bet · H201FiU24 · 2015-05-28 00:00:00 — En lägre reporänta sänker hushållens bostadslånekostnader och minskar även inflationen mätt enligt KPI. Att även KPIF-inflationen, dvs. KPI-inflationen rensad för ränteeffekten, hamnade långt under inflationsmålet förklaras enligt av den oväntat svaga internationella efterfråge- och inflationsutvecklingen som höll nere det svenska pristrycket. En ytterligare förklaring är den låga energiprisutvecklingen . Indirekt har även , och andra prognosmakares, överskattning av inflationen bidragit till den låga inflationen. Eftersom penningpolitiken baserades på prognoser som överskattade utfallet hade en ännu mer expansiv penningpolitik från sida kunnat leda till en något högre inflation 2014, konstaterar i redogörelsen. När man granskar utfallet av penningpolitiken är det även viktigt att titta på hur inflationsförväntningarna har utvecklats. Om allmänheten har förtroende för att ska nå inflationsmålet bör deras förväntningar ligga kring målet. Inflationsförväntningarna har sjunkit gradvis . Förväntningarna på ett eller , som normalt följer den faktiska inflationen ganska tätt, låg på de lägsta nivåerna sedan finanskrisen. Inflationsförväntningarna låg på , dvs. lägre än målet. Trots den svaga internationella konjunkturen steg BNP , högre än tillväxten och högre än tillväxten i euroområdet i genomsnitt. Drivande i uppgången var ökad export i takt med att den internationella efterfrågan successivt blev något starkare, en stigande hushållskonsumtion och ökade bostadsinvesteringar. Antalet sysselsatta och antalet arbetade timmar fortsatte att öka. Andelen arbetslösa låg dock kvar på samma nivå som eftersom utbudet av arbetskraft ökade ungefär lika mycket som sysselsättningen. Tabell 2 Produktion och sysselsättning (15–) (15–) –0,3 –0,1 Anm: Arbetslösheten anges som procent av arbetskraften. Ett annat viktig sammanfattande mått på den realekonomiska utvecklingen är resursutnyttjandet i ekonomin. Det finns inget entydigt mått på resursutnyttjandet, utan använder sig av olika mått och indikatorer för att bedöma utnyttjandet. Två av dessa indikatorer är det s.k. BNP-gapet och timgapet som mäter BNP:s och arbetade timmars avvikelser från en långsiktig trend. Positiva tal indikerar en hög resursanvändning i ekonomin och negativa tal indikerar det motsatta. Enligt BNP-gapet var resursutnyttjandet lägre än normalt medan timgapet visade på ett stigande utnyttjande som var ungefär normalt . har utvecklat en egen indikator på resursutnyttjandet, den s.k. RU-indikatorn. Enligt den var resursutnyttjandet i den svenska ekonomin lägre än normalt . Ett annat mått på resursutnyttjandet är arbetslösheten och arbetslöshetens långsiktigt hållbara nivå. Var den långsiktiga nivån ligger är osäkert och varierar över tiden. I för penningpolitiken 2013 bedömde banken att den långsiktigt hållbara arbetslösheten låg i intervallet 5–7,(någon ny beräkning presenteras inte i årets redogörelse). låg den genomsnittliga arbetslösheten i åldersgruppen 15–på , vilket indikerar att arbetslösheten låg över den långsiktigt hållbara nivån. Under hela utvärderingsperioden låg arbetslösheten på i genomsnitt , även det över den långsiktigt hållbara nivån. Hur bra var prognoser? Som framgår av diagram 7 förutsåg varken eller andra prognosmakare styrkan och varaktigheten i den internationella konjunkturnedgången. överskattade samtliga den svenska BNP-tillväxten . I takt med att återhämtningen i bl.a. euroområdet dröjde justerades prognoserna för den svenska ekonomin ned. låg en stor del av prognosmakarna, inklusive , t.o.m. en bra bit under vad som senare blev utfallet . En förklaring till prognosmissarna är att den preliminära BNP-statistiken , dvs. den statistik som prognosmakarna använde när de gjorde sina prognoser , visade på en positiv tillväxt . () reviderades den ned kraftigt, från en preliminär tillväxttakt på till en nedgång i BNP på –0,. I redogörelsen redovisar en jämförelse av träffsäkerheten i BNP-prognoserna (2007–2014). Den