bet · H201CU10 · 2015-04-23 00:00:00 — I de största städerna är det på det sättet i en absolut majoritet av fallen. Byggherren har en lagreglerad rätt att lägga fram ett planförslag och få det prövat av kommunen. Den svaga översiktsplaneringen är en brist i det svenska systemet. bör den stärkas, och då är införandet av en initiativrätt för privata intressen även i ett sätt att komma åt problemet med kommuner som segdrar planbesked och planer. Jag ser också fram emot att regeringen lyssnar på de andra tillkännagivandena och utarbetar ett förslag om att bygglovsavgiften ska minska om en kommun inte meddelar beslut , samt att regeringen utreder möjligheterna för att göra lättnader i tillgänglighetskraven för studentbostäder. Det finns mycket att göra för att få en fungerande bostadsmarknad. Det handlar inte minst om åtgärder för att skapa ökad rörlighet på bostadsmarknaden och åtgärder för att stärka den sociala hållbarheten. Det är inga enkla nötter att knäcka. Men vem har sagt att det behöver vara enkelt? Även om många av de åtgärder som beslutades under förra mandatperioden skapade debatt är det ingenting emot vad de frågor som återstår att lösa riskerar att göra. Problemet är att utbudsökningen och efterfrågan inte möter varandra. Bostadsmarknaden är inte en marknad där det finns en produkt för alla. Ett annat problem är hur vi ska skapa ökad rörlighet på bostadsmarknaden. I bakgrunden skvalpar naturligtvis diskussionen om amorteringskrav, även om de just nu har lagts på is. Många kritiska röster har dock höjts och sagt att dessa riskerar att göra så att en redan ganska orörlig bostadsmarknad avstannar helt. Unga har i många fall inte råd att köpa sin första bostad, de äldre vill inte lämna sina ibland för stora villor och den som har fått ett hyreskontrakt har kommit över något väldigt dyrbart som man inte vill släppa i första taget. Liksom på planområdet finns det ingen quickfix, men vi måste börja ta de första stegen . Beröringsskräcken när det gäller bostadspolitikens svåraste frågor måste minska. Amorteringskraven kommer inte att göra situationen lättare, snarare tvärtom. Och från forskarhåll hör vi ett i stort sett enigt budskap: Ränteavdragen måste tas bort och reavinstbeskattningen lindras. Hyresregleringen nämns också ofta i debatten, även om det inte är lika vanligt i den politiska debatten. Vi politiker kan inte blunda för vare sig forskningsresultat eller verklighet. Vi ser att utbudet är begränsat på bostadsmarknaden, vi ser att rörligheten är långsam och vi ser de långa köerna för att få en hyresrätt. Vi ser också en utbredd svarthandel med hyreskontrakt. Vi förstår att det kan framstå som paradoxalt att staten, som vi oroar oss för en ökande skuldsättningsgrad, stimulerar den ökande belåningen med hjälp av ränteavdragen. Och ja, vi ser att unga får allt svårare att komma över sin första egna bostad på grund av stigande priser och bolånetak. Vissa frågor kräver samarbete för att skapa långsiktighet. De stora frågorna inom bostadspolitiken är ett sådant område. Men då måste man veta vad man vill, och man måste vilja någonting. Jag känner inte att den viljan finns. Jag avslutar med ett citat. Tro det eller ej men i detta är spot-on: Det som är ekonomiskt önskvärt är ofta politiskt omöjligt. Och när det är politiskt möjligt är det ofta ekonomiskt . Vi står bakom samtliga socialdemokratiska reservationer, men för tids vinnande yrkar jag bifall till endast reservation 15. I övriga delar ställer vi socialdemokrater oss bakom förslagen i betänkande CU10. Vi ska debattera planering och byggande. Det är ett högaktuellt ämne med rådande bostadsbrist. Dock ska vi komma ihåg att enkom förenklingar och förändringar i inte löser bostadsbristen. Det krävs även att vi öppnar upp för att fler ska ha råd att efterfråga en ny bostad. Byggindustrier lade fram en rapport, Utan fungerande finansiering stannar bostadsbyggandet, där de just varnade för politikers tro på att förenklingar