bet · H201JuU15 · 2015-03-24 00:00:00 — Mot bakgrund av de åtgärder som har vidtagits och det arbete som pågår ser utskottet inte några skäl att bifalla yrkandet i motion 2014/15:1693 (M) utan avstyrker därför motionen. Utskottets förslag i korthet avslår en begäran om en översyn av rättsprocesserna vid ekobrott och en begäran om att korta handläggningstiderna för tvistemål. Jämför reservation 8 (M, C, FP, KD). I motion 2014/15:88 av (M) föreslås att rättsprocesser om misstänkta ekobrott ska ses över i syfte att minska handläggningstiderna. I motion 2014/15:2983 av m.fl. (M, C, FP, KD) yrkande 13 föreslås att handläggningstiderna för tvistemål ska kortas. är en särskild åklagarmyndighet som har till uppgift att bekämpa ekonomisk brottslighet. var ansvaret för att utreda misstänkt ekonomisk brottslighet och besluta om åtal delat mellan å ena sidan och å andra sidan och polismyndigheterna. Utredningen om en samlad ekobrottsbekämpning föreslog i sitt betänkande En samlad ekobrottsbekämpning (SOU 2011:47) att skulle få ett nationellt ansvar för samtliga brottstyper som myndigheten handlägger. Enligt utredningen fanns det skäl att anta att bekämpningen av ekonomisk brottslighet blir mer effektiv och rättssäker om fick ett sådant ansvar. I budgetpropositionen uttalade regeringen att utredningens förslag var en naturlig och ändamålsenlig utveckling i effektivitets- och kvalitetshänseende (prop. 2012/13:1 utg.omr. 4 s. 19). Regeringen meddelade att förslaget skulle genomföras och anslog medel för detta i statsbudgeten. ansvarar därmed för ekobrottsbekämpning i hela landet (prop. 2013/14:1 utg.omr. 4 s. 15). Av budgetproposition framgår bl.a. följande (prop. 2014/15:1 utg.omr. 47–50). verksamhet präglades av den organisationsförändring som det innebar att myndigheten från fick ett nationellt ansvar för de ärenden som myndigheten handlägger enligt sin instruktion. Detta innebar bl.a. att handläggningstiderna ökade. Mot bakgrund av utvidgade ansvar för bekämpningen av ekonomisk brottslighet har myndigheten bedrivit ett omfattande utvecklingsarbete, framför allt för att få verksamheten på plats på fem nya orter. Därtill har myndigheten utvecklat formerna för handläggningen av de medelsvåra ärendena i syfte att uppnå en effektivare ärendeprocess. har också bedrivit tillsynsprojekt om utredningsmetodik och åklagarnas processföring i domstol. trädde reformen En modernare rättegång (EMR) i kraft. Reformen innefattar en modernisering av rättegångsförfarandet i allmänna domstolar med förändringar av reglerna i framför allt och lagen (1996:242) om domstolsärenden. Det huvudsakliga syftet med reformen var att skapa en modern rättegångsordning som uppfyller kraven på en rättssäker, effektiv och ändamålsenlig handläggning av mål och ärenden. Reformen innehöll tre delar: bättre utnyttjande av modern teknik, flexiblare regler och större ansvar för parterna samt en mer ändamålsenlig hovrättsprocess. Regeringen gav en särskild utredare i uppgift att utvärdera EMR-reformen. Utredaren skulle undersöka hur reglerna har fungerat i praktiken och om målsättningen med reformen har uppnåtts. Det huvudsakliga syftet med utvärderingen var att klargöra om reformen har medfört den avsedda moderniseringen av rättegången och att bedöma om den nya ordningen uppfyller kraven på en rättssäker, effektiv och ändamålsenlig handläggning. Uppdraget slutfördes när En modernare rättegång II – en uppföljning (SOU 2012:93) överlämnades. Utredarens slutsats var att reformen hade fallit mycket väl ut, såväl på ett övergripande plan som i de enskilda delarna. Handläggningen hade blivit mer effektiv och mer ändamålsenlig. Kvalitén hade förbättrats i olika avseenden utan att kraven på förutsebarhet och rättssäkerhet i handläggningen hade satts åt sidan. Pågående utrednings- och beredningsarbete Enligt regeringens regleringsbrev för ska myndigheten samlat redovisa de iakttagelser som gjorts inom ramen för den rättsliga tillsynsverksamhet som bedrivits . Vidare ska myndigheten