bet · H201MJU12 · 2015-04-21 00:00:00 — 2009/10:184, bet. 2009/10:MJU24, rskr. 2009/10:353). I propositionen konstaterade den dåvarande regeringen att särskilt hade framhållit att lokala miljöorganisationer ska ha tillgång till rättslig prövning. Regeringen bedömde att ett medlemsantal på 100 personer kunde ses som en lämplig utgångspunkt, medan ett krav på högre medlemsantal ansågs tveksamt i ljuset av dom. När det gäller skyddsjakt vid en attack från en björn, varg, järv eller lo har ovan redovisats att det är tillåtet att döda rovdjuret utan tillstånd från myndigheten om det är uppenbart att ett angrepp på tamdjuret är förestående, om det finns skälig anledning att befara ett angrepp på tamdjuret och dödandet sker i omedelbar anslutning till att rovdjuret har angripit och skadat tamdjur eller om rovdjuret befinner sig inom inhägnat område avsett för skötsel av tamdjuret och det finns skälig anledning att befara ett angrepp där. Rovdjuret får dock bara dödas under förutsättning att det inte går att avvärja angreppet på annat sätt. I dessa akuta situationer hindras skyddsjakt således inte av möjligheten till överprövning. Regeringen har aviserat att man internt inom ska utreda möjligheten till en transparent och rättssäker processgång för licensjaktbeslut som är förenlig med , som besluten ska kunna vinna laga kraft innan jaktsäsongen börjar. Skälet är att beslut om licensjakt efter varg tagna av enligt jaktförordningen inte kan överklagas till domstol, vilket enligt regeringen är en beslutsgång som kritiseras. Besluten om förvaltningen av rovdjur har i ökad omfattning delegerats från till berörda länsstyrelser. är enligt 2 § förordningen (2009:1263) om förvaltningen av björn, varg, järv, lo och kungsörn indelad i tre rovdjursförvaltningsområden. För varje rovdjursförvaltningsområde finns ett samverkansråd för samverkan mellan länsstyrelserna i de län som ingår i förvaltningsområdet i frågor som rör förvaltningen av de stora rovdjuren. uppgift är att lämna förslag till miniminivåer (dvs. minsta antal föryngringar) till för förekomsten av björn, varg, järv och lodjur i rovdjursförvaltningsområdet och i vart och ett av de län som ingår i området. Samverkansråden ska även, med beaktande av rovdjursförvaltningsplanerna och de fastställda miniminivåerna, utforma långsiktiga övergripande riktlinjer för rovdjursförvaltningen i rovdjursförvaltningsområdet. Vid varje länsstyrelse finns en viltförvaltningsdelegation enligt förordningen (2009:1474) om viltförvaltningsdelegationer. Viltförvaltningsdelegationen är ett beslutande organ för samverkan i frågor som rör länets viltförvaltning. Viltförvaltningsdelegationerna ska bl.a. besluta om de övergripande riktlinjerna för viltförvaltningen inom länet, för licens- och skyddsjakt inom länet och för bidrag och ersättningar enligt viltskadeförordningen (2001:724). Vidare ska viltförvaltningsdelegationerna pröva frågor om godkännande av det förslag till miniminivåer för förekomsten av björn, lo, varg och järv i länet som ska lämnas till samverkansråden. Dessutom ska viltförvaltningsdelegationerna pröva frågor om godkännande av rovdjursförvaltningsplanen för länet. Syftet med viltförvaltningsdelegationerna är att uppnå acceptans för rovdjuren och åstadkomma ett regionalt ansvar och lokalt inflytande över rovdjursförvaltningen. De är därför sammansatta av representanter för olika intressen. Utöver ordföranden, som är landshövdingen, består en viltförvaltningsdelegation av företrädare för olika samhällsintressen och fem politiskt valda ledamöter. De politiska ledamöterna utses efter förslag av . De politiker som ingår i varje viltförvaltningsdelegation ska företräda allmänintresset och förstärka det lokala och regionala inflytandet. I de län där det finns en rennäringsdelegation ska en av de politiska företrädarna utses efter samråd med . Övriga ledamöter representerar intressena jakt och viltvård, naturvård, friluftsliv, markägare och brukare, lokalt näringsliv och