bet · H201SoU8 · 2015-04-17 00:00:00 — Vi sverigedemokrater ställer oss såklart bakom alla våra reservationer men yrkar bifall endast till reservation 5 och 7. För oss sverigedemokrater är detta en viktig fråga, inte minst för mig personligen då den handlar om det yrke jag utövade innan jag hamnade här. Det är viktigt för oss att kunna stötta personer med funktionshinder. Vi anser att det är en viktig fråga att man ska kunna leva ett så vanligt liv som möjligt. Det är för oss en självklarhet. Två av de reservationer vi har handlar just om personlig assistans. En reservation gäller prövningen av personlig assistans och att den behöver förändras. Den andra handlar om avskaffandet av tvåårsprövningen av LSS. Det är två viktiga frågor som vi menar hänger ihop med varandra. En av våra reservationer ligger mig själv varmt om hjärtat. Jag har motionerat i ämnet. Det handlar om frågan om prövning av personlig assistans enligt lagen om stöd och service till vissa funktionshindrade, LSS, som jag anser behöver förändras. blev personlig assistans en lagstadgad rättighet i och med att LSS trädde i kraft. LSS-reformen innebar ett paradigmskifte, skulle man kunna säga, i funktionshinderspolitiken. Reformen lovade personer med funktionshinder jämlika villkor och att de skulle kunna leva och delta i samhällslivet som alla andra. Vad som hände sedan vet vi egentligen allihop: Notan sprang iväg, och kostnaderna tiodubblades. Eftersom reformen utnyttjades på ett felaktigt sätt steg kostnaderna. Det ledde till en viss åtstramning och restriktivitet när det gäller att bevilja personlig assistans. Personlig assistans kan vara en förutsättning för personer med funktionshinder att ha ett arbete, att ha en fritid och att över huvud taget kunna leva ett liv som andra människor. När LSS-reformen genomfördes var målet just att främja människors jämlikhet och levnadsvillkor till full delaktighet i samhällslivet. Det finns företrädare för organisationer för personer med funktionshinder, till exempel Stil, som hävdar att rätten till personlig assistans enligt LSS inte längre upprätthålls. Det är allvarligt. Detta upprätthålls alltså inte i enlighet med reformens ursprungliga syfte. Man hävdar detta baserat på att det har blivit allt svårare att få personlig assistans. Flera personer som har haft assistans har antingen fått antalet timmar nedskurna eller inte fått någon assistans beviljad över huvud taget. Många personer och intressegrupper inom handikapprörelsen påpekar att tillämpning har påverkats av vissa rättsfall. Jag vet att vi har haft detta uppe i tidigare debatter här. Bedömningarna görs numera helt enkelt snävare än vad lagen syftade till när den infördes . Det handlar om hur man gör bedömningen av de grundläggande behoven. Jag vet att detta är en sak som har varit på gång . Det har dragits i långbänk, och det utreds. Det är bra att man tittar på det rejält, men jag menar att man tittar alldeles för stramt just på de grundläggande behoven. Det grundläggande behovet att kunna äta, till exempel, innebär ju inte att man kan hela kedjan. Man kanske kan stoppa maten i munnen, men man behöver hjälp med alla moment tidigare. Man kanske inte ens uppfattar själv att man är hungrig, och så vidare. Det måste tas ett grepp om detta, och vi måste titta på hur det är tänkt och hur vi kan gå vidare med det. Naturligtvis måste det finnas restriktioner och någon form av regelverk att tillämpa, men man måste också kunna se till behovet så att de krav som ska finnas verkligen uppfylls. Jag menar att dessa alltför hårda bedömningar leder till att fler inte blir berättigade till assistans eller förlorar sin assistans vid en omprövning. Då förlorar de också sin möjlighet att vara delaktiga i samhället. Även yrkade vi sverigedemokrater på att behovsbedömningen vid personlig assistans skulle ses över. Jag stod själv här i kammaren och talade om ett fall från verkligheten som var ganska skrämmande. Det har i och för sig löst sig , men det berörde mig då. Det är