redovisa de åtgärder som vidtagits för att förbättra kvaliteten och effektiviteten i verksamheten. Av redovisningen ska framgå vilka åtgärder myndigheten vidtagit för att öka enhetligheten per områdesledningsgrupp i fråga om rättstillämpning. ska i detta sammanhang beskriva hur man arbetar för att tillvarata och sprida erfarenheter i syfte att utveckla verksamheten på operativ nivå. överlämnades betänkandet En modernare rättegång II – en uppföljning (SOU 2012:93) till regeringen. Utredaren föreslog bl.a. att nya bestämmelser om tingsrättens sammansättning vid huvudförhandling i tvistemål skulle införas. Enligt uppgift från regeringen () kommer en proposition att lämnas till . I promemorian Ökad endomarbehörighet i tvistemål (Ds 2014:24) föreslår utredaren bl.a. att de krav som i vissa fall ställs upp på samtycke från parterna till endomarsits tas bort. Enligt förslaget ska tingsrätten vid huvudförhandlingar i dispositiva tvistemål vara domför med en lagfaren domare om det med hänsyn till målets omfattning och svårighetsgrad är tillräckligt att rätten består av en domare. Huvudregeln föreslås fortsättningsvis vara tredomarsits. Enligt uppgift från regeringen () kommer en proposition att lämnas till . Regeringen tillsatte en särskild utredare som ska se över lagen om skiljeförfarande i syfte att säkerställa att skiljeförfarande i kan fortsätta att vara en modern, effektiv och attraktiv tvistlösningsform för svenska och utländska parter (dir. 2014:16). Uppdraget ska redovisas . Som framgår ovan har i regleringsbrevet fått i uppdrag att samlat redovisa de iakttagelser som gjorts inom ramen för den rättsliga tillsynsverksamhet som bedrivits . Vidare ska myndigheten redovisa de åtgärder som vidtagits för att förbättra kvaliteten och effektiviteten i verksamheten. Utskottet anser att detta arbete inte bör föregripas och avstyrker därför motion 2014/15:88 (M). Vad gäller begäran i motion 2014/15:2983 (M, C, FP, KD) yrkande 13 om att korta handläggningstiderna i tvistemål anser utskottet att den pågående beredningen av dessa frågor inte bör föregripas och avstyrker således motionsyrkandet. Utskottets förslag i korthet avslår ett motionsyrkande om att det ska vara straffbart att ljuga i en förundersökning. I motion 2014/15:265 av (M) föreslås att det ska vara straffbart att ljuga i en förundersökning. I 15 kap. (BrB) finns bestämmelser om ansvar för mened, falskt åtal och annan osann utsaga. En förutsättning för brottet mened är att någon under laga ed lämnar en osann uppgift eller förtiger sanningen (15 kap. 1 § BrB). Under förundersökningen avlägger dock vare sig en misstänkt, en målsägande eller ett vittne någon ed. Det är först under rättegången i domstolen som uppgifter lämnas under ed, dvs. Vid rättegången är det emellertid endast vittnen som avlägger ed. Den tilltalade och målsäganden lämnar alltså inte sina uppgifter under straffansvar vare sig under förundersökningen eller i rätten. Den som är misstänkt eller tilltalad kan vägra att uttala sig såväl under förundersökningen som under rättegången. Om den tilltalade väljer att yttra sig har han eller hon inte någon sanningsplikt. Rätten för en person som är misstänkt eller tilltalad att hålla tyst under hela utredningen har ett nära samband med den s.k. oskyldighetspresumtionen, som stadgas i artikel 6.2 i . Enligt den artikeln ska den som har blivit anklagad för ett brott betraktas som oskyldig till dess att hans eller hennes skuld lagligen har fastställts. Oskyldighetspresumtionen innebär bl.a. att en misstänkt eller en tilltalad inte får tvingas att medverka i brottsutredningen. Som redan har framgått lämnar inte heller en målsägande sina uppgifter under straffansvar. Som grund för detta har anförts att om målsägandens uppgifter lämnades under straffansvar, skulle uppgifterna komma att tillmätas ett alltför stort bevisvärde. Den tilltalades ställning skulle obehörigen försvagas genom detta (NJA II 1943 s. 492). Vissa typer av osanna uppgifter är straffbelagda att lämna under alla