turism, skogsnäringen och trafiksäkerhet samt arbetet mot illegal jakt. I län där det finns yrkesfiske, fäbodbruk eller rennäring ska även dessa intressen vara representerade. Enligt uppgift avser regeringen att utvärdera de regionala viltförvaltningsdelegationerna. Utvärderingen planeras att omfatta hur väl delegationerna fyller sin funktion, sammansättningen av delegationerna med fokus på balansen mellan olika intressen samt förutsättningarna för delegationerna att klara ett effektivt och rättssäkert beslutsfattande. Som inledningsvis påpekades har besluten om förvaltningen av rovdjur i ökad omfattning delegerats från till berörda länsstyrelser. får enligt 24 a § i jaktförordningen (1987:905) överlämna till att besluta om skyddsjakt efter björn, varg, järv, lo och kungsörn. Samma bedömning av möjlighet till annan lämplig lösning, av skadans art och av om gynnsam bevarandestatus för arten påverkas ska göras oavsett om det är eller som är ansvarig myndighet. får även överlämna att besluta om licensjakt efter björn, varg, järv och lo till länsstyrelserna i ett rovdjursförvaltningsområde, under förutsättning att antalet föryngringar för arten i rovdjursförvaltningsområdet överstiger de fastställda miniminivåerna. Förutsättningen för att licensjakt efter björn, varg, järv och lo ska kunna tillåtas är också, oavsett vilken myndighet som fattar beslutet, att det inte finns någon annan lämplig lösning och att jakten inte försvårar upprätthållandet av en gynnsam bevarandestatus hos bestånd i dess naturliga utbredningsområde. Jakten måste dessutom vara lämplig med hänsyn till stammarnas storlek och sammansättning samt ske selektivt och under strängt kontrollerade förhållanden. delegerade rätten att besluta om skyddsjakt efter björn, varg och lo till samtliga länsstyrelser i utom till i . Delegeringen gäller t.o.m. . delegerade även rätten att fatta beslut om licensjakt efter varg till länsstyrelserna i följande län: , , , , , , och . Delegeringen gäller t.o.m. . När det gäller frågor om hur länsstyrelserna och viltförvaltningsdelegationerna handlägger ärenden mot enskilda bör uppmärksammas att förvaltningsmyndigheterna utövar sin verksamhet självständigt under författningarna. Landsbygdsministern underströk i interpellationssvaret 2014/15:209 att det är olämpligt att ett statsråd har synpunkter på hur en myndighet hanterar ärenden. Utgångspunkten är att ansvariga myndigheter följer den gällande lagstiftningen. Landsbygdsministern ansåg att det är positivt att jakten på varg är regionaliserad och betonade att han har fullt förtroende för de myndigheter som hanterar frågorna. I betänkandet om en hållbar rovdjurspolitik framhöll utskottet att förvaltningsplanerna ska vara de centrala och regionala verktygen för den praktiska förvaltningen av rovdjuren. Därmed ska de också vara de adaptiva verktygen för att nå det övergripande och långsiktiga målet att varg, björn, järv, lodjur och kungsörn i ska uppnå och bibehålla en gynnsam bevarandestatus enligt art- och habitatdirektivet, som tamdjurshållning inte påtagligt försvåras och socioekonomisk hänsyn tas. Utskottet ansåg att en förutsättning för en framgångsrik hållbar rovdjursförvaltning är att det finns väl utvecklade förvaltningsplaner som säkrar att förvaltningen styr mot de mål som satts upp. Förvaltningsplanerna är lika viktiga som klara mål för att tydliggöra hur förvaltningen praktiskt ska gå till och är en förutsättning för att åstadkomma den långsiktighet och förutsägbarhet som efterfrågas av alla berörda intressegrupper. Det kan även framhållas att enligt sitt regleringsbrev ska genomföra en översyn av viltförvaltningen, inklusive förvaltningen av rovdjur, som ska resultera i en övergripande strategi för svensk viltförvaltning. Strategin ska innehålla en övergripande vision, mål och delmål för det ansvar som har som central myndighet för frågor om vilt, rovdjur och jakt samt en handlingsplan för att förbättra kapaciteten att samordna och vägleda länsstyrelsernas arbete