positivt att man gör de utredningar som den förra regeringen initierade. Vi följer detta med spänning. Vi är positiva till det gedigna arbete som har pågått, men vi menar att det måste gå fortare. Man kan inte dra det i långbänk ännu mer, för var är livskvaliteten för de personer som behöver assistans? Ska de behöva vänta ? Vi anser inte att det är värdigt det svenska samhället 2015, utan vi kan bättre än så. Vi kommer också in på frågan om att avskaffa tvåårsgranskningen av assistansbeslut i LSS. Vi har begärt att ska tillkännage att tvåårsomprövningen av assistans till funktionshindrade ska avskaffas och ersättas med individuella omprövningar. Alla ärenden behöver inte omprövas . Jag menar att det finns en del funktionshinder som är ganska bestående och där man skulle kunna slippa utsättas för detta . Det borde i stället göras en individuell bedömning. En annan fråga som vi har tagit upp handlar om fritidshjälpmedel för personer med funktionsnedsättning. Vi sverigedemokrater menar, i enlighet med motion, att tillgången till fritidshjälpmedel för personer med funktionsnedsättning ska vara densamma i hela landet. är skillnaderna ganska stora mellan olika landsting när det gäller vilka hjälpmedel som erbjuds. Det innebär att personer med funktionsnedsättning inte har möjlighet att utöva fritidsaktiviteter som främjar både den fysiska och den psykiska hälsan. Det ser olika ut i landet, och det tycker vi är oacceptabelt. Det ska inte spela någon roll var i landet man bor utifrån detta perspektiv. Därför välkomnar vi regeringens proposition och att man vill arbeta för en större likvärdighet när det handlar om tillgången till hjälpmedel över hela landet och minska de skillnader som finns i avgifter och regelverk. Det är också positivt att regeringen uppges inleda ett arbete för att ta fram ett nationellt regelverk och att regeringen avser att ge i uppdrag att kartlägga tillgången till hjälpmedel så att de regler som tillämpas också följs. För transport av brukare tycker vi att det bör finnas gemensamma nationella regler. Vi menar att problematiken med ojämlik vård över hela landet är en fråga om de stora skillnaderna. Det gäller inte bara transport utan över huvud taget. Det är olyckligt att kommuner har olika regler även här och att rutinerna för transport av brukare skiljer sig även geografiskt. Det är naturligtvis inte bra. Man bör i så många avseenden som möjligt kunna ha nationella regelverk. Vi tycker att man bör ta fram det för att komma till rätta med den ojämlikhet som finns. Jag noterar att regeringen bland annat hävdar att uppdrag om insatsen ledsagarservice enligt LSS har utökats och därmed förlängts och att det med hänsyn till det pågående arbetet saknas skäl för ett tillkännagivande. Det är väl inte mycket att göra åt det. Men vi menar att det inte är tillräckligt att hänvisa till pågående utredningar, utan man ska verkligen ta ett hårt grepp om detta. Slutligen vill jag säga att jag välkomnar regeringens förslag i vårbudgeten när det gäller kostnadsfria glasögon till barn. Det är en fråga som jag personligen brinner för och har motionerat om sedan jag kom in i 2010. Det är nu femte gången i ordningen som socialutskottet ska debattera de motioner som har lämnats under den allmänna motionstiden. Och vi har ytterligare en debatt inplanerad . Jag har inget emot att debattera motioner från den allmänna motionstiden, men det som är trist är att vi aldrig får några förslag från regeringen, inga propositioner, till socialutskottet. Det är trots allt propositioner som kan leda till lagändringar och som kan leda till att vi förbättrar välfärdsområdet, som vi har ansvar för. Det har lett till, vilket jag har sagt tidigare, att socialutskottet just nu arbetar på halvfart. Det anmärkningsvärda är att regeringen inte heller tillsätter särskilt många utredningar. Vi har alltså inte heller några stora lagförändringar att se fram emot. I motionsbetänkandet som ligger på bordet har tre förslag. De första två handlar om