visar att hade de minsta prognosfelen för BNP av de jämförda prognosmakarna. Skillnaderna mellan prognosmakarna är dock relativt små och inte statistiskt säkerställda, enligt . Diagram 7 Jämförelse mellan och andra prognosmakares BNP-prognoser Som en följd av att prognosmakarna överskattade tillväxten och styrkan i den internationella konjunkturen överskattade de dessutom inflationstrycket i både den internationella och svenska ekonomin. Som framgår av diagram 8 räknade flertalet prognosmakare under i stort sett hela 2013 med att den svenska KPI-inflationen skulle hamna mellan . tillhörde dem som hade den högsta prognosen och räknade under nästan hela 2013 med att KPI-inflationen skulle hamna någonstans mellan . Det var först som prognoser hamnade mer i närheten av utfallet på –0,. Prognoserna över KPIF-inflationen visar ungefär samma mönster, även om skillnaden mellan prognos och utfall inte är lika stort. När det gäller träffsäkerheten i KPI-prognoserna under den längre jämförelseperioden –2014 tillhörde de sämsta, tillsammans med Nordea och . Bankens dåliga resultat förklaras bl.a. av en ovanligt stor prognosmiss 2009. Som en konsekvens av de alltför höga KPI-prognoserna räknade också samtliga prognosmakare, inklusive , med att reporäntan skulle ligga på en högre nivå än den faktiskt gjorde. Jämförelsen för perioden –2014 visar att var sämst på att förutse reporäntans utveckling. Diagram 8 Jämförelse mellan och andra prognosmakares KPI-prognoser Externa bedömningar av penningpolitiken I sin rapport bedömde () att inte skulle sänka reporäntan ytterligare efter sänkningen till . s.k. räntebana indikerade inga ytterligare sänkningar, enligt KI. Däremot menade KI att den låga inflationen och det låga resursutnyttjandet gjorde att det fanns utrymme för att sänka reporäntan ytterligare . Det skulle bidra till att stimulera efterfrågan och höja resursutnyttjandet i ekonomin något utan att inflationsmålet hotades. KI ansåg att det inte fanns några skäl att ta hänsyn till hushållens skuldsättning i räntepolitiken, eftersom ökningstakten i hushållens skuldsättning sjunkit till – den lägsta ökningstakten . I Konjunkturläget höll KI fast vid sin bedömning att skulle kunna sänka reporäntan ytterligare . KI bedömde också att det fanns fler lediga resurser i den svenska ekonomin än vad räknade med. I Konjunkturläget konstaterade KI att sänkt reporäntan med en halv procentenhet till . KI ansåg dock att kunde sänka räntan ytterligare för att påskynda återhämtningen i ekonomin. KI framhöll vidare att fortsatta hänsynstaganden till den höga skuldsättningen i hushållssektorn och bankens beslut att inte sänka reporäntan lika mycket som den svaga ekonomin motiverade hade förlorat ytterligare i vikt eftersom skulduppbyggnaden fortsatte att dämpas. I Konjunkturläget var KI:s prognos att skulle låta reporäntan ligga kvar på . Den främsta anledningen var att i Penningpolitisk rapport räknade med att inflationen skulle stiga snabbt . KI delade däremot inte den bedömningen utan räknade med att inflationen skulle bli lägre under både 2014 och 2015. Precis som i bedömningarna ansåg KI att borde bedriva en mer expansiv penningpolitik för att snabbare föra inflationen mot inflationsmålet och bidra till en lägre arbetslöshet. I Konjunkturläget upprepade KI sin tidigare ståndpunkt. Enligt KI var det motiverat att sänka reporäntan ytterligare för att påskynda återhämtningen i ekonomin och bidra till att inflationen steg snabbare. I Konjunkturläget konstaterade KI att hade sänkt reporäntan till . Sänkningen motiverades enligt KI av den fallande inflationen och nedgången i de långsiktiga inflationsförväntningarna. Sänkningen skulle spä på efterfrågan i ekonomin, påskynda konjunkturuppgången och bidra till att inflationen steg snabbare mot målet. KI konstaterade dock att det skulle dröja till slutet av 2017 innan BNP-gapet slöts och KPIF-inflationen nådde målet. Detta talade enligt KI för att borde ha bedrivit en mer expansiv penningpolitik än vad banken