hos domstolar och förvaltningsmyndigheter med verksamhet i de geografiska områden där språken använts av hävd och fortfarande användes i tillräcklig utsträckning. Förslagen innebar också en rätt att i dessa områden få förskoleverksamhet och äldreomsorg helt eller delvis på dessa språk. Den geografiska begränsningen byggde på att man ansett att det kunde möta alltför stora hinder, både praktiskt och kostnadsmässigt, att tillämpa konventionens olika bestämmelser i områden där mycket få personer använder ett landsdels- eller minoritetsspråk. I propositionen framhölls också att en regional tillämpning av reglerna innebar en markering av språkens särskilda betydelse och historia i dessa områden, vilket ansågs kunna leda till att den kultur och historia som hänger samman med språken i dessa områden lyfts fram och får ökat stöd (s. 41 f.). ersatte en ny lag om nationella minoriteter och minoritetsspråk tidigare lagar på området (prop. 2008/09:158, bet. 2008/09:KU23, rskr. 2008/09:272). I 6 § lagen (2009:724) om nationella minoriteter och minoritetsspråk anges vilka kommuner som ingår i förvaltningsområdena för finska, meänkieli och samiska. Den nya lagen innebar att förvaltningsområdena för finska och samiska utvidgades med 18 respektive 13 kommuner. Som skäl för den föreslagna utvidgningen hänvisade regeringen till att hade pekat bl.a. på att fler enskilda behövde få tillgång till ett förstärkt minoritetsskydd för att regleringen skulle leva upp till åtaganden enligt de konventioner som rör skyddet av nationella minoriteter (prop. 2008/09:158 s. 73 f.). I lagen om nationella minoriteter och minoritetsspråk infördes också en möjlighet till frivillig anslutning till förvaltningsområdena. I 7 § anges att andra kommuner än de som anges i 6 § efter anmälan kan få ingå i förvaltningsområdet för finska, meänkieli eller samiska. Beslut att en kommun ska få ingå i ett förvaltningsområde fattas av regeringen. I propositionen anfördes att kommunalt engagemang och ansvarstagande för minoritetsåtaganden är av avgörande betydelse för att det minoritetspolitiska arbetet i förvaltningsområdena ska vara framgångsrikt. Vidare framhölls att ett sådant kommunalt engagemang också kan väckas genom de nationella minoriteternas eget arbete lokalt och genom att en dialog kommer igång mellan kommunala företrädare och de nationella minoriteterna (prop. 2008/09:158 s. 83). I fråga om frivillig anslutning till ett förvaltningsområde gäller enligt 4 § förordningen (2009:1299) om nationella minoriteter och minoritetsspråk att vid prövningen av om en kommun efter anmälan ska få ingå i ett förvaltningsområde ska hänsyn tas till om det finns ett uttalat intresse från berörda minoriteter för att kommunen ska ingå i förvaltningsområdet. Det är kommunen som ska visa att ett sådant intresse finns hos den berörda minoriteten i kommunen. Av 5–8 §§ förordningen framgår bl.a. att statsbidrag lämnas, i mån av tillgång på medel, till kommuner och landsting som är anslutna till förvaltningsområden för de merkostnader som uppkommer med anledning av de rättigheter som enskilda har enligt lagen om nationella minoriteter och minoritetsspråk. Förvaltningsområdenas utbredning –2015 ingick totalt 39 kommuner i ett eller flera av de förvaltningsområden som då inrättades genom den nya lagen om nationella minoriteter och minoritetsspråk. har ytterligare kommuner anslutit sig frivilligt. Senast beslutade regeringen att bevilja ansökningar från sju kommuner om att få ingå i det finska förvaltningsområdet och från ingår därmed sammanlagt 75 kommuner i förvaltningsområdena. För att skapa förutsättningar för utvidgningen av det finska förvaltningsområdet föreslogs i budgetpropositionen en årlig förstärkning av anslaget 7:1 Åtgärder för nationella minoriteter med (prop. 2014/15:1 utg.omr. 1 s. 94). Vid riksdagsbehandlingen bifölls proposi-tionens förslag i denna del (bet. 2014/15:KU1, rskr. 2014/15:50). i konstaterar i sin uppföljningsrapport om minoritetspolitikens utveckling att antalet kommuner som ansöker om att få ingå i förvaltningsområdena har fortsatt att öka sedan möjligheten infördes och att intresset på lokal nivå för framtida anslutningar inte heller visar några tecken på att avta (s. 16). Utskottet har behandlat frågan om en utvidgning av förvaltningsområdena, med anledning av en motion om en utökning av det finska förvaltningsområdet (bet. 2011/12:KU17 s. 39 f.). Utskottet har då avstyrkt motionerna med hänvisning till att det delar de överväganden och bedömningar som regeringen