bet · H201KrU9 · 2015-06-05 00:00:00 — I enlighet med principen om det kommunala självstyret beslutar kommunerna själva, inom ramen för bibliotekslagens bestämmelser, om omfattningen av biblioteksservicen och hur verksamheten ska organiseras. Utskottet anförde i betänkande 2012/13:KrU7 att det i och för sig kan se fördelar med ett gemensamt lånekort för alla bibliotek i landet, men att frågan i första hand bör lösas inom ramen för den kommunala kompetensen. Utskottet anförde också att det är tänkbart att Kungl. inom ramen för sin nya roll som ansvarig myndighet för samordningen av biblioteksväsendet i skulle kunna aktualisera och närmare belysa frågan. Enligt uppgift diskuterades frågan om ett nationellt lånekort inom ramen för Kungl. samordningsansvar, i form av ett identitetskort för att kunna använda elektroniska resurser. Utskottet har ingen annan uppfattning nu än den som framfördes i det ovannämnda betänkandet. Motion 2014/15:2933 (SD) avstyrks därmed. Utskottets förslag i korthet avslår ett motionsyrkande om ändringar i språklagen så att även punktskrift omfattas av lagen. Jämför reservation 3 (SD). m.fl. (SD) kräver i motion 2014/15:2872 ändringar i språklagen så att även punktskrift omfattas. trädde språklagen (2009:600) i kraft. I lagen anges bl.a. att svenska är huvudspråk i , att finska, jiddisch, meänkieli, chib och samiska är nationella minoritetsspråk och att det allmänna ska ha ett särskilt ansvar för att skydda och främja dessa språk liksom det svenska teckenspråket. Inför tillkomsten av språklagen (2009:600) föreslog flera handikappförbund att även punktskriften skulle regleras. Regeringen hade visserligen förståelse för detta önskemål men ansåg att punktskriften inte kunde sägas vara ett eget språk och därför inte omfattades av syftet med språklagen (prop. 2008/09:153 s. 43). Med anledning av propositionen väcktes en motion med förslag om att regeringen skulle återkomma till med förslag till reglering av punktskriften. Utskottet instämde i regeringens uppfattning att punktskrift inte kan sägas vara ett eget språk och alltså inte borde omfattas av språklagen. Mo-tionen avstyrktes således (bet. 2008/09:KrU9 s. 11, rskr. 2008/09: 271). Det kan nämnas att () internationella konvention om rättigheter för personer med funktionsnedsättning antogs av och öppnades för undertecknande . Den undertecknades då av 82 länder, däribland . Konventionsstater ska bl.a. godta och underlätta användning i offentliga sammanhang av teckenspråk och punktskrift. Här kan vidare nämnas att Specialpedagogiska skolmyndigheten (SPSM) ansvarar för att anpassa förlagsutgivna tryckta läromedel för bl.a. synskadade elever i för-, grund- och gymnasieskolorna. har en central betydelse framför allt för dem som är blinda sedan barndomen, men även för andra gravt synskadade som inte har tillgång till vanlig skrift. Staten har tagit ett ansvar för punktskriftens utveckling genom det särskilda organ, , som finns vid Myndigheten för tillgängliga medier (MTM). Föreskrifter för nämnden finns i förordningen (2010:769) med instruktion för Myndigheten för tillgängliga medier. Enligt dessa har nämnden till uppgift att främja och utveckla taktil läsning och punktskrift som skriftspråk för synskadade. Vidare ska nämnden särskilt utarbeta riktlinjer för den svenska punktskriften och medverka till internationellt samarbete inom området. På begäran av MTM ska nämnden ge råd och upplysningar till myndigheten i frågor som rör punktskrift och taktil läsning. I nämndens verksamhet ingår bl.a. att publicera böcker om punktskrift och taktila bilder samt att arrangera konferenser och seminarier inom området. Målet för MTM:s punktskriftsverksamhet är att utveckla punktskriftsservicen och bidra till att punktskriftskunnandet upprätthålls. Utskottet har behandlat liknande motionsyrkanden tidigare (bl.a. i bet. 2012/13:KrU7) och anförde då att redan det förhållandet att det finns en särskild punktskriftsnämnd visar att man från statens sida fäster stor