förhållanden, dvs. även för exempelvis den som är misstänkt i en förundersökning. Det är således under alla förhållanden straffbart att för polis, åklagare eller annan myndighet felaktigt utpeka någon annan som brottslig. Detta följer av straffbestämmelserna i 15 kap. BrB om falsk angivelse (6 §) och falsk tillvitelse (7 §). Detta innebär t.ex. att det är straffbart för en misstänkt person att i ett förhör sanningslöst peka ut någon annan som skyldig till det påstådda brottet. Utskottet behandlade en motion om straffansvar för osanna uppgifter under förundersökningen (bet. 2013/14:JuU16 s. 4 och s. 21). Utskottet anförde att lagens regler om en misstänkts sanningsplikt under förundersökningen var väl avvägda. Enligt utskottet saknades skäl att utvidga dessa ansvarsbestämmelser. biföll utskottets förslag och avslog därmed motionen (prot. 2013/14:86). Utskottets uppfattning är alltjämt att de regler som gäller för uppgifter som lämnas under förundersökningar är väl avvägda och att det därmed saknas skäl för ett tillkännagivande i enlighet med yrkandet i motion 2014/15:265 (M). Utskottets förslag i korthet avslår motionsyrkanden om bl.a. anstånd i skattemål, ändrade beviskrav i skattemål och prövningstillstånd i skattemål. Jämför reservationerna 9 (C), 10 (C), 11 (C), 12 (C) och 13 (C). I motion 2014/15:2788 av (C) yrkande 6 föreslås att beviskraven i skattemål ska skärpas, i yrkande 7 föreslås att regeringen bör tydliggöra att det inte finns några planer på att införa prövningstillstånd i skattemål, i yrkande 8 att statens ansvar för motpartens rättegångskostnader i skattemål bör utredas, i yrkande 9 att regeringen bör komma med förslag om förbättrade möjligheter för företagare att få rättshjälp och biträde och slutligen i yrkande 11 att huvudregeln i skattemål ska vara att anstånd att betala skatt ska beviljas då ett skattebeslut prövas rättsligt. Det som ska bevisas i ett mål är förekomsten av ett eller flera rättsfakta, dvs. den rättsliga grunden för den rättsföljd som yrkas. Det är som huvudregel endast för rättsfakta i målet som man kan ställa upp bevisbörderegler och beviskrav. Beviskrav är den styrka med vilken bevisbördan ska fullföras. Som huvudregel ska efter ansökan godkänna den som uppger sig bedriva eller ha för avsikt att bedriva näringsverksamhet i för F-skatt (9 kap. 1 § skatteförfarandelagen [2011:1244]). Är ett företag godkänt för F-skatt kan en uppdragsgivare betala ersättning för utfört arbete till företaget (dvs. uppdragstagaren) utan att behöva ansvara arbetsgivaravgifter. Godkännande för F-skatt har ersatt det tidigare systemet med F-skattsedel men innebär inga förändringar vad gäller dess rättsverkningar (prop. 2010/11:165 s. 324 och 2 kap. 5 § socialavgiftslagen [2000:980]). har bevisbördan om verket gör gällande att arbete som fakturor avser inte har utförts av personal tillhörande ett företag godkänt för F-skatt, utan av personal för vilken uppdragsgivaren har ett skattemässigt ansvar, dvs. att det är fråga om osanna fakturor eller skenavtal (Zeteos internetkommentar till 2 kap. 5 § socialavgiftslagen [2000:980]). har senast behandlat ett yrkande som höjda beviskrav i skattemål. avslog då motionen och anförde att det är viktigt att de processer som drivs mot företagare i skatteärenden uppfyller höga rättssäkerhetskrav och att skatteutskottet därför förutsätter att den grundliga genomgång och analys som genomförts i Svenskt Näringslivs rapport rättsverkningar uppmärksammas och bidrar till en ökad kvalitet i beslutsfattandet (bet. 2011/12:SkU17 s. 29 f., rskr. 2011/12:163). Bestämmelser om prövningstillstånd i kammarrätten infördes i förvaltningsprocesslagen (1971:291). Kravet på prövningstillstånd inom förvaltningsrätten får numera betraktas som huvudregel utom då det gäller skatteområdet. Krav på prövningstillstånd gäller nämligen inte för beslut om underlag för inkomstskatt och beslut om slutlig skatt. Detsamma gäller beslut om skatteavdrag, arbetsgivaravgifter, mervärdesskatt och punktskatt. För