gjorde i den minoritetspolitiska propositionen när det gäller motiven till en utvidgning av förvaltningsområdena. Utskottet har också särskilt pekat på att minoritetsspråkslagen gör det möjligt för ytterligare kommuner eller landsting att efter regeringsbeslut frivilligt ansluta sig till ett förvaltningsområde. Vid den senaste behandlingen berörde utskottet två aspekter inför framtida uppföljningar av minoritetsspråklagens tillämpning: dels att lagstiftningen inte tar hänsyn till andelen minoritetsspråkkunniga medborgare i en enskild kommun utan låter majoriteten avgöra frågan om initiativ till en anslutning, dels att ersättningen till varje enskild kommun för deras merkostnader föranledda av minoritetsspråklagen varierar beroende på antalet kommuner som är anslutna till förvaltningsområdena (a.a. s. 43). Utskottet noterar att det antal kommuner som frivilligt ansöker om att få ingå i förvaltningsområdena har ökat stadigt och att intresset inte visar några tecken på att avta. Genom budgetpropositionen beslutades också om en årlig anslagsförstärkning för att skapa förutsättningar för den senaste utvidgningen av förvaltningsområdena. Med hänvisning till tidigare ställningstaganden och till vad som anförts avstyrker utskottet motion 2014/15:23 (FP) yrkande 3. Utskottets förslag i korthet avslår ett motionsyrkande om en utredning av finlandssvenskarnas ställning, bl.a. med hänvisning till tidigare ställningstaganden i frågan. I motion 2014/15:539 av (C) yrkande 2 begärs att regeringen utreder frågan om finlandssvenskarnas ställning med målet att alla sverigefinländare oavsett språk ska ha samma rätt till sin identitet och att kravet på finska som modersmål för att räknas in i den nationella minoriteten sverigefinnar tas bort. Motionären hänvisar till att finlandssvenskarna i har diskvalificerats som nationell minoritet trots att de uppfyller kriterierna enligt ramkonvention om skydd för nationella minoriteter. Bakgrund: tidigare utredningar m.m. erkände riksdag samer, sverigefinnar, tornedalingar, romer och judar som nationella minoriteter (prop. 1998/99:143, bet. 1999/2000:KU6, rskr. 1999/2000:69). hade i sitt betänkande (SOU 1997:193) konstaterat att ramkonvention för skydd av nationella minoriteter saknade en definition av begreppet nationell minoritet och att det överlämnades åt avtalsslutande stater att i varje enskilt fall bedöma för vem eller vilka de enskilda artiklarna skulle vara tillämpliga. Enligt kommitténs förslag borde en nationell minoritet uppfylla följande kriterier: • grupp med uttalad samhörighet som till antalet i förhållande till resten av befolkningen har en icke dominerande ställning • religiös, språklig, traditionell och/eller kulturell särart • historiska eller långvariga band med I fråga om sverigefinnarna angavs att de uppfyller samtliga föreslagna kriterier för att vara en nationell minoritet, och att det som främst skiljer dem från majoritetsbefolkningen är språket (s. 35 och s. 47 f.). Utredningen om finska och sydsamiska språken anmärkte i sitt delbetänkande (SOU 2005:40) att inte hade definierat vilka som skulle anses ingå i gruppen sverigefinnar (s. 40). I delbetänkandet gavs vissa definitioner. Med sverigefinne avsågs i det nämnda delbetänkandet i varaktigt boende personer som talar finska och ättlingar till dessa. Det kunde således vara finskspråkiga personer som invandrat till från och deras ättlingar. Ättlingarna behöver inte behärska finska språket för att kunna definiera sig som sverigefinnar. Med finlandssvenskar avsågs personer boende i som har svenska som modersmål, samt även personer med svenska som modersmål som flyttat till från och deras ättlingar. Med termen sverigefinländare avsågs både finskspråkiga och svenskspråkiga personer som flyttat till från och deras ättlingar, dvs. både sverigefinnar och finlandssvenskar boende i . I utredningens slutbetänkande (SOU 2006:19) uppmärksammades att frågan om finlandssvenskarnas status i förhållande till ramkonventionen tagits upp från sverigefinskt håll, och att i (Fris) hade uppvaktat utredningen i frågan. Med hänvisning till att det i ramkonventionen inte ställs några krav på att en minoritet bör ha ett annat modersmål än majoritetsbefolkningen menade att beslutet om de nationella minoriteterna i borde ändras så att sverigefinländare erkänns som en na-tionell minoritetsgrupp. I betänkandet uppgavs att företrädare för sverigefinnar hade ställt sig positiva till den lösningen och utredaren menade att frågan om finlandssvenskarnas status borde