med vilt- och rovdjursförvaltning. Uppdraget ska redovisas till . När det gäller frågan om ersättning för att utföra den skyddsjakt som man ansökt om anfördes i propositionen om en hållbar rovdjurspolitik (prop. 2012/13:191) att huvudregeln även fortsättningsvis bör vara att sökanden genomför och bekostar beviljad skyddsjakt. bör på samma sätt som få göra avsteg från det. Den dåvarande regeringen ansåg att en ordning där personal ska ombesörja skyddsjakt på annans mark strider mot den jaktliga tradition som råder i landet, där jakträtten är kopplad till en nyttjanderätt av marken. Det är inte statens ansvar att utföra skyddsjakt annat än när sådan jakt har initieras av en myndighet. Däremot kan staten vara sökanden behjälplig i viss mån. har ett statligt uppdrag att bistå myndigheterna med råd och förslag till åtgärder i det praktiska genomförandet av skyddsjakt och andra förebyggande åtgärder. Förbundets kunskaper bör kunna användas vid utformning av skyddsjakt, men det är de lokala jägarna som även fortsättningsvis bör vara ansvariga för jaktens bedrivande. Verkställighet av skyddsjakt bör därför som huvudregel ombesörjas av den som har ansökt om skyddsjakten. I propositionen påpekas dock att det finns omständigheter som talar för att – i likhet med vad som redan sker – bör kunna bidra med medel och bistå med verkställighet i vissa fall. Det kan exempelvis handla om skyddsjakt efter stora rovdjur i väglöst land, skyddsjakt efter sådana arter som järv och varg samt björnhonor med ungar, där det kan saknas beprövade jaktmetoder eller då det finns omständigheter som gör att besluten måste genomföras särskilt skyndsamt. I första hand bör dock skyddsjaktsbesluten utformas på ett sådant sätt att relevanta hjälpmedel vid jakt får användas och att utomstående jägare i görligaste mån kan anlitas. I sammanhanget kan också framhållas att genom målen för rovdjursförvaltningen och genom jaktlagen har slagit fast riktlinjerna för rovdjurspolitiken. Genom jaktförordningen har regeringen preciserat dessa riktlinjer. Vidare har , såsom den centrala myndighet som är ansvarig för rovdjursfrågor, tagit fram riktlinjer för beslut om skyddsjakt (rapport 6568). Riktlinjerna utgår från jaktlagstiftningen och innehåller tolkningar och rekommendationer som ska ge stöd för länsstyrelserna vid beslut om skyddsjakt. Utskottet bedömde i betänkandet om en hållbar rovdjurspolitik (2013/14:MJU7) att länsstyrelserna är väl skickade att bedöma frågor om skyddsjakt och bör kunna besluta självständigt i dessa frågor i länet. Avslutningsvis kan påminnas om det uppdrag som har fått att se över viltförvaltningen och att ta fram en handlingsplan för att förbättra kapaciteten att samordna och vägleda länsstyrelsernas arbete med vilt- och rovdjursförvaltning. Som ovan beskrivits godkände att det övergripande och långsiktiga målet för rovdjurspolitiken ska vara att varg, björn, järv, lodjur och kungsörn i ska uppnå och bibehålla en gynnsam bevarandestatus enligt art- och habitatdirektivet, som tamdjurshållning inte påtagligt försvåras och socioekonomisk hänsyn tas. godkände även mål för de nämnda rovdjursstammarna med bl.a. referensvärden för populationsstorlek och utbredningsområde. Toleransnivån för skador på ren orsakade av stora rovdjur skulle vara maximalt räknat på samebyns faktiska renantal. Den förra regeringen gav SLU i uppdrag att kartlägga hur angrepp av stora rovdjur påverkar landsbygdsföretagens hela ekonomi, inklusive indirekta kostnader. För lantbruksföretag med inriktning mot mjölk-, får- och nötköttsproduktion, fäbodbruk och biodling ska SLU föreslå en ersättningsmodell som syftar till att kompensera för de merkostnader som direkta och indirekta skador av ett angrepp av stora rovdjur medför. I uppdraget ingår även att analysera om, och i så fall under vilka omständigheter, bidrag bör lämnas för åtgärder som förebygger angrepp av rovdjur på hägnat vilt, biodling och liknande skadeutsatta verksamheter samt om ersättning bör lämnas för