i lagstiftningen skulle lösa bostadsproblematiken. I stället visade deras rapport på att marknaden, om politiken inte kommer till rätta med att fler kan ha råd att efterfråga bostäder, i sämsta fall inte kommer att bygga mer än 140 000 bostäder och i bästa fall 170 000 bostäder . Även akademin påpekar att förändringar i inte löser bostadsproblematiken. Det lyfts bland annat fram att utbudet av billigare bostäder behöver öka. I valrörelsen utlovade den gamla regeringen 300 000 bostäder . Jag har dock inte sett några förslag på hur detta ska uppnås. hörde jag nämna marknadshyra eller att åtminstone ta bort vissa regleringar av hyreslagen samt avskaffande av räntebidragen. Utan en politik för att möjliggöra att fler ska kunna efterfråga en ny bostad kommer målen inte att uppfyllas. Där har den nya regeringen ett mål om 250 000 bostäder, och regeringen har infört ett investeringsbidrag för att komma till skott med bland annat byggandet av små och billigare lägenheter för att visa att vi tar bostadsbristen på största allvar. Vi har också genomfört förändringar i bullerförordningen för att underlätta byggandet av små lägenheter. tar vi också ansvar för de hälsorisker som buller faktiskt medför. I stället går de borgerliga fram med gammal skåpmat och lägger fram tre konkreta lagförslag där man tidigare redan har förlorat här i . Man kan undra om idéerna är slut. Det är viktigt att vi tar till oss de synpunkter som aktörerna inom byggbranschen lyfter fram för oss. En viktig fråga är förutsägbarhet. Man vill veta spelreglerna för att långsiktigt kunna planera sina åtaganden, och då tycker jag det är märkligt att de borgerliga lyfter upp förslaget om begränsning av detaljplanekravet. Frivilligheten för kommunerna att ta fram detaljplaner skulle kunna innebära för en husbyggare att i kommun A behövs det ingen detaljplan medan det skulle krävas i kommun B - olika regler för samma typ av byggnation. I mina samtal som jag har fört med både byggföretag - stora som små - och andra intressenter är det ingen som har önskat just detta. Den ökade osäkerheten om vad som gäller och det ökade krånglet skulle snarare bromsa upp byggandet av nya bostäder. En annan viktig aspekt av samma motion från borgerligheten är att ett införande av frivillighet att ta fram detaljplaner också skulle minska andra intressenters inflytande att påverka. har som syfte att samla olika intressenter såsom kommuner, byggherrar, sakägare, stat med flera för att tillsammans uppnå en god helhetsverkan och en lämplig samhällsutveckling. Jag anser att det lagda förslaget går i en helt annan riktning. De borgerliga partierna har även väckt en motion om antagande av detaljplan, vilket skulle innebära att betydligt fler planärenden skulle kunna delegeras från kommunfullmäktige till kommunstyrelse eller byggnadsnämnd. Det skulle innebära en begränsning av det demokratiska inflytandet i framtagandet av planärenden då det inte alltid finns representanter från alla i kommunfullmäktige invalda partier i vare sig kommunstyrelsen eller . Det är inte heller alltid så att en kommunstyrelse och en byggnadsnämnd speglar valresultatet som ett kommunfullmäktige gör. Exempelvis i kommun har den styrande borgerliga koalitionen inte majoritet i kommunfullmäktige, utan där är vågmästare. Men av någon oförklarlig anledning gick med på att införa nämnder med jämnt antal ledamöter, vilket i sin tur har gett de borgerliga ordförandena utslagsröst i nämnderna. Därmed speglar inte nämnderna längre det kommunala valresultatet. Demokratin riskerar att kraftigt åsidosättas med nämnda förslag, vilket naturligtvis är helt förkastligt. De borgerliga partierna har väckt ytterligare en motion om planbestämmelser som upphävs efter genomförandetiden, där det föreslås att planbestämmelser som avser arkitektonisk eller estetisk utformning upphör att gälla efter genomförandetidens slut. Det riskerar att kommunerna känner sig tvungna att förlänga genomförandetiderna