utredas (a.a. s. 409 f.) har i några sammanhang uppmärksammats på att den nära koppling som görs mellan ramkonventionen och minoritetsspråkskonventionen i svensk minoritetspolitik – dvs. sammankopplingen mellan erkännandet av nationella minoriteter och erkännandet av nationella minoritetsspråk – kan ifrågasättas. Exempelvis anför Fris i en skrivelse till utskottet att finlandssvenskarna har missgynnats av detta, då de trots sin samspråkighet med majoritetsbefolkningen borde kunna beviljas status som nationell minoritet enligt ramkonventionens kriterier. I förarbetena till de dåvarande minoritetsspråkslagarna angavs att med termen sverigefinnar avsågs personer som har finska som modersmål (prop. 1998/99:143 s. 24 och s. 33). Den finländska grupp som har svenska som modersmål ansågs inte ingå i gruppen. Den dåvarande regeringen hänvisade till att denna tolkning överensstämde med ändamålet med minoritetsspråkskonventionen. Regeringen ansåg att den svensktalande gruppen inte heller omfattades av åtagandena enligt ramkonventionen. Vid riksdagsbehandlingen av propositionen berördes frågan om huruvida även finlandssvenskarna i skulle anses ingå i den sverigefinska minoriteten och om den erkända minoritetsgruppen som helhet borde benämnas sverigefinländare i stället för sverigefinnar. Ett följdmotionsyrkande med denna innebörd avslogs. delade regeringens bedömning och uttalade att detta dock inte uteslöt att åtgärder som avser sverigefinnar även kan komma de finlandssvenska till del (bet. 1999/2000:KU6 s. 22). I förarbetena till lagen (2009:724) om nationella minoriteter och minoritetsspråk behandlades bl.a. frågan om att utöka antalet erkända nationella minoriteter mot bakgrund av att Utredningen om finska och sydsamiska språken gjort bedömningen att finlandssvenskarnas status i förhållande till ramkonventionen borde klargöras (prop. 2008/09:158 s. 60 f.). Regeringen fann dock inte något skäl att i det dåvarande skedet utöka antalet erkända nationella minoriteter. I skälen för regeringens bedömning anfördes inledningsvis att stater i samband med ratificeringen av ramkonvention och minoritetsspråkskonventionen väljer de grupper och de språk som de vill erkänna som nationella minoriteter och nationella minoritetsspråk. I fråga om finlandssvenskarnas ställning hänvisade regeringen till de bedömningar och ställningstaganden som gjordes i samband med minoritetspolitiska proposition. I propositionen anfördes vidare att finlandssvenskarnas status inte skulle förändras nämnvärt även om de gavs skydd enligt ramkonventionen, eftersom den materiella minoritetsrätten i första hand bygger på åtagandena i minoritetsspråkskonventionen. Regeringen framhöll också att den inte såg några hinder mot att en enskild finlandssvensk som identifierar sig med den sverigefinska gruppen deltar i och tar del av det stöd som ges sverigefinnar, eller att en enskild som upplever sig diskriminerad på grund av sin etnicitet anmäler detta. Ett motsvarande yrkande avstyrktes av utskottet (bet. 2013/14:KU24 s. 20 f.). Utskottet konstaterade då att det vid den senaste översynen av minoritetslagen saknades skäl att utöka antalet eller definitionen av de nationella minoriteter som erkändes vid ratificeringen av ramkonventionen och minoritetsspråkskonventionen. Även om vissa skäl enligt utskottet kunde anföras som grund för att finlandssvenskarna ska betraktas som en nationell minoritet, var det då inte berett att frångå sitt tidigare ställningstagande i frågan eller att utvidga vare sig de erkända nationella minoriteternas antal eller definition. Grunden för minoritetspolitiken och definitionen av erkända minoritetsspråk och nationella minoriteter framgår av regeringsformen, minoritetsspråkskonventionen, ramkonventionen och minoritetslagen. Vid den senaste översynen av minoritetslagen saknades skäl att utöka antalet eller definitionen av de na-tionella minoriteter som erkändes vid ratificeringen av de nämnda folkrättsliga konventionerna. Utskottet anser att vissa skäl kan anföras som grund för att finlandssvenskarna ska betraktas som en nationell minoritet, men är inte nu berett att frångå sitt tidigare ställningstagande i frågan eller att utvidga de erkända nationella minoriteternas antal eller definition. Enligt utskottets mening bör dock frågan om finlandssvenskarnas ställning utredas vid en framtida översyn av minoritetspolitiken. Utskottet avstyrker därmed motion 2014/15:539 (C) yrkande 2. Det finska minoritetsspråkets ställning Utskottets förslag i korthet avslår ett