vikt vid punktskriften och dess utveckling. Genom att regeringen utser ordförande, övriga ledamöter och ersättare i får punktskriftens ställning ytterligare tyngd. Utskottet ser inte heller nu skäl att tillstyrka motion 2014/15:2872 (SD). Utskottets förslag i korthet avslår motionsyrkanden om att omarbeta språklagen och att det svenska språket bör betecknas som officiellt huvudspråk. Jämför reservation 4 (SD). I motion 2014/15:2899 av m.fl. (SD) yrkande 1 begärs en utredning i syfte att omarbeta och bygga ut språklagen, och i yrkande 2 begärs att det svenska språket betecknas som officiellt huvudspråk i alla sammanhang, inte bara vid internationella kontakter. Som ovan framkommit trädde språklagen (2009:600) i kraft . I lagen anges att svenska är huvudspråk i . Det innebär att svenska är samhällets gemensamma språk, som alla som är bosatta i ska ha tillgång till och som ska kunna användas inom alla samhällsområden. I lagen anges även att språket i domstolar, förvaltningsmyndigheter och andra organ som fullgör uppgifter i offentlig verksamhet är svenska. Språket i offentlig verksamhet ska vara vårdat, enkelt och begripligt. Språklagen är också ett viktigt verktyg för att främja språklig mångfald, både inom och i internationella sammanhang. I lagen anges också att finska, jiddisch, meänkieli, chib och samiska är nationella minoritetsspråk och att det allmänna ska ha ett särskilt ansvar för att skydda och främja dessa språk liksom det svenska teckenspråket. Även rätten att utveckla och använda det egna modersmålet får stöd i lagen. Lagen innehåller vidare bestämmelser om den enskildes tillgång till språk. Bland annat föreskrivs att var och en som är bosatt i ska ges möjlighet att lära sig, utveckla och använda svenska. Vidare ska den som tillhör en na-tionell minoritet ges möjlighet att lära sig, utveckla och använda minoritetsspråket. Den som är döv, hörselskadad eller av andra skäl har behov av teckenspråk ska ges möjlighet att lära sig, utveckla och använda det svenska teckenspråket. Den som har ett annat modersmål än svenska, ett nationellt minoritetsspråk eller teckenspråk ska ges möjlighet att utveckla och använda sitt modersmål. Av språklagen följer att alla ska ha rätt till språk: att utveckla och tillägna sig svenska språket, att utveckla och bruka det egna modersmålet och det natio-nella minoritetsspråket och att få möjlighet att lära sig främmande språk. Svenskan är enligt den antagna språkpolitiken och gällande lag huvudspråk och det samhällsbärande språket i . Det allmänna har, enligt språklagen, ett särskilt ansvar för att svenskan används och utvecklas. Att ytterligare stärka svenskans ställning är, enligt utskottets mening, inte nödvändigt. Därmed avstyrks motion 2014/15:2899 (SD) yrkandena 1 och 2. Utskottets förslag i korthet avslår ett motionsyrkande om en utredning för att förbättra den nordiska språkförståelsen. Jämför reservation 5 (SD). m.fl. (SD) begär i motion 2014/15:2867 att det tillsätts en utredning med syfte att presentera konkreta förslag på hur den nordiska språkförståelsen ska kunna förbättras. I artikel 8 föreskrivs att undervisningen och utbildningen i skolorna i de nordiska länderna i lämplig omfattning ska innefatta undervisning om språk, kultur och allmänna samhällsförhållanden i de övriga nordiska länderna, inbegripet , och . Språkkonventionen innehåller bestämmelser om nordiska medborgares rätt att använda sitt eget språk i ett annat nordiskt land. I artikel 2 föreskrivs följande: ”De fördragsslutande staterna förbinder sig att verka för att en medborgare i en fördragsslutande stat vid behov skall kunna använda sitt eget språk vid kontakt med myndigheter och andra offentliga organ i en annan fördragsslutande stat. Detta gäller förutom vid kontakt med domstolar främst vid kontakt med offentliga organ såsom sjukvårds-, hälsovårds-, socialvårds- och barnavårdsmyndigheter samt arbetsmarknads-, skatte-, polis- och skolmyndigheter. I mål och ärenden vid domstolar och andra offentliga