assistansberättigades kontakter med . Även om det har varit på det sättet att assistansersättning ska omprövas är det först som har fått rutin på sina tvåårsomprövningar. Det är bra eftersom behoven både kan öka och minska, och antalet beviljade timmar ska förstås stå i överenstämmelse med de behov som finns. Det var också bra att lade ned ett ganska omfattande arbete på att öka rättssäkerheten i bedömningarna och inte minst såg till att de blev lika över landet. Det var helt oacceptabelt att skillnaderna i landet tidigare var stora, beroende på var man bodde. Om man bodde i kunde man få många timmar beviljade. Men om man hade oturen att bo i fick man få timmar för motsvarande situation. Omprövningarna baseras på ett bedömningsinstrument med ett stort antal frågor. När bedömningsinstrumentet används för fyrkantigt blir det dock en stor börda för de anhöriga att bära. Tänk på föräldraparet vars stora livssorg är att sonen fick en svår cp-skada i samband med förlossningen, och en gång måste de besvara frågan om han har blivit pappa under de gångna två åren. Det är inte rimligt att man fortsätter på det sättet. Man måste förstås anpassa tvåårsomprövningarna till de behov som finns hos den assistansberättigade och inte minst till grunden för funktionsnedsättningen. Det sparar arbetstid för tjänstemän, men inte minst besparar det de anhöriga och den assistansberättigade onödigt lidande. Alla borde dessutom ha rätt till en personlig kontakt på ; det skulle underlätta och effektivisera arbetet. tredje förslag handlar om att man måste se över 20-timmarsgränsen. När tvåårsomprövningarna leder till att den assistansberättigade får , till exempel går , blir det inte en stor skillnad - om man bor i rätt kommun. Många kommuner låter den assistansberättigade, även med 19 timmars behov, själv välja utförare. Om man däremot bor i fel kommun blir skillnaden dramatisk. Från att ha haft full rätt att själv bestämma vem som ska utföra assistansen blir man hänvisad till kommunen, till det kommunala monopolet. För oss i är det självklart att den assistansberättigade ska ha rätt att själv bestämma vem som ska utföra assistansen, oavsett om det är eller . Just personlig assistans är en fantastisk reform från det tidiga 90-talet. Ända sedan den sjösattes har en bärande princip varit att det är den assistansberättigade som har makten att själv bestämma vem som ska erbjuda assistans. Från början valde de allra flesta kommunen. Men allteftersom åren har gått är det allt fler som har valt en annan utförare. Och är det mer än hälften som har en annan lösning. Det har varit helt okontroversiellt och en självklar rätt för den assistansberättigade. Men under hela förra mandatperioden drev frågan om att förbjuda vinster i välfärdsföretag, ivrigt påhejade av socialdemokrater och under senare delen av mandatperioden även av miljöpartister. , vid ett antal debatter här i kammaren, ställdes frågan till ledande företrädare för vänsterpartierna om hur det skulle drabba alla de assistansberättigade som valt assistans från ett aktiebolag. Gång på gång stod inte minst företrädare för i talarstolen och sa att man absolut inte tänkte föreslå några förändringar för de assistansberättigade. De skulle ha fortsatt rätt att välja precis hur de ville, även om de valde ett aktiebolag som genererade vinst. Det ska därför bli intressant att höra vilka svar de tre vänsterpartierna ger till de mer än 10 000 assistansberättigade som har valt en privat utförare och som - om regeringen och får sin vilja fram - inte längre ska ha rätt att vända sig till en privat vårdgivare som har ett företag, ett aktiebolag, som går med vinst. Då ska de hänvisas till något annat. Innan jag framför mitt yrkande vill jag använda tillfället till att tacka ålderspresidenten, som lämnar det aktiva arbetet i , för en enastående insats i svensk politik, inte minst inom de områden som socialutskottet arbetar med. Det är många bestående förändringar, inte minst på sjukvårdsområdet, som bär ålderspresidentens