motionsyrkande om ett språkpolitiskt handlingsprogram för det finska minoritetsspråket med hänvisning till vidtagna och pågående åtgärder för att främja finskan och till nya regler om modersmålsundervisning och fjärrundervisning. I motion 2014/15:2284 av och (båda S) föreslås att en utredning tillsätts för att ta fram ett nationellt språkpolitiskt handlingsprogram för att stärka det finska minoritetsspråkets ställning. Enligt motionen är det rimligt att hela omfattas av samma rättigheter som dagens förvaltningsområden. Motionärerna anser bl.a. att rätten till finskspråkig förskola måste garanteras i praktiken, att modersmålsundervisningen måste stärkas och att användningen av finskan måste främjas särskilt bland yngre personer och inom olika personalkategorier. I motionen hänvisas bl.a. till att framfört kritik i fråga om bristen på lärare, läromedel och lärarutbildningar för de nationella minoritetsspråken i . I lagen (2009:724) om nationella minoriteter och minoritetsspråk föreskrivs vissa grundläggande rättigheter för samtliga fem nationella minoriteter i och vissa särskilda rättigheter för finsk-, samisk- och meänkielitalande. De särskilda rättigheterna innebär bl.a. att enskilda har rätt att använda minoritetsspråket i kontakter med myndigheter (8 §) och domstolar (13 §) med verksamhet i förvaltningsområdena. Rätten att använda minoritetsspråket vid myndighetskontakter gäller även utanför förvaltningsområdena om det finns kunnig personal (9 §), och myndigheterna ska enligt lagen verka för detta (11 §). Kommunerna i förvaltningsområdena har också särskilda skyldigheter att erbjuda förskola och äldreomsorg på minoritetsspråken (17 §). I fråga om äldreomsorg gäller detsamma utanför ett förvaltningsområde, om kommunen har tillgång till personal som är kunnig i språket (18 §§). I förarbetena till lagen uttalas att kunskaper i minoritetsspråk bör beaktas vid rekrytering (prop. 2008/09:158 s. 137 f.). Enligt lagen ingår 23 kommuner i det finska förvaltningsområdet (6 §). Lagen ger vidare möjlighet till frivillig anslutning till förvaltningsområdena efter beslut av regeringen (7 §). Senast beslutade regeringen att bevilja ansökningar från sju kommuner om att få ingå i det finska förvaltningsområdet (SFS 2014:1543), som från därmed omfattar sammanlagt 59 kommuner. för den europeiska stadgan om landsdels- eller minoritetsspråk lämnade 2014 sin femte periodiska rapport om . I rapporten framhålls att när det gäller det finska minoritetsspråket finns det ett behov av att förtydliga kommunernas skyldigheter i fråga om förskoleverksamhet och modersmålsundervisning. Brister konstaterades också inom utbildningsområdet vad gäller tillgång till tvåspråkig undervisning, utbildade lärare och lärverktyg. Kommittén anser att genomförandet av lagstiftningen skiftar mellan olika kommuner och att kommunernas skyldigheter enligt minoritetslagen och skollagen bör förtydligas. För många familjer som behöver stöd för att deras barn ska kunna lära sig ett minoritetsspråk uppges situationen vara en utmaning i synnerhet utanför de språkliga förvaltningsområdena. Utifrån expertkommitténs rapport rekommenderade • att stärka undervisningen i samtliga minoritetsspråk genom en heltäckande och strukturerad ansats baserad på talarnas behov och de aktuella språkens ställning • att säkerställa att modersmålsundervisningen uppfyller de krav som ställs i minoritetsspråkskonventionen och att eleverna erbjuds sådan språkundervisning att de får möjlighet att uppnå en god nivå i det aktuella språket • att öka mängden tvåspråkig undervisning i finska och samiska och skapa sådan undervisning i meänkieli • att utveckla ett seriöst och välfinansierat system för lärarutbildning i samtliga minoritetsspråk • att utveckla läromedel för undervisning i samtliga minoritetsspråk. En del av det minoritetspolitiska mål som fastställde 2008 är att stödja de historiska minoritetsspråken så att de hålls levande (prop. 2008/09:1, bet. 2008/09:KU1, rskr. 2008/09:83). I resultatredovisningen i budgetpropositionen (utg.omr. 1 s. 88 f.) konstateras i fråga om efterlevnaden av de nationella minoriteternas lagstadgade rättigheter att den nationella uppföljningen visar att insatserna i viss utsträckning har avstannat i kommunerna i förvaltningsområdena, och att det finns brister även i landstingens och berörda myndigheters arbete. Inom området språk och kulturell identitet framhålls att , och har fått i uppdrag att bygga upp och utveckla ämneslärarutbildning i de nationella minoritetsspråken.