mål om skattetillägg, tvångsåtgärder och ersättning för kostnader i ärenden och mål om skatt m.m. (här kostnader för ombud, biträde eller utredning) finns det inte heller något krav på prövningstillstånd. De mål där krav på prövningstillstånd gäller är preliminär skatt, överföring av skatt till annan stat, befrielse från kostnadsränta, anstånd med redovisning eller betalning av skatt och kontrollavgifter (67 kap. 27 § skatteförfarandelagen [2011:1244] och Zeteos internetkommentar under nämnda bestämmelse). Statens ansvar för rättegångskostnader Processen i förvaltningsdomstol är inte förenad med några avgifter. Parterna löper inte heller någon risk att bli ersättningsskyldiga för motpartens kostnader för processen. De kostnader den enskilde behöver stå för är således de egna processkostnaderna. I skattemål är möjligheterna för den enskilde att få ekonomisk hjälp till täckning av kostnader för ombud normalt begränsade. Detta eftersom skattemål inte berättigar till offentligt biträde enligt lagen (1996:1620) om offentligt biträde, och rättshjälp enligt rättshjälpslagen (1996:1619) får beviljas för angelägenhet rörande skatter, tull och avgifter endast om det finns särskilda skäl (11 § rättshjälpslagen). Det finns dock en möjlighet att få ersättning för kostnader i skattemål enligt 43 kap. skatteförfarandelagen (SFL). Enligt 43 kap. 1 § SFL kan ersättning beviljas den som i ett ärende eller mål har haft kostnader för ombud, biträde, utredning eller annat som denne skäligen har behövt för att ta till vara sin rätt om • den sökandes yrkanden i ärendet eller målet bifalls helt eller delvis • ärendet eller målet avser en fråga som är av betydelse för rättstillämpningen, eller • det finns synnerliga skäl för ersättning. Enligt 43 kap. 2 § SFL får ersättning inte beviljas för kostnader som avser skyldigheten att lämna deklaration, lämna föreskrivna uppgifter eller genom räkenskaper, anteckningar eller annan lämplig dokumentation se till att det finns underlag för att fullgöra uppgiftsskyldighet samt för kontroll av uppgiftsskyldighet. Av 43 kap. 3 § SFL framgår att inte heller den sökandes eget arbete eller egen tidsspillan eller i övrigt kostnader för sådant som den sökande själv har utfört med anledning av ärendet eller målet berättigar till ersättning. Ersättning beviljas inte heller för kostnader som har ersatts eller kan komma att ersättas enligt någon annan författning eller enligt avtal (43 kap. 4 § SFL). Ersättningen får vidare minskas enligt 43 kap. 5 § SFL om den sökandes yrkanden i ärendet eller målet bifalls bara delvis, såvida inte övriga yrkanden bara är av ringa betydelse eller om den sökande har varit försumlig eller orsakat att ärendet eller målet blivit mer omfattande än nödvändigt. Enligt 6 § rättshjälpslagen (1996:1619) får rättshjälp beviljas en fysisk person. Andra juridiska personer än dödsbon kan inte beviljas rättshjälp. I en angelägenhet som rör skatter får rättshjälp beviljas endast när det finns särskilda skäl (11 § 3). I betänkande Rättvisans pris (SOU 2014:86) presenterades en översyn av bl.a. rättshjälp. Utredarens uppdrag var att göra en samlad översyn av de utgifter som finansieras genom anslaget 1:2 Rättsliga biträden m.m. Utredningens syfte var, mot bakgrund av de senaste årens kostnadsökningar, att överväga vilka åtgärder som kan vidtas och som har en kostnadsdämpande effekt på anslaget. I fråga om rättshjälp föreslår utredaren att inkomstgränsen för att beviljas rättshjälp höjs. I övrigt föreslås inga ändringar när det gäller förutsättningarna för att bevilja rättshjälp. Ärendet bereds inom . trädde skatteförfarandelagen (2011:1244) i kraft och ersatte då ett tiotal lagar. Vid övergången gjordes också en rad sakliga ändringar. Den nya skatteförfarandelagen innebar bl.a. att reglerna om anstånd med att betala skatt eller avgift blev mer generösa och enklare att tillämpa. En tidigare uppdelning i omprövnings- och befrielseanstånd med olika högt ställda krav togs bort och den mer generösa