faktiskt gjort. I Konjunkturläget konstaterade KI att både den internationella och svenska inflationen var mycket låg och fallande. Att den reala ekonomin utvecklades ungefär som förväntat som prognoserna över inflationen justerades ned talade enligt KI för att penningpolitiken borde bli ännu mer expansiv. Annars riskerade inflationsförväntningarna i ekonomin att falla ytterligare. KI ansåg att borde sänka reporäntan redan vid bankens nästa penningpolitiska möte . Det skulle göra att inflationen närmade sig inflationsmålet i en snabbare takt och öka trovärdigheten för inflationsmålet. KI ansåg liksom tidigare att det inte var motiverat att låta utformningen av penningpolitiken påverkas av hushållens skuldsättning. I Konjunkturläget konstaterade KI att hållit reporäntan oförändrad på . KI räknade med att banken skulle sänka räntan vid sitt sammanträde till följd av den mycket låga inflationen och de svaga inflationsutsikterna. KI bedömde också att skulle fortsätta att lägga viss vikt vid hushållens skuldsättning när den utformade penningpolitiken. I konjunkturläget konstaterade KI att sänkt reporäntan till och att den signalerat att räntan inte kommer att höjas förrän inflationen är . KI räknade med att det skulle dröja till slutet av 2016 innan började höja reporäntan. Reporäntan skulle sedan stiga gradvis till , vilket var en långsammare uppgång i reporäntan än vad räknade med. Det berodde bl.a. på att KI förväntade sig en långsammare uppgång i inflationen än vad gjorde. () konstaterade att den svenska ekonomin hade återhämtat sig kraftigt efter nedgången i samband med finanskrisen, och att uppgången var starkare och snabbare än i många andra länder. KPI-inflationen hade återigen börjat stiga mot inflationsmålet, medan inflationen rensad för räntekostnader fortfarande låg en bit under målet. Pressen uppåt på energi- och råvarupriserna motverkades till en del av en starkare krona, menade IMF. Även om arbetslösheten fortfarande var högre än den var innan krisen hade kapacitetsutnyttjandet i ekonomin stigit till historiska genomsnittsnivåer och indikatorer tydde på att sysselsättningen skulle fortsätta att stiga framöver. Inflationsrisken bedömdes ha ökat. borde därför fortsätta att höja räntan i den takt som banken angav i sina prognoser. Det kunde enligt IMF också finnas anledning att öka takten i räntehöjningarna om råvarupriserna, fastighetspriserna och löneförhandlingarna resulterade i ett stigande inflationstryck. Om kronan fortsatte att stärkas kunde det däremot finnas anledning för att höja räntan i en långsammare takt än vad banken indikerade i den framtida räntebanan, menade IMF. IMF ansåg att den gällande räntenivån på var lämplig med tanke på den gynnsamma inflationsutvecklingen, det svaga kostnadstrycket och prognoserna om en nedgång i efterfrågan. Den framtida räntebanan kunde dock justeras ned, bl.a. med anledning av ett kommande och mer strikt finansiellt regelverk, ansåg IMF. Om priserna på fastighetsmarknaderna återigen började stiga borde man i ökad utsträckning använda makrotillsynsåtgärder som t.ex. lånetak, riskvikter och löptidsbegränsningar för att stävja utvecklingen. IMF uttryckte viss oro över att marknaden hade en annan syn än på den framtida räntebanans utveckling. Detta skulle kunna försämra den penningpolitiska transmissionsmekanismen och underminera förtroendet för . IMF ansåg att borde se över beslutet att publicera en egen räntebana för att i stället publicera en räntebana som bygger på s.k. implicita marknadsräntor. IMF ansåg vidare att borde utöka sina analyser och undersökningar av arbetsmarknaden och jämviktsarbetslösheten. borde också öka sina ansträngningar att bygga in finansiella data och finansiella samband i sitt beslutsunderlag. IMF menade också att borde överväga att öka valutareserven för att bygga upp ett skydd mot en mer negativ utveckling i . Riskerna för t.ex. betalningsinställelse i någon europeisk stat och därmed stigande finansiell oro hade ökat . IMF konstaterade att