eller upprätta nya detaljplaner med långa genomförandetider. Lagstiftningsförslaget från borgerligheten riskerar att bli kontraproduktivt och motverka syftet och önskemålet om en mer flexibel hantering av detaljplaneinstrumentet. Det finns också ett antal motioner om överklaganderegler. Jag delar uppfattningen om att det behövs en effektivisering av överklagandeprocessen, och regeringen har aviserat att det ska komma en proposition, benämnd En effektiv och rättssäker PBL-överprövning. Det är viktigt för mig att om en förändring görs ska den också vara rättssäker. Avslutningsvis, herr talman, konstaterar jag att ett ökat bostadsbyggande åstadkommer vi inte genom att öka krånglet, minska demokratin eller genom att göra detaljplaneinstrumentet mindre flexibelt, såsom konsekvenserna riskerar att bli av de tre förslag som borgerligheten har lagt fram här i kammaren och som jag har argumenterat emot. Vidare konstaterar jag att det behövs en politisk vilja för att få igång bostadsbyggandet. Det krävs kommunpolitiker som vill och vågar bedriva en aktiv markpolitik. Ser marknaden att viljan finns, svarar den också positivt. Det finns flera sådana bra exempel, men tyvärr finns det också många dåliga exempel på kommunföreträdare som motverkar byggande. Återigen vill jag säga att det vore bra med en samstämmighet från politiken för att marknaden ska ha möjlighet att långsiktigt planera. Med det vill jag inte ha sagt att vi ska tycka lika i alla frågor - det kommer vi nog aldrig att göra - men vi måste våga lyfta blicken och vara lite visionära. För tydlighetens skull vill jag börja med att säga att det var reservation 1 som jag yrkade bifall till. När jag lyssnar på Socialdemokraternas företrädare i dagens debatt slås jag av att det ibland kan vara värt att fundera lite, läsa på förslagen och sätta sig in i dem innan man skjuter ned dem. Bara för att ett förslag kommer från andra sidan behöver det inte vara dåligt. Nej, det är inte så att det inte sker något samråd i . Där hålls det ett väldigt tydligt samråd, så man slipper långa utdragna överklagandeprocesser som i dras alldeles för mycket i långbänk. Det talades mycket om vilja. Jag kan sammanfatta med att säga: På den rödgröna bostadspolitiska fronten intet nytt. Subventioner är det nygamla. Nej, vi har inte slut på idéer. Vi har massor med idéer kvar. Det visar vi bland annat genom att väcka ett antal motioner och lägga fram ett antal konkreta lagförslag. Det som jag undrar är: Vad vill regeringen? Att tala om vilja räcker inte. Det finns inte mycket på propositionslistan. Det finns inga skarpa förslag. Bullerförordningen tog att få fram. När bostadsministern var med i lördagsintervjun talades det mycket om att man skulle "bortse" från ideologiska skygglappar. Vad han själv, hans parti eller regeringen ville tumma på sades det ingenting om. Så min fråga är: Vad är det ni vill, och vad är ni själva beredda att tumma på? Jag tackar för frågan, men jag tror att vi bör sätta oss ned och resonera om hur det ser ut framåt. Det viktiga i bostadspolitiken är att få fram en efterfrågan på bostäder. Annars kommer det inte att bli fler bostäder. Man bygger ju inga bostäder om ingen efterfrågar dem. Det är ganska självklart. Vi bör titta på vilka förslag som kan vara lämpliga. Vi har lagt fram ett förslag om investeringsbidrag som jag vet att ni inte gillar. Men vi måste också titta på hur vi får fram billigare mark. Det handlar om investeringar i infrastruktur för att komma åt den marken. Det handlar om storskalighet. Det handlar om en industrialisering av byggandet för att kunna ta lärdom av tidigare byggen. Ett bygge får inte vara en ny uppfinning varje gång. Jag har lyft fram ett bygge i som pressar både byggtiden och kostnaderna. Det är väldigt intressant. Det är hyreslägenheter som byggs i ett bullerstört område. Det är sådant här som vi måste titta på. Det är lokalpolitikerna som kan bedriva en aktiv markpolitik. De måste också kunna gå vidare