anståndsmöjligheten vid överklagande och omprövning gjordes allmänt tillämplig. Enligt de nya reglerna ska anstånd alltid kunna medges om det är tveksamt hur mycket skatt eller avgift den skattskyldige kommer att behöva betala; detta gäller oberoende av om den skattskyldige begärt omprövning eller överklagat eller om frågan om skattenedsättning uppkommit på något annat sätt. Syftet med ändringen är bl.a. att ska ha möjlighet att bevilja anstånd i de fall då en skattskyldig ansökt om ackord och det finns skäl som talar för att en ackordsuppgörelse kan komma till stånd. Fördelen för den skattskyldige med ett anstånd i stället för ett enkelt uppskov med indrivningsåtgärder är skillnaden i kostnadsränta. Vid ett uppskov utgår den höga kostnadsräntan och vid anstånd används den s.k. basräntan. Mot bakgrund av nya borgenärsroll fick verket vidare möjlighet att bevilja anstånd om det är till fördel för det allmänna (prop. 2010/11:165, bet. 2011/12:SkU3). har senast behandlat ett yrkande om en översyn av anståndsreglerna. avslog då motionen och anförde följande. Det nya skatteförfarandet innebär att utrymmet för anstånd ökar, bl.a. när olika former av betalningsuppgörelse övervägs. Anstånd ska alltid kunna beviljas om det är tveksamt hur mycket skatt eller avgift den betalningsskyldige kommer att behöva betala. Det finns således inte någon anledning att rikta ett tillkännagivande till regeringen om behovet av ändrade anståndsregler (bet. 2011/12:SkU17 s. 36, rskr. 2011/12:163). Pågående utrednings- och beredningsarbete överlämnade Utredningen om fortsatt utveckling av förvaltningsprocessen sitt slutbetänkande Fortsatt utveckling av förvaltningsprocessen och specialisering av skattemål (SOU 2014:76) till regeringen. Utredningens uppdrag var att utvärdera om 2010 års förvaltningsrättsreform medfört de ökade möjligheter till en specialisering av skattemålshanteringen i domstol som reformen syftade till, att undersöka hur domstolarna arbetar med en specialisering i fråga om skattemål och att analysera vilka effekter specialiseringen har fått. Utredningen har vidare analyserat om det finns anledning till en ökad specialisering av skattemålshanteringen i domstol och hur en sådan i så fall bör utformas. Utredningen har också tagit ställning till vilka skattemål som ska omfattas av en specialisering och vilket målunderlag som krävs, samt om ytterligare specialisering bör ske inom vissa ämnesområden inom skatterätten. Utredaren uttalar bl.a. att bevisfrågorna är tämligen outredda för förvaltningsprocessens del och försvåras dessutom av att det inte verkar finnas någon enhetlig terminologi. Uttryck som ”styrkt” och ”visat” används ofta som synonymer till ordet bevisat och inte som termer som anger en viss styrka på bevisningen. Utredaren pekar också på vikten av att i domskälen ge en riktig motivering och inte en s.k. skenmotivering. Med skenmotivering avses skäl som vid första påseende ger intryck av att vara en motivering men som endast innehåller en omskrivning av de abstrakta rekvisiten, dvs. en omformulering av lagbestämmelsen. Ett annat exempel som ges på motiveringar som inte håller måttet är då domstolen utan anknytning till en klargörande sakframställning eller annat material skriver ”med hänsyn till omständigheterna i målet” eller ”på grund av vad i målet har förekommit” (s. 112). Utredaren anser därför att tydliga domskäl skulle främja rättssäkerheten. Utredaren gör vidare bl.a. följande bedömningar: En ökad specialisering av skattemålshanteringen kan bidra till stärkt rättssäkerhet, bättre kvalitet och effektivare skattemålshantering. Regeringen bör tillsätta en utredning med uppdrag att utreda en ytterligare minskning av antalet förvaltningsrätter. I utredningen bör övervägas om en minskning av antalet förvaltningsrätter ska påverka antalet kammarrätter. Domarna bör utföra en mer aktiv materiell processledning och ta ett större ansvar för beredningen av skattemål. Ändrad sammansättning vid behandling av frågor om prövningstillstånd. Utredningen