KPI-inflationen gått under noll och att den låg en bra bit under inflationsmålet. Anledning till det svaga inflationstrycket var framför allt räntesänkningar och den starkare kronan, enligt IMF. Den befintliga räntenivån på bedömdes som tillräckligt expansiv för att stödja en kommande återhämtning i ekonomin. Om tillväxten försämrades och inflationen sjönk ännu mer fanns det utrymme för ytterligare räntesänkningar. Att säkerställa den finansiella stabiliteten i den svenska ekonomin var enligt IMF den viktigaste utmaningen för de svenska myndigheterna. Hushållens skuldsättning var fortfarande hög, och det stora svenska banksystemet utgjorde fortfarande en risk för stabiliteten och den ekonomiska utvecklingen. IMF efterlyste en finansiell reformagenda som bl.a. innehöll högre amorteringskrav och högre riskvikter på bolån. IMF efterlyste i det sammanhanget också beslut om den framtida organisationen av den svenska makrotillsynen. På medellång sikt rekommenderade IMF t.ex. en minskad avdragsrätt för räntekostnader och en höjd fastighetsskatt. En finansiell reformagenda skulle öka möjligheter att fokusera penningpolitiken på inflationsutvecklingen och en kortsiktig stabilisering av ekonomin. Enligt IMF bidrog upplåning för att öka valutareserven till ökad finansiell stabilitet. IMF konstaterade att de svenska bostadspriserna hade börjat stiga igen och att det innebar en finansiell risk som även kunde sprida sig till de nordiska och baltiska grannländerna. I likhet med konsultationen 2013 efterlyste IMF makrofinansiella åtgärder för att dämpa skulduppbyggnaden och säkra den finansiella stabiliteten. Bristen på åtgärder ställde inför ett dilemma. En fortsatt hög och växande skuldsättning skulle kunna tvinga att hålla uppe räntan i stället för att utforma penningpolitiken så att den stöder den kortsiktiga ekonomiska utvecklingen. IMF ansåg att den nuvarande räntenivån på var en rimlig avvägning mellan inflation och finansiell risk. Om inflationsförväntningarna i ekonomin fortsatte att sjunka signifikant borde sänka räntan ytterligare, enligt IMF. I ett sådant läge skulle behovet av snabba makrofinansiella åtgärder bli ännu mer akut. Om man inte vidtog makrofinansiella åtgärder fanns det en uppenbar risk för att skulle behöva höja räntan tidigare än vad som annars hade varit nödvändigt för att begränsa den finansiella risken. När det gäller penningpolitiken ansåg att stora räntesänkningar och andra okonventionella penningpolitiska åtgärder hade bidragit till att dämpa den ekonomiska nedgången. Den svenska ekonomin var nu på uppgång, och hade börjat höja reporäntan och avveckla andra extraordinära åtgärder. Denna process borde enligt fortsätta gradvis, men det fanns fortfarande risker som skulle kunna påverka den hastighet med vilken stramar åt sin politik. Den svenska penningpolitiken var anmärkningsvärt transparent, enligt , och det tjänar på i både goda och dåliga tider. Under krisen hade dock förtroendet för ifrågasatts på några punkter. Det var tydligast då skillnaderna mellan räntebana och marknadens ränteprognoser var stor. Enligt borde fundera på att byta målvariabel i inflationsmålet. Dagens målvariabel KPI innehåller räntekostnader, vilket komplicerar kommunikation med allmänheten och marknaderna. borde, enligt , också ytterligare analysera på vilket sätt förändringar i tillgångspriser och kreditutveckling borde påverka utformningen av penningpolitiken. ansåg också att det institutionella ramverket för det svenska finansiella systemet borde förbättras. Bland annat måste ansvarsförhållandena mellan myndigheterna bli tydligare och med ansvar måste följa tydliga befogenheter och verktyg. I sin rapport konstaterade att hade sänkt styrräntan till för att möta den låga inflationen, den svagare ekonomiska aktiviteten och den relativt starka kronan. ansåg dock att borde sänka styrräntan ytterligare om det visade sig att det svaga inflationstrycket och konjunkturnedgången höll i sig. hade ett större utrymme än andra centralbanker att lätta