organ skall dessa såvitt möjligt sörja för att medborgare i fördragsslutande stat får behövlig tolk- och översättarhjälp. I brottmål skall medborgaren alltid få den tolkhjälp som behövs.” Konventionen är huvudsakligen utformad som en rekommendation till de nordiska regeringarna. De nordiska utbildnings- och kulturministrarna och representanter för de självstyrande områdena enades 2006 om den första deklarationen om nordisk språkpolitik. Bakgrunden var behovet av en ny språkpolitik för att säkra helheten och sammanhanget i Nordiska ministerrådets långsiktiga språksatsningar. Deklarationen antogs av . Deklarationen är inte juridiskt bindande och har inte genomförts i lagstiftningen i de fem nordiska länderna och de tre självstyrande områdena. Deklarationen definierar målen att alla nordbor kan läsa och skriva det eller de språk som fungerar som samhällsbärande (danska, finska, färöiska, grönländska, isländska, norska, samiska och svenska) i det område där de bor, att alla nordbor kan kommunicera med varandra, i första hand på ett skandinaviskt språk, att alla nordbor har grundläggande kunskaper om språkliga rättigheter i och om språksituationen i , att alla nordbor har mycket goda kunskaper i minst ett språk med internationell räckvidd och goda kunskaper i ytterligare ett främmande språk samt att alla nordbor har allmänna kunskaper om vad språket är och hur det fungerar. Här kan också nämnas som ges för ett skönlitterärt verk som är skrivet på ett av de nordiska ländernas språk. delar också ut ett litteraturpris för barn- och ungdomslitteratur. Den sjunkande språkförståelsen mellan de nordiska länderna inger viss oro med tanke på de nordiska ländernas historiska nära band med varandra, den geografiska närheten och inte minst det faktum att nordbor i hög grad har kunnat kommunicera med varandra. Utskottet kan emellertid konstatera att insatser görs inom ramen för det nordiska samarbetet. Utskottet vill här också understryka vikten av att barn och unga lär sig att skriva och läsa det eller de språk som fungerar som samhällsbärande i det område där de bor. Utskottet finner inte skäl till någon åtgärd i enlighet med motionsyrkandet och avstyrker därmed motion 2014/15:2867 (SD). Bevarande av de finlandssvenska och estlandssvenska minoriteternas kulturarv Utskottets förslag i korthet avslår ett motionsyrkande om att ge och folkminnen i uppdrag att bevara och levandegöra de finlandssvenska och estlandssvenska minoriteternas kulturarv. Jämför reservation 6 (SD). m.fl. (SD) anför i motion 2014/15:2897 att och folkminnen bör ges ett uttalat uppdrag att bevara och levandegöra de finlandssvenska och estlandssvenska minoriteternas språk och kulturarv. Enligt förordning (2007:1181) med instruktion för och folkminnen ska myndigheten särskilt dels samla in, bevara, vetenskapligt bearbeta samt sprida kunskap och material om det svenska språket, de nationella minoritetsspråken finska, jiddisch, meänkieli och chib, det svenska teckenspråket samt dialekter, folkminnen, folkmusik och namn i , dels samla kunskap om och följa användningen av även andra språk i . Förordningen bygger således på bestämmelserna om nationella minoriteter. beslutade att skulle ansluta sig till ramkonvention om skydd för nationella minoriteter (ramkonventionen) och den europeiska stadgan om landsdels- eller minoritetsspråk (minoritetsspråkskonventionen). fattade beslut om erkännande av fem nationella minoriteter och deras språk (prop. 1998/99:143, bet. 1999/2000:KU6, rskr. 1999/2000:69). ersatte en ny lag (2009:724) om nationella minoriteter och minoritetsspråk tidigare lagar på området i enlighet med förslagen minoritetspolitiska proposition (prop. 2008/09:158, bet. 2008/09:KU23, rskr. 2008/09:272). I lagen föreskrivs vissa grundläggande rättigheter för samtliga fem nationella minoriteter i och vissa särskilda rättigheter för finsk-, samisk- och meänkielitalande. som föregick propositionen om anslutning till ramkonventionen respektive minoritetsspråkskonventionen