signatur. Ett stort tack för den insatsen! Därmed vill jag yrka bifall till reservation 3. Jag står bakom de andra reservationerna, men för tids vinnande väljer jag att yrka bifall bara till den. har vi samlats för att debattera funktionshindersfrågorna. Men jag måste dessvärre inleda mitt anförande med att utrycka min oro. Det är nämligen på det sättet att går bakåt i utvecklingen inom vissa delar av det här området. Precis som har nämnts tidigare var 1994 ett mycket viktigt år i historia. Det var då vi införde en av vårt lands mest betydelsefulla jämställdhetsreformer, lagen om stöd och service till vissa funktionshindrade, LSS. Det är , senare, nästan omöjligt att förstå vilken oerhörd betydelse den reformen har haft för vårt land. är det en självklarhet för oss att personer med omfattande funktionsnedsättningar ska kunna arbeta, bilda familj, studera och vara delaktiga i sina liv och samhället. har vi dock gått i motsatt riktning. har tusentals personer fått avslag och förlorat rätten till statlig assistans. Det är en inskränkning i livssituationen som för de flesta är nästan omöjlig att sätta sig in i. I stället för att själv ha möjlighet att genom sin assistans bestämma hur man vill leva sitt liv blir många nu hänvisade till kommunens ekonomiska premisser eller förlorar i värsta fall sin assistans helt. Vi har fått bevittna hur mänskliga rättigheter har ställts mot kostnader. Och det står nu klart att ekonomin har fått gå före människors rätt till självbestämmande och delaktighet. Det är en utveckling som inte bara slår brutalt hårt mot dem som drabbas utan också förvägrar dess tillgångar. har regeringen lovat att tillsätta en ny utredning. Vi tycker att det är bra att regeringen agerar. Men vi är oroliga över att frågan aldrig kommer till en lösning. Om utredningen ska vara värd väntan finns det några medskick som vi vill göra. Vi anser att det måste vara en bred parlamentarisk utredning där brukarorganisationerna är med. Det är helt avgörande att mänskliga rättigheter och delaktighet står i fokus och att man helt avfärdar diskussionen om kostnadsdämpande åtgärder. Det är helt oförsvarbart att en rödgrön regering skulle fortsätta alliansens linje med att ställa människors rättigheter mot kostnader. Vi anser även att den kommande utredningen ska leda till svar på frågan hur en ändring av § 9 a i LSS ska göras - inte om den ska göras. Funktionshindersomsorgen är klart eftersatt när det gäller insatser för kompetensutveckling av personalen och därmed kvaliteten för de flickor och pojkar, kvinnor och män som behöver insatser för att kunna leva ett gott liv. Vi har inte längre synen att insatserna och verksamheterna ska fokusera på förlegade idéer om vård och omvårdnad, utan i stället vill vi se verksamheter med habiliterande, rehabiliterande, socialt och pedagogiskt synsätt, där insatserna utifrån den enskildes förmåga ska stödja till delaktighet och självbestämmande. För att vi ska upprätthålla den utvecklingen krävs en långsiktig kompetenshöjning inom verksamheterna. Personalen har ofta med sig viktiga kunskaper och erfarenheter men saknar utbildning om funktionshinder. Om vi inte ser till att personalen erbjuds kontinuerlig kunskapshöjning och fortbildning riskerar vi att inte förverkliga den lag inom funktionshindersområdet som syftar till att främja jämlikhet i levnadsvillkor och full delaktighet i samhällslivet. Därför anser vi att det är oerhört viktigt att regeringen tar den här frågan i beaktande i det kommande arbetet. Daglig verksamhet är den vanligaste insatsen i LSS. Syftet med daglig verksamhet är att erbjuda en meningsfull sysselsättning i vardagen, bidra till den personliga utvecklingen och främja delaktighet i samhället. Men verksamheten har inte följt med i den utveckling som skett i vårt samhälle. Till skillnad från tidigare generationer med funktionsnedsättningar har den unga generationen vuxit upp i ett samhälle präglat av delaktighet och integration. Den så kallade integrationsgenerationen är ingen