framåt. Vi vet hur det ser ut i viktiga områden som till exempel . Där finns det blandade majoriteter i regionen, så där behövs det nog en större samordning av politiken. Jag utesluter inte att man kanske skulle titta på någon form av Stockholmsförhandling igen - det är bara en boll jag släpper. Men det behövs en samordning av både infrastruktur och bostadsbyggande över hela regionen, för det är här som den bostadsbristen finns i landet . Om regeringen nu vore den samarbetsregering som den vill vara kan man fråga sig varför man måste kalla ministern till utskottet för att få information. Man kan också fråga sig varför man väljer att göra en satsning i en budget på subventioner som varken branschen eller vi vill ha eller skulle gå med på. Vad är det för grund till ett samarbete och till en lyhördhet? Visst, man kan prata jättemycket om att man ska sätta sig ned med kommunerna, men det är fortfarande så att det är vi från riksdag och regering som har ett fokus på att se till att ge förutsättningar. Det gör vi framför allt genom lagstiftning. Min fråga kvarstår: Vad vill regeringen själv göra konkret? Vad vill man göra för att se till att det kommer fram mer billig mark och att det går snabbare? Vad vill regeringen göra? Som jag sa i debatten med bostadsministern - och det kan jag säga även till mina meddebattörer här i kammaren: Vill ni göra någon skillnad måste ni vara beredda på att möta kritik. Den som vill vara allas vän kommer garanterat att misslyckas på det bostadspolitiska området. Den som själv inte formulerar sina åsikter och strategier kommer ovillkorligen att bli ett redskap för andra. Det jag lyfte fram i mitt anförande var att experterna talar mycket om avreglering av hyresmarknaden. Jag har inte sagt det, och jag skulle uppskatta att det inte lades ord i min mun som jag inte har sagt, men nog måste vi förhålla oss till det som alla ekonomer och forskarvärlden lyfter fram som problem på bostadsmarknaden. Vi måste ta ett helhetsgrepp. Det går inte att hålla på och dutta lite här och lite där. En viktig del som vi tittar på är hur vi ska få fram infrastruktur. Infrastruktur är oerhört viktigt för att få fram de byggbara marker som behövs och klara av de stora behov som finns. Där måste vi bland annat titta på alternativa finansieringsformer. Det har inte alltid varit vårt partis främsta argument, men vi är villiga att titta på hur man till exempel kan använda sig av pensionspengar för att i ett tidigare skede få fram investeringar. Sådant är oerhört viktigt att titta på. Jag öppnar gärna för en diskussion om hur vi kan komma vidare med det. Det är viktigt att vi gör det. Det är lite roligt att man kritiserar våra investeringsbidrag. Jag är själv ingen stor ivrare av investeringsbidrag, men vi har en exceptionell marknad där behovet är jättestort. Ungdomar kan inte flytta hemifrån, och studenter får inte bostad där de fått möjlighet att studera. Vi måste göra någonting. Här är vi från regeringssidan tydliga med att sätta ned foten. Det är viktigt att vi kommer igång . Marknaden har inte lyckats lösa problemet, och då måste vi från politiskt håll våga visa i vilken riktning vi måste gå. Det krävs också mycket annat för att pressa kostnaderna så att fler ska kunna efterfråga en ny bostad. Det handlar, som jag sa tidigare, bland annat om billig mark, om storskalighet och även om industrialisering av byggandet. Då tänker jag inte på miljonprogramsområdena och den byggnationen, men vi måste ta lärdom av tidigare byggnationer bland annat för att kunna pressa kostnaderna. Som framgått av det som tidigare talare sagt handlar betänkandet om planering och byggande. Planeringen av våra tätorter är grunden för tätortsutvecklingen. Att kommunerna arbetar aktivt med sin översiktsplan och med att ta fram detaljplaner för utvecklingsområden samt ser på möjligheterna till förtätningar är självklart grunden för nyproduktion. Att ha markberedskap och tydliga kriterier för hur marktilldelningar