har i sitt betänkande (SOU 1997:193) konstaterat att ramkonvention för skydd av nationella minoriteter saknade en definition av begreppet nationell minoritet och att det överlämnades åt de avtalsslutande staterna att i varje enskilt fall bedöma för vem eller vilka de enskilda artiklarna skulle vara tillämpliga. Enligt kommitténs förslag borde en nationell minoritet uppfylla kriterierna att det är en grupp med uttalad samhörighet som till antalet i förhållande till resten av befolkningen har en icke dominerande ställning, religiös, språklig, traditionell och/eller kulturell särart, historiska eller långvariga band med och självidentifikation. Ramkonventionen uppställer inte några krav på att en minoritet måste ha ett annat modersmål än majoritetsbefolkningen. Frågan om finlandssvenskarnas status som nationell minoritet har behandlats i förarbetena (prop. 1998/99:143 och prop. 2008/09:158). Bland annat anfördes att finlandssvenskarnas status inte skulle förändras nämnvärt även om de gavs skydd enligt ramkonventionen, eftersom den materiella minoritetsrätten i första hand bygger på åtagandena i minoritetsspråkskonventionen. har behandlat frågan om finlandssvenskarnas ställning (bet. 2014/15:KU16). Utskottet uttalade bl.a. följande: Grunden för minoritetspolitiken och definitionen av erkända minoritetsspråk och nationella minoriteter framgår av regeringsformen, minoritetsspråkskonventionen, ramkonventionen och minoritetslagen. Vid den senaste översynen av minoritetslagen saknades skäl att utöka antalet eller definitionen av de nationella minoriteter som erkändes vid ratificeringen av de nämnda folkrättsliga konventionerna. Utskottet anser att vissa skäl kan anföras som grund för att finlandssvenskarna ska betraktas som en na-tionell minoritet, men är inte nu berett att frångå sitt tidigare ställningstagande i frågan eller att utvidga de erkända nationella minoriteternas antal eller definition. Enligt utskottets mening bör dock frågan om finlandssvenskarnas ställning utredas vid en framtida översyn av minoritetspolitiken. Utskottet konstaterar att förordningen (2007:1181) med instruktion för och folkminnen innebär att myndigheten ska samla in, bevara, vetenskapligt bearbeta samt sprida kunskap och material om det svenska språket, de nationella minoritetsspråken finska, jiddisch, meänkieli och chib samt det svenska teckenspråket, dvs. myndighetens instruktion bygger på bestämmelserna om nationella minoriteter och nationella minoritetsspråk. Utskottet ser därför inga skäl för regeringen att ändra myndighetens instruktion i enlighet med motionärernas yrkande. Utskottet avstyrker därför motion 2014/15:2897 (SD). Fristäder, punkt 3 (SD) av (SD) och (SD). Vi anser att förslaget till riksdagsbeslut under punkt 3 borde ha följande lydelse: 2014/15:1874 av m.fl. (FP). Möjligheten att uttrycka sig fritt är en förutsättning för ett öppet och demokratiskt samhälle. Vi vill – i likhet med utskottet i övrigt – framhålla yttrandefrihetens stora vikt och anser att yttrande- och tryckfrihetsfrågor bör ägnas stor uppmärksamhet. Särskilt mot bakgrund av den senaste tidens brott mot, och inskränkningar av, dessa fri- och rättigheter i . värnar de demokratiska fri- och rättigheterna och har i olika sammanhang lyft fram betydelsen av att försvara dessa okränkbara värden. finns det flera fristäder i . Enligt vår mening ger gällande rätt enligt utlänningslagens (2005:716) bestämmelser om flyktingar och andra skyddsbehövande samt om uppehållstillstånd för flyktingar och andra skyddsbehövande tillräckliga möjligheter för det svenska samhället att erbjuda en person som i sitt hemland har hamnat i onåd av politiska eller religiösa skäl att komma till . Vi avstyrker därmed motionsyrkandet med denna inriktning gällande fristäder och ställer oss därför inte heller bakom tillkännagivandet till regeringen om att verka för att ytterligare öka antalet fristäder i . Det innebär att bör avslå motion 2014/15:1874 (FP). Nationellt lånekort, punkt 5 (SD) av (SD) och (SD). Vi anser att förslaget till riksdagsbeslut under punkt 5 borde ha följande lydelse: tillkännager för regeringen som sin mening vad som anförs i reservationen. 