homogen grupp. Här finns både unga som har gått i särskola och unga som har tillbringat skoltiden i den ordinarie skolan och först senare kommit i kontakt med kommunens insatser till personer med funktionsnedsättning. Framför allt i den senare gruppen finns en del personer som inte är intresserade av de insatser som erbjuds. Många av de verksamheter som vi har är utvecklade för den äldre generationen och passar inte en yngre generation som har helt andra förväntningar. skriver dessutom i sin lägesrapport att det är mycket ovanligt att människor går från daglig verksamhet till arbete. Vi anser att det måste vara möjligt att pröva olika former av daglig verksamhet och välja det man själv är intresserad av. Det måste också utvecklas former för människor att gå vidare till arbete. hänvisas många människor till daglig verksamhet eller sysselsättning och blir fast där. Fler måste få arbete med till exempel lönebidrag och möjlighet till stöd och handledning. Med ett aktivt arbete gentemot möjliga arbetsgivare och med ett individuellt utformat kontinuerligt stöd från kommunerna skulle många fler kunna gå vidare till arbete med lön. Vi anser därför att formerna för den dagliga verksamheten behöver moderniseras och utvecklas. hade 2013 i uppdrag att samla in uppgifter om vilka insatser som leder till arbete från daglig verksamhet. Vi bör nu ta nästa steg och ge ett tydligt uppdrag att - i nära samarbete med de berörda och deras intresseorganisationer samt kommuner och landsting - analysera och komma med förslag på utveckling av daglig verksamhet och sysselsättning så att den anpassas efter människors behov. Vi står självklart bakom alla våra motioner, men för att spara lite tid väljer jag att yrka bifall bara till reservation 1 och reservation 9. 16 128 personer i har rätt till personlig assistans. Ända har de haft rätten att välja mellan assistans, att anställa själva, kooperativ eller ett privat företag. är det som väljer ett privat företag. Merparten av de företagen är välskötta, det vill säga de redovisar svarta siffror eller, för att använda retorik, går med vinst. Upprepade gånger debatterade vi detta här i kammaren och på diverse handikappdebatter . På den upprepade frågan lovade företrädare dyrt och heligt att den här gruppen på närmare 9 000 personer inte hade något att oroa sig för över huvud taget. De skulle fortsatt ha rätten att välja fritt, oavsett om de valde ett företag som gick med vinst, verksamhet, egenregiverksamhet eller vilket val man gjorde - beslutet skulle helt och hållet ligga hos den assistansberättigade. Det dröjde inte så många månader efter valet förrän närmast med stolthet gick ifrån det löftet. I den vinstutredning som är tillsatt har man sagt att även assistansföretagen ska utredas. Det är ett dråpslag mot de 9 000 personer som inte längre ska ha den här rätten, utan nu ska de få välja mellan verksamhet eller kooperativ och möjligtvis få anställa själva. Min fråga, herr ålderspresident, är: När nu möter alla dessa 9 000 assistansberättigade - där man har lovat att de även fortsättningsvis ska ha full möjlighet att välja assistansutförare - hur förklarar man då att man har frångått det löfte som man gav till de här människorna vid så många tillfällen, vilket finns dokumenterat i protokoll? Det stämmer som du säger, att vi absolut vill få bort vinsterna från välfärden. Ni har fört en politik där ni har stått för att riskkapitalister helt ohämmat har kunnat stjäla skattemedel och stoppa i sina egna fickor i stället för att tillgodose människors behov. Det stämmer som du säger. Men det är inte samma sak som när vi ser över till exempel äldreomsorgen, för vi vet att detta är differentierad marknad som ser annorlunda ut. Vad vi har sagt nu är att vi kommer att utreda frågan. Vi kommer att göra det på ett sådant sätt att människans rätt att själv välja står i fokus. Det vi vill få bort är riskkapitalisterna. Jag tycker att det är skrämmande att detta är den fråga som du tycker är absolut viktigast att ta upp i den här debatten - och inte bara i den här debatten. Ni värnar riskkapitalisterna i varenda kammardebatt som jag har hört sedan jag började i . Då måste jag återupprepa frågan. Jag är inte ett dugg förvånad över att vill ha bort de privata företag som genererar vinst från välfärden - det har ni varit jättetydliga med. Men den stora diskussionen var utifrån de assistansberättigade. Där har mer än hälften valt ett privat företag. En del av de företagen är mindre företag, men ett antal företag är stora - de må vara ägda av riskkapital eller i annan form. Vår fråga då var ständigt: Vad innebär detta för de assistansberättigade, som faktiskt har valt ett assistansbolag som kanske till och med ägs av ett riskkapitalbolag? Ska de då tvingas byta? Då var det ett mycket klart besked från sida. Det var: Ni behöver inte oroa er. Vi ska ge oss på privata företag inom sjukvården, äldreomsorgen och skolan - alla andra områdena - men just beträffande de assistansberättigade tycker även vi från att det är viktigt att de ska ha fri möjlighet att välja, så vad de än väljer ska de ha den rättigheten. Det som är så förvånande är att det efter valet kommer ett helt annat besked. För mig handlar det inte om att värna privata företag eller riskkapital. För mig handlar det om att värna de assistansberättigades möjlighet att själva fatta beslut. Min fråga kvarstår: Vad säger ni till alla dessa närmare 9 000 assistansberättigade, som har valt ett assistansföretag som kanske till och med ägs av ett riskkapitalbolag? Är beskedet från det jag uppfattar att det är, att de här personerna kan glömma att fortsättningsvis få välja ett assistansbolag som ägs av ett riskkapitalbolag? Det spelar ingen roll hur nöjda ni är med bolaget. Det spelar ingen roll hur nöjd personalen är som får jobba. Det spelar ingen roll vilken kvalitet det är. Bara det faktum att det är ett riskkapitalbolag som äger gör att ni inte längre ska ha rätt att välja det här företaget. Är det ert besked? Jag tror inte att har lyssnat när vi haft frågan uppe tidigare. Det vi sagt är att vi ser att det är annorlunda när det kommer till assistans, att vi där måste ha en helt annan försiktighet. Det är därför vi har en utredning som ser över frågan. Vi har inte fattat något beslut. Vi ska se över frågan, och fokus på det är de assistansberättigades möjlighet att välja utifrån sina behov. tycker vi inte att det ska finnas jättar som får göra vinster så att gamla, sjuka, barn eller assistansberättigade inte får de resurser som de har rätt till. Inledningsvis vill jag markera att vi givetvis står bakom samtliga folkpartimotioner i betänkandet, men vi yrkar bifall endast till reservation 4 under punkt 6. Funktionshinderspolitik, herr ålderspresident, är i grund och botten en fråga om rättigheter. Det gäller rätten till boende, som vi tar upp i reservation 6, och rätten till hjälpmedel och en meningsfull fritid, som vi tar upp i reservation 10 från utskottet. Det är reservationer som vi som sagt stöder men väljer att för tids vinnande inte yrka bifall till. Rättigheter för personer med funktionsnedsättning är i sin tur en liten del av den stora frågan om mänskliga rättigheter, men tyvärr ses det på det sättet i verkligheten. har länge varit ledande i världen med att införa och genomföra lagstiftning som gör det möjligt för människor med mer eller mindre funktionsnedsättningar att leva sina liv på lika villkor. Men frågan är värd att ställa: Är denna frontposition på väg att gå förlorad? För oss liberaler är det en självklarhet att samhället ska ge förutsättningar för alla människor att kunna tillvarata sin fulla kapacitet. Självförverkligandet ska inte vara ett privilegium för ett fåtal, inte ens för ett flertal. Vi vet att en funktionsnedsättning kan påverka livets alla skeenden, och förutsättningarna för delaktighet kan mycket snabbt förändras. Men människor med olika funktionsnedsättningar ska inte ytterligare handikappas på grund av att vårt gemensamma samhälle diskriminerar dem.