om rättssäkerhet i skatteförfarandet har i sitt betänkande Förbudet mot dubbla förfaranden och andra rättssäkerhetsfrågor i skatteförfarandet (SOU 2013:62) föreslagit vissa ändringar i 43 kap. SFL, bl.a. att ersättning också ska kunna medges om sökandens förvärvsinkomst/nettoomsättning inte överstiger vissa belopp. Betänkandet har remitterats och en proposition är aviserad till . Enligt slutsatserna i rapporten från (2010) bör domstolarna ägna mer omsorg åt bevisprövningen för att kvalitetssäkra den. I betänkande Mål och medel – särskilda åtgärder för vissa måltyper i domstol (SOU 2010:44) konstaterades att det inte fanns skäl att undanta skattemålen från det föreslagna generella systemet med krav på prövningstillstånd i kammarrätten. Utredningen bereds inom (dnr Ju2010/5515/DOM). Vidare pågår inom beredningen av den tidigare nämnda betänkande Brottmålsprocessen (SOU 2013:17). Utskottet anser att beredningen av de utredningar som nämns ovan ska avvaktas och utskottet avstyrker därmed motion 2014/15:2788 (C) yrkandena 6-9 och 11. Utskottets förslag i korthet avslår ett motionsyrkande om att förlänga stödet från målsägandebiträde vid vissa brott. I motion 2014/15:897 av (M) föreslås att möjligheten att förlänga stödet från målsägandebiträde vid vissa brott bör utredas. Motionären pekar särskilt på att när domstolsprocessen är slut har målsäganden ofta behov av stöd för att få det eventuellt utdömda skadeståndet. Ett målsägandebiträde ska utses när en förundersökning har inletts eller återupptagits och de förutsättningar som finns uppräknade i 1 § lagen (1988:609) om målsägandebiträde är uppfyllda. I 3 § beskrivs målsägandebiträdets uppgifter. Målsägandebiträdet ska tillvarata målsägandens intressen i målet och lämna stöd och hjälp åt målsäganden. Målsägandebiträdet ska bistå målsäganden med att föra talan om enskilt anspråk, om detta inte görs av åklagaren. Ett målsägandebiträde som har förordnats i ett brottmål har behörighet att biträda målsäganden med att utföra talan om enskilt anspråk också i de fall frågan avskiljs för att handläggas som ett särskilt mål enligt reglerna för tvistemål enligt 22 kap. 5 § RB. Detta gäller dock inte om det avskilda målet handläggs som ett förenklat tvistemål enligt 1 kap. 3 d § RB. Målsägandebiträdets uppdrag kvarstår också om målet överklagas till högre instans endast i fråga om enskilt anspråk. Förordnandet upphör, utan att något formellt beslut fattas, vid lagakraftvunnen dom. Målsägandebiträdets uppgifter inkluderar således inte att hjälpa brottsoffret att driva in ett eventuellt utdömt skadestånd efter avslutad rättegång. När det finns en lagakraftvunnen dom på skadestånd kan gärningsmannen välja att självmant betala skadeståndet till brottsoffret. För att underlätta för brottsoffret skickar domstolen dessutom över domen direkt till (25 a § förordningen [1990:893] om underrättelse om dom i vissa brottmål m.m.), som frågar brottsoffret om han eller hon vill ha myndighetens hjälp med att driva in skadeståndet (2 kap. 3 § andra stycket utsökningsförordningen [1981:981]). Om brottsoffret begär detta driver in skadeståndet, normalt genom att först ge gärningsmannen möjlighet att betala, sedan genom att utreda om gärningsmannen har några utmätningsbara tillgångar och därefter återredovisa ärendet till brottsoffret. Om gärningsmannen har tillgångar, ser till att brottsoffret får sitt skadestånd. Om det saknas tillgångar kan brottsoffret i stället vända sig till och ansöka om brottsskadeersättning. Målsäganden får information både från domstolen och från om hur man ansöker om ersättning från (SOU 2010:1 s. 45 f.). Ett brottsoffer som på detta sätt söker verkställighet är befriad från skyldigheten att betala de avgifter som annars gäller hos . Pågående utrednings- och beredningsarbete tillsatte regeringen (Ju 2010:12) som bl.a. hade i uppdrag att ta ställning till om det finns skäl att lindra de krav som ställs på brottsutsatta att på egen hand kräva betalning av den skadeståndsskyldige.