på penningpolitiken, enligt . konstaterade också att den svenska inflationen hade legat något under inflationsmålet på under de senaste 15–20 åren och att detta lett till en diskussion om att penningpolitiken varit för stram och bidragit till en för hög arbetslöshet. ansåg därför att banken mer noggrant borde utreda anledningarna till att inflationen ihållande var något lägre än inflationsmålet och vilka effekter det får på den reala ekonomin. ansåg vidare att så snabbt som möjligt borde fastställa olika myndigheters ansvar för finansiell stabilitet och även fortsätta att utveckla olika makrotillsynsåtgärder. Vidare borde ansvariga myndigheter noggrant övervaka bankernas beroende av utländsk finansiering och strama upp bankernas inrapportering av likviditetssituationen. Economic Outlook () ansåg att den svenska tillväxten försvagats, men att aktiviteten i ekonomin gradvis skulle stiga i takt med att den internationella efterfrågan ökade. För att stödja den utvecklingen borde penningpolitiken även i fortsättningen vara expansiv. ansåg dock att behövde vidta fler åtgärder för att säkra den finansiella stabiliteten och minska de risker som förknippas med hushållens höga skuldsättning. konstaterade i rapporten att den svenska inflationen legat under inflationsmålet och att prognosmakarna, inklusive , ständigt överskattat inflationsutvecklingen. konstaterade också att varit tveksam till att sänka reporäntan på grund av den höga skuldsättningen i hushållssektorn, men att banken och sänkt räntan till under noll och kompletterat detta med andra åtgärder för att förhindra en appreciering av kronan och för att stärka förtroendet för inflationsmålet. rekommenderade att fortsätta med den expansiva penningpolitiken tills inflationen tydligt började stiga. För att ta hand om riskerna med den höga skuldsättningen borde fortsätta med makrotillsynsåtgärder, vilket ansågs särskilt viktigt när räntorna är mycket låga. borde också överväga att fasa ut ränteavdragen, enligt . Utskottet har granskat penningpolitiken –2014. Granskningen omfattar hela perioden, men tyngdpunkten är lagd på 2014. Utskottet har tidigare granskat utvecklingen i betänkandena /13:FiU24 och 2013/14:FiU24. Penningpolitiken lades om men … Utskottets granskning visar att det skedde en tydlig omsvängning i den svenska penningpolitiken. I större utsträckning än tidigare fokuserade på den låga inflationen och de sjunkande inflationsförväntningarna medan riskerna med hushållens höga skulder fick allt mindre betydelse i direktionens räntebeslut. sänktes reporäntan till historiskt låga , och sänkningarna fortsatte som banken köpte statsobligationer för att ytterligare öka likviditeten i ekonomin och pressa upp inflationen. Utskottet tycker att det bra att penningpolitiken blivit mer expansiv. Inflationsmålet spelar en avgörande roll i den sammantagna ekonomiska politiken och i penningpolitiken, och som framgår av utskottets aktuella och tidigare granskningar har inflationen legat under och ibland långt under målet på . … trots det nådde inte målen för penningpolitiken Trots prognoser om stigande inflation fortsatte inflationen att vara extremt låg . Anledningarna var bl.a. den svaga efterfråge- och inflationsutvecklingen internationellt i kombination med fallande energipriser. Mätt enligt KPI sjönk priserna med i genomsnitt , vilket är under inflationsmålet. över hela utvärderingsperioden steg KPI med i genomsnitt , även det långt under målet. Mätt enligt KPIF (dvs. KPI exklusive effekterna av ränteändringar) steg priserna med i genomsnitt och respektive utvärderingsperioden –2104, dvs. klart under inflationsmålet. Utskottet kan konstatera att resursutnyttjandet i den svenska ekonomin och under hela utvärderingsperioden varit lågt och legat under vad som kan betecknas som långsiktigt hållbara nivåer. Arbetslösheten har pendlat kring av arbetskraften. Penningpolitiken borde ha varit mer expansiv Med facit i hand tyder detta enligt utskottets mening på att hade kunnat bedriva en