2014/15:2933 av m.fl. (SD). Vårt grannland införde 2005 ett nationellt lånekortssystem. I då befolkningen blir alltmer rörlig och resande ser vi klara fördelar med ett sådant system och tror att det skulle vara ett positivt incitament för att öka utlåningen vid landets bibliotek och stimulera intresset för litteratur. Vi föreslår därför att tillkännager för regeringen som sin mening att möjligheten att införa ett nationellt lånekortssystem bör utredas. Vad vi här framhållit bör ge regeringen till känna. Det innebär att bör bifalla motion 2014/15:2933 (SD). , punkt 6 (SD) av (SD) och (SD). Vi anser att förslaget till riksdagsbeslut under punkt 6 borde ha följande lydelse: tillkännager för regeringen som sin mening vad som anförs i reservationen. 2014/15:2872 av m.fl. (SD). har vi i en särskild språklag, i vilken garanteras rätten för vårt lands invånare att ha tillgång till, lära sig och använda det svenska språket. Lagen ger också en särställning till de fem nationella minoritetsspråken och det svenska teckenspråket, vilka ska vara lika tillgängliga som huvudspråket svenska för den som tillhör någon av de nationella minoriteterna respektive för den som är döv, hörselskadad eller av annat skäl har behov av att kunna teckenspråk. Förslaget till språklag gick ut på remiss till bl.a. Handisam, Myndigheten för handikappolitisk samordning (numera Myndigheten för delaktighet). I remissvaret kom myndigheten med förslag till ändring på två punkter, rörande formuleringen kring vilka som ska ha rätt till teckenspråk och rörande det faktum att punktskriften inte omnämns alls. Det första ändringsförslaget fick gehör av regeringen och , men dessvärre inte det andra. I FN:s konvention om mänskliga rättigheter för personer med funktionsnedsättning framförs att nationell lagstiftning inte ska tillåtas missgynna personer med funktionsnedsättning. Dessutom omnämns specifikt rätten till punktskrift som kommunikationsmedel för synskadade. Konventionen är undertecknad av , och har fattat beslut om att den ska ratificeras. Trots detta finns inte lagstadgad rätt för synskadade att lära sig och ha tillgång till punktskrift. Vi finner det anmärkningsvärt att riksdag och regering, trots upprepade påpekanden, valt att ignorera det faktum att språklagen inte garanterar synskadades rätt till det svenska språket i form av punktskrift. Som motiv har det angetts att punktskrift inte kan anses vara ett eget språk, vilket i sak är korrekt. Det är dock omöjligt att frångå att skriften är en del av ett språk, och att synskadades rätt till denna del av det svenska språket inte är skyddad i svensk lagstiftning. Vi föreslår därför att språklagen ändras så att även punktskrift omfattas av lagens bestämmelser. Vad vi här framhållit bör ge regeringen till känna. Det innebär att bör bifalla motion 2014/15:2872 (SD). Språkfrågor, punkt 7 (SD) av (SD) och (SD). Vi anser att förslaget till riksdagsbeslut under punkt 7 borde ha följande lydelse: tillkännager för regeringen som sin mening vad som anförs i reservationen. 2014/15:2899 av m.fl. (SD) yrkandena 1 och 2. Språklagen har i sin nuvarande utformning visat sig ha flera brister. Syftet med den nya lagen var att befästa den språkpolitik som antagits 2005. För svenskans del innebar detta att det skulle tydliggöras att svenskan är huvudspråk i samt att svenskan ska vara komplett och samhällsbärande och i sin offentliga användning vara enkel och vårdad. Dessutom ska alla invånare ha rätt att lära sig, utveckla och använda det svenska språket. Detta syfte har också fullföljts. Däremot verkar varken den antagna politiken eller den nya lagen ha förstärkt svenskans position i samhället, och ingendera ger medborgarna rätten att kräva information på svenska, utom i kontakter med den offentliga sektorns kärnverksamhet. Detta