djur som har angripits av stora rovdjur inom vilthägn. SLU ska även utifrån de möjligheter som finns att förebygga skador på hägnat vilt samt fisk- och biodlingar analysera under vilka omständigheter allvarlig skada av stora rovdjur och andra fredade rovdjur på sådan verksamhet bör förebyggas genom skyddsjakt. Slutredovisningen av uppdraget ska lämnas . I en delredovisning av uppdraget bedömde SLU att det är befogat att lämna ersättning för skada av rovdjur på hägnat vilt i syfte att få mer kunskap om omfattningen på skadorna. När denna kunskap har vunnits är i stället förebyggande åtgärder, såsom bidrag till komplettering av stängsel samt skyddsjakt, att föredra framför ersättning för inträffade skador. Vad gäller björnstammens predation på ren framfördes i propositionen om en hållbar rovdjurspolitik att skadorna är koncentrerade till en väl definierad tidsperiod () och till specifika kalvningsområden. De områden där det regelmässigt föds renkalvar är relativt begränsade i förhållande till björnens huvudsakliga utbredning. Den studie om björnens predation på ren som har utförts av SLU visar dock på en högre predation i dessa områden än vad man har haft kännedom om. Utskottet bedömde i betänkandet att en utökad skyddsjakt i dessa områden kan antas ha liten påverkan på gynnsam bevarandestatus på björnstammen men vara av stort värde för att begränsa skadorna på rennäringen (bet. 2013/14:MJU7). Den dåvarande regeringen uppdrog åt SLU att undersöka hur kalvning i hägn och områdesinriktad jakt efter björn i kalvningsområde för ren påverkar överlevnaden i renhjorden. Arbetet ska utföras i samverkan med Skandinaviska . Av redovisningen ska en ekonomisk konsekvensanalys av åtgärden kalvning i hägn framgå och en analys av i vilken mån åtgärden kalvning i hägn kan rekommenderas andra samebyar. Därutöver ska ett förslag om kalvning i hägn som en stödberättigad åtgärd riktad till samebyar presenteras. I en delredovisning av uppdraget indikeras att kalvning i hägn har positiv effekt såväl när det gäller att skydda från predation som när det gäller det ekonomiska resultatet. Slutredovisningen av projektet ska lämnas till . När det gäller ersättningsnivåer kan redovisas att enligt 4 § viltskadeförordningen (2001:724) lämnar ersättning för skador på ren som orsakas av varg, björn, järv, lo eller kungsörn. Enligt 5 § lämnas ersättning för skador som orsakas av björn och kungsörn om arterna förekommer inom en samebys betesområde. Ersättningen betalas ut utan ansökan. Av regleringsbrev för anslaget 1:23 Främjande av rennäringen m.m. framgår att förekomst av björn ersätts med högst och fördelas mellan de ersättningsberättigade samebyarna i förhållande till betesområdenas areal. Avslutningsvis kan framhållas att regeringen har aviserat att man avser att öka anslagen för viltskydd samt att ge ett uppdrag till att utreda möjliga nya och effektivare skydds- och stödåtgärder i syfte att förebygga viltangrepp och viltskador på tamdjur och husdjur. har i modern tid aldrig haft så stora rovdjursstammar som . Utskottet konstaterar med tillfredsställelse att föresatsen att bevara rovdjuren har lyckats. Utskottet vill i detta sammanhang betona att den nya rovdjurspolitik som beslutades fyller en viktig funktion eftersom den möjliggör en balans mellan målet att bibehålla gynnsam bevarandestatus för de stora rovdjuren och hänsynen till de människor som lever och verkar i rovdjurstäta områden. Rovdjursangrepp på tamboskap och husdjur kan orsaka skada för enskilda lantbrukare och leda till otrygghet. Utskottet anser därför att regeringen bör säkerställa att det går att bedriva en ändamålsenlig skyddsjakt kombinerat med ersättningar till dem som får sina tamdjur rivna och dödade av rovdjur. Det är angeläget att den tidigare beslutade rovdjurspolitiken ligger fast och att det genomförs en riktad selektiv jakt på varg. Detta bör ges regeringen till känna. Utskottet tillstyrker därmed motion 2014/15:2974 (C, M, FP, KD) yrkande 18. Motionerna 