mer expansiv penningpolitik och inledningen av 2014 för att inflationen skulle ha kommit närmare målet och resursutnyttjandet i ekonomin skulle ha blivit högre . Utskottet vill i detta sammanhang också påminna om att utskottet i de senaste årens utvärderingar genomgående bedömt att hade kunnat föra en något mer expansiv penningpolitik för att komma närmare inflationsmålet och nå ett högre resursutnyttjande. är det emellertid viktigt att notera att har kännetecknats av stora ekonomiska och finansiella osäkerheter i den internationella ekonomin. Det har bl.a. varit svårt att förutse konjunktur- och inflationsutvecklingen. Penningpolitiken bygger på prognoser över den ekonomiska utvecklingen, och genomgångar, både i årets och redogörelser, visar att och andra bedömare har haft mycket svårt att träffa rätt när det gäller både tillväxttakten och inflationstrycket i ekonomin. Till exempel räknade de flesta prognosbedömare, inklusive , med att konsumentpriserna i genomsnitt skulle stiga med mellan . Utfallet blev i stället ett genomsnittligt prisfall på . Nya utvärderingar av penningpolitiken Den låga svenska inflationen, det faktum att har missat inflationsmålet och riskerna för finansiell instabilitet till följd av den höga skuldsättningen i hushållssektorn har lett till en omfattande debatt om utformningen av penningpolitiken, i såväl samhället som helhet som inom direktion. Utskottet har som ett led i sitt granskningsansvar tillsatt en ny extern och oberoende utvärdering av den svenska penningpolitiken, den tredje i ordningen. Utvärderingen genomförs av , tidigare chef för , och , professor vid , och omfattar perioden –2014 – en period som kännetecknas av finanskrisens följder och en livlig internationell diskussion om centralbankernas mål och medel. Utvärderarna ska bl.a. bedöma om penningpolitiken varit väl avvägd och uppnått sitt mål . Utvärderarna ska också analysera och diskutera om och i vilken utsträckning en centralbank med inflationsmål ska ta hänsyn till finansiell stabilitet och risker med en hög skuldsättning när penningpolitiken utformas. Enligt direktiven ska utvärderarna även analysera inflationsmålets utformning och granska inflationsbedömningar och prognosmetoder. Utvärderarna ska också analysera hur den nya ansvarsfördelningen för finansiell stabilitet påverkar och penningpolitikens roll och utformning. beslutade regeringen att lägga huvudansvaret för den s.k. makrotillsynen hos . inrättades Finansiella stabilitetsrådet med uppgift att samråda om finansiell stabilitet och stabilitetsåtgärder. , i samband med att sänkt reporäntan, har banken, till skillnad från tidigare, hänvisat till att ansvaret för risker som är förknippade med den låga räntan och hushållens skuldsättning ligger på andra politikområden och myndigheter, bl.a. . Utskottet noterar även att beslutade att inleda en förstudie om arbete för ett fast penningvärde. Studien kan leda fram till en s.k. huvudstudie om huruvida nått inflationsmålet under de det har funnits och om målet är rätt och effektivt utformat för dagens ekonomiska miljö. Utskottets granskning av penningpolitiken är en myndighet under men banken har en självständig ställning och genomför penningpolitiken oberoende av och regeringen. Därför är det enligt utskottet viktigt att penningpolitiska arbete effektivt utvärderas och debatteras. Ansvaret för att granska och penningpolitiken ligger hos och finansutskottet. Förutom att finansutskottet genomför en extern och oberoende utvärdering av penningpolitiken har utskottet sedan fick sin självständiga ställning 1999 genomfört årliga utvärderingar av penningpolitiken. Penningpolitiken granskas och kontrolleras också genom riksbanksfullmäktige, vars ledamöter väljs av , och genom de offentliga utfrågningar med riksbankschefen och en av de fem vice riksbankscheferna som utskottet genomför . Enligt utskottet är det viktigt att återkommande se över formerna och metoderna för dessa granskningar för att säkerställa en bra och effektiv utvärdering.