innebär att det fortfarande inte finns några som helst krav på att alla kontakter med allmänheten ska ske, eller åtminstone finnas tillgängliga, på svenska vare sig det gäller ren informationsförmedling eller medborgardialog. Inte ens när det gäller varningstexter finns något krav på att svenska ska användas. Det har också förekommit exempel på när aktörer valt att endast informera om säkerhetsrisker på engelska, trots att det är svenskan som är vårt samhälles huvudspråk. Vi anser också att det är orimligt att de fem minoritetsspråken alltid har statusen officiella medan svenskan endast betraktas som officiell i internationella kontakter. För oss är det självklart att svenskan i alla sammanhang bör ha statusen officiellt huvudspråk, något den har i och på men inte i . Att ge svenskan status som officiellt språk är viktigt inte minst för att stärka dess position i ett samhälle där allt fler kommunicerar bristfälligt, eller inte alls, på vårt lands huvudspråk. Vi anser därför att det föreligger starka skäl för en omarbetning av språklagen. Vi anser att regeringen bör tillsätta en utredning i syfte att bygga ut och arbeta om språklagen samt att svenskan bör vara officiellt huvudspråk i alla sammanhang. Den som så önskar ska utan svårigheter kunna hitta all infor-mation utgiven av svenska aktörer på det svenska språket. Allt annat är orimligt. Vad vi här framhållit bör ge regeringen till känna. Det innebär att bör bifalla motion 2014/15:2899 (SD) yrkandena 1 och 2. Nordisk språkförståelse, punkt 8 (SD) av (SD) och (SD). Vi anser att förslaget till riksdagsbeslut under punkt 8 borde ha följande lydelse: tillkännager för regeringen som sin mening vad som anförs i reservationen. 2014/15:2867 av m.fl. (SD). Vi ser med stor oro på att språkförståelsen mellan de nordiska länderna gradvis har försämrats, vilket i förlängningen är ett hot både mot tanken på en integrerad nordisk arbetsmarknad och mot den gemensamma nordiska identiteten. Att situationen är så alarmerande är dock inget som förvånar. I fanns endast två svenska och två norska lektorer anställda för att undervisa blivande dansklärare i svenska och norska. I fanns det en dansk och en svensk. I fanns det fyra danska och en norsk lektor med uppgift att utbilda svensklärare. För att försöka komma till rätta med en allt sämre nordisk språkförståelse föreslår vi att regeringen tillsätter en utredning med syfte att presentera konkreta förslag på hur den nordiska språkförståelsen ska kunna förbättras. Vad vi här framhållit bör ge regeringen till känna. Det innebär att bör bifalla motion 2014/15:2867 (SD). Bevarande av de finlandssvenska och estlandssvenska minoriteternas kulturarv, punkt 9 (SD) av (SD) och (SD). Vi anser att förslaget till riksdagsbeslut under punkt 9 borde ha följande lydelse: tillkännager för regeringen som sin mening vad som anförs i reservationen. 2014/15:2897 av m.fl. (SD). Av förordningen (2007:1181) med instruktion för och folkminnen framgår det att och folkminnen har till uppdrag att bedriva språkvård och på vetenskaplig grund öka, levandegöra och sprida kunskaper om språk, dialekter, folkminnen, namn och immateriella kulturarv i , samla in, bevara, vetenskapligt bearbeta samt sprida kunskap och material om det svenska språket, de nationella minoritetsspråken finska, jiddisch, meänkieli och chib, det svenska teckenspråket samt dialekter, folkminnen, folkmusik och namn i samt samla kunskap om och följa användningen av även andra språk i . Vi anser att det för en kulturarvsbevarande svensk myndighet borde vara mer prioriterat att bevara och levandegöra hela den svenska nationens kulturarv än att samla kunskap om användningen av invandrarspråk inom den svenska statens gränser. Vi anser också att det borde vara lika prioriterat att sprida kunskap om den svenska nationens samtliga språkvarianter som det är att sprida kunskap om de nationella minoriteternas språk. Till den svenska na-tionen räknar vi de finlandssvenska och estlandssvenska minoriteterna.