2014/15:1248 (M) yrkande 6, 2014/15:1276 (M), 2014/15:2024 (M), 2014/15:2977 (M) yrkande 2, 2014/15:1573 (C) yrkande 6, 2014/15:1797 (C) yrkande 1 och 2, 2014/15:2543 (C) yrkande 2 och 2014/15:1574 (KD) yrkande 2 lämnas utan vidare åtgärd mot bakgrund av vad som har anförts ovan. Utskottet anser att Århuskonventionen föreskriver viktiga principer för möjligheten att få ett brett samhälleligt deltagande i beslutsprocesser på miljöområdet. Beslut om miljön riskerar att fattas utan att det allmänna intresset eller kommande generationers intresse av att skydda och bevara miljön tas till vara, om inte förespråkare för dessa intressen kan komma till tals. Enligt utskottets mening leder väl belysta frågor till beslut som gagnar samhället i sin helhet bättre. Utveckling av rättspraxis leder dessutom till ett successivt mer stabilt rättsläge. Som ovan har påpekats förhindrar rätten att överklaga inte skyddsjakt på enskilds initiativ när det finns en överhängande fara för rovdjursangrepp. Utskottet anser att de gränser för intresseorganisationers medlemsantal som föreskrivs i 16 kap. 13 § förefaller väl avvägda. Avslutningsvis noterar utskottet att har gett prövningstillstånd för att avgöra vissa aspekter av Århuskonventionens tillämpning i nationell rätt. Mot bakgrund av det anförda avstyrks motion 2014/15:2977 (M) yrkande 5. har det skett en förskjutning av beslutsfattandet från till länsstyrelserna i syfte att öka den regionala förankringen och därmed förbättra förutsättningarna för en samexistens mellan människor och rovdjur. Den regionala rovdjursförvaltningen bör enligt utskottets mening även i fortsättningen vara kopplad till länen. Genom införandet av viltförvaltningsdelegationer har en del beslutsmakt flyttats över till detta organ, i vilket det sitter representanter för de politiska partierna, myndigheter och intresseorganisationer. Viltförvaltningsdelegationerna har beslutanderätt i övergripande frågor om viltförvaltningen, men det är inte tydligt definierat vad dessa övergripande frågor innebär. Utskottet anser därför att det borde göras en översyn av huruvida det är möjligt att förtydliga viltförvaltningsdelegationernas mandat och beslutanderätt samt om möjligt förstärka deras befogenheter som ett steg i arbetet med decentralisering och delegering av beslut. Således bör både rovdjursförvaltningens nuvarande regionala förankring och viltförvaltningsdelegationerna förstärkas. Detta bör ges regeringen till känna. Utskottet tillstyrker därmed motionerna 2014/15:2977 (M) yrkande 4 och 2014/15:2543 (C) yrkande 3. När det gäller frågor om hur länsstyrelserna och viltförvaltningsdelegationerna bör agera vill utskottet understryka att förvaltningsmyndigheterna utövar sin verksamhet självständigt under författningarna. Det är inte uppgift att föreskriva hur en förvaltningsmyndighet ska handlägga ärenden mot enskilda. Mot bakgrund av det anförda avstyrks motionerna 2014/15:1336 (M), 2014/15:551 (C) och 2014/15:1573 (C) yrkande 2. Mot bakgrund av vad som har anförts ovan avstyrks även motionerna 2014/15:1516 (SD), 2014/15:1573 (C) yrkande 1 och 2014/15:2543 (C) yrkande 4. Vad gäller länsstyrelsernas rätt att besluta om man ska ersätta den som har ansökt om skyddsjakt för kostnader i samband med dennas utförande, instämmer utskottet i den bedömning som gjordes av den tidigare regeringen. Huvudregeln bör vara att sökanden genomför och bekostar den skyddsjakt som har beviljats honom eller henne, men att ska ha rätt att göra avsteg från den. Mot bakgrund av det anförda finner utskottet inte skäl att föreslå någon åtgärd med anledning av motionerna 2014/15:2977 (M) yrkande 3, 2014/15:1573 (C) yrkande 4, 2014/15:1789 (C) och 2014/15:1574 (KD) yrkande 1. Motionerna avstyrks därmed. Som ovan redovisats utreder SLU hur angrepp av stora rovdjur påverkar landsbygdsföretagens hela ekonomi. I uppdraget ingår att föreslå ersättningsmodeller. SLU har även i uppdrag att lämna ett förslag om kalvning i hägn som en stödberättigad åtgärd riktad till rennäringen. Utskottet vill uppmärksamma att regeringen har aviserat att man avser att öka anslagen för viltskydd och att ge ett uppdrag till att utreda möjliga nya och effektivare skydds- och stödåtgärder i syfte att förebygga viltangrepp och viltskador på tamdjur och husdjur. Mot bakgrund av det arbete som pågår på området föreslås ingen åtgärd med anledning av motionerna 2014/15:507 (S) och 2014/15:1573 (C) yrkande 3. Utskottets förslag i korthet avslår motionsyrkanden om förvaltning av säl och skarv. Ett antal motioner behandlar frågor kring säl och skarv. Enligt motion 2014/15:914 av m.fl. (M) bör en mer aktiv förvaltningspolitik för säl och skarv övervägas. De alltmer utbredda bestånden av gråsäl och skarv innebär att yrkesfisket får en ännu svårare situation att hantera. Även i motion 2014/15:1000 av och (båda C) hänvisas till situationen för det kustnära fisket. I motionen förespråkas att allmän jakt på säl införs. I motion 2014/15:1950 av (M) yrkande 1 hävdas att om fiskets problem med sälskador ska kunna kontrolleras genom skyddsjakt på säl bör även jakt på vikaresäl tillåtas. Enligt yrkande 2 i samma motion innebär det jaktförbud som råder i sälskyddsområdena att jakt på skadegörande sälar i anslutning till fiskeredskapen försvåras. I motion 2014/15:280 av och (båda C) förespråkas att en allmän jakttid på skarv införs. Den stora ökningen av antalet skarvar har lett till omfattande klagomål om att skarvarna påverkar fiskbestånden negativt samt att de skapar olägenheter för friluftslivet och förstör skog och natur på de öar där fåglarna häckar. I motion 2014/15:2476 av och (båda M) föreslås av samma skäl i stället att regeringen bör se över möjligheten till utökad skyddsjakt på skarv. behandling och kompletterande uppgifter När det gäller frågan om säl får enligt 23 a och 23 b §§ jaktförordningen (1987:905) besluta om skyddsjakt på säl för att förhindra allvarlig skada på fiske eller egendom om det inte försvårar upprätthållandet av gynnsam bevarandestatus hos bestånd i dess naturliga utbredningsområde. Enligt vad utskottet har erfarit fattar återkommande beslut om regional skyddsjakt på gråsäl och knubbsäl. Vid specifika skadesituationer fattar verket beslut om skyddsjakt på samtliga sälarter som finns i svenska vatten (gråsäl, knubbsäl och vikare). Den dåvarande regeringen gav regleringsbrev i uppdrag att i samråd med bl.a. Havs- och vattenmyndigheten utreda förutsättningarna för och föreslå hur en eventuell licensjakt på säl bör utformas. Vidare skulle verket utreda och föreslå hur skyddsjakten på säl kan effektiviseras i syfte att uppnå beslutad tilldelning. redovisade regeringsuppdraget (NV-00327-13). I rapporten gör bedömningen att licensjakt på säl under vissa förutsättningar kan införas. Vidare föreslår verket riktade informationsinsatser i samband med ett eventuellt införande av licensjakt på säl i syfte att öka intresset att delta i säljakt. Enligt uppgift bereds förslaget inom . Som anförs i en av motionerna är säljakt inte tillåten inom vissa områden. I den regionala skyddsjakten på gråsäl fredas områden som används för sälens beståndsövervakning. Vidare kan områden som skyddas enligt vara direkt eller indirekt fredade. När det gäller frågan om att tillåta jakt på vikaresäl kan uppmärksammas att Havs- och vattenmyndigheten i en rapport (Sälpopulationernas tillväxt och utbredning samt effekterna av sälskador i fisket) konstaterar att vikaresälens tillväxthastighet förväntas försvagas ytterligare till följd av prognostiserade klimatförändringar. Vikaresälens kutar är beroende av att vistas i snögrottor i drivisfältet i för att få skydd mot kyla och predatorer. I har kutdödligheten under den första levnadsmånaden varit under ett flertal år på grund av att istäckets utbredning har varit mycket begränsat under de tre , vilket medfört ett stagnerande eller vikande populationstal. handläggs den del av viltskadeanslaget som berör skador orsakade av säl av Havs- och vattenmyndigheten.