går till, gärna då med färdiga detaljplaner, skulle förbättra situationen. Kommunerna har ett stort ansvar när det gäller att arbeta för att möjliggöra produktion av moderna hållbara bostäder. Att planera klokt för att möjliggöra nyproduktion av bostäder, utförda av många olika exploatörer, är väl något vi alla i grunden tycker är viktigt. Tyvärr har vi ett system som tar , kostar mycket pengar och i vissa fall försvårar nyproduktionen. Våra detaljplaneringar lyfts av många olika debattörer, myndigheter och andra aktörer, upp som ett hinder för att få till ett ökat byggande, bland annat av , och . Vi har ett system som gynnar de stora aktörerna framför de små. För att kunna bygga hus i tätort krävs en omfattande planering. Den planeringen börjar med att kommunen har en översiktsplan, kanske även en fördjupad sådan. Därtill ska en detaljplan göras för att man slutligen ska kunna söka och få bygglov. När man fått sitt bygglov krävs att man får startbesked. Först därefter kan man börja bygga. I den bästa av världar skulle det kunna ske på kanske , men så ser det inte ut i verkligheten. I stället tar det i genomsnitt mellan sju och från idé till dess att man kan överlämna nyckeln till en ny lägenhet för kunden. Som vi alla vet finns det mängder av ärenden som aldrig kommer så långt. Skälen till det är många, och jag tänkte att jag skulle rada upp några av dem. Kommunens politiker är inte intresserade av att det byggs, i alla fall inte det som exploatören tänkt sig och som kunder efterfrågar. Tjänstemännen på kommunkontoret gillar inte ens förslag. Därför krävs det otaliga besök hos dem för att vända och vrida på huset, dess höjd, färg eller taklutning. Ja, i grunden kanske det finns lika många åsikter som det finns tjänstemän och politiker - om man har otur. Därtill är det ofta kö till plankontoret. Man kanske kan få sin detaljplan eller så. Men man kommer nog inte att vara prioriterad eftersom området är litet och det inte är så många lägenheter man tänkt bygga, kanske 20. Då finns det större och viktigare projekt, kan tyckas. Om man ändå får sin detaljplan och den blir antagen är det närmast legio att den överklagas, oftast i alla instanser. Det innebär i regel inte någon ändring av detaljplanen, annat än att det då gått massor av tid. Bra, då söker jag mitt bygglov, och vad händer? Jo, samma grupp människor som överklagade detaljplanen överklagar nu även bygglovet i samtliga instanser, också det utan att det blir några förändringar. Det enda som skett är att ytterligare tid har gått. Vissa kallar detta för demokrati. Jag är tveksam till om det är det som det ska kallas. Detta kan vara vardag för en liten exploatör som frustrerat konstaterar att tänkt projekt inte blir verklighet. Det kan vara en exploatör som bygger till priser som ligger ganska långt under de förslag till högstahyra som finns i regeringens subventionsförslag. Det är de aktörerna som inte kommer fram. Sedan finns det kommuner som arbetar offensivt, snabbt och smidigt för att få mindre exploatörer till projekt, kommuner som jobbar med processen och är mycket lyhörda. Problemet med överklaganden har man oftast ändå, men se då har vi staten som via eller andra statliga myndigheter rycker ut och ser otaliga hinder för byggnation. Det är hinder i form av riksintressen, strandskydd, buller, dålig infrastruktur, avsaknad av kollektivtrafik, alltför näraliggande militära övningsområden, jordbruksmark, ödlor, grodor eller sällsynta växter. Allt det är i sig viktigt, men det hindrar byggnation. Vi har byggt upp regelverk av vilka många är befogade, men sammantaget är det en djungel av överlappande lagar och regler. Tyvärr drar nyproduktionen av bostäder oftast det kortaste strået i en process som blir mycket lång och dyrbar. Om vi bara tittar på riksintressena ser vi att de täcker av yta. Detta borde vi alla i kammaren ha ett stort intresse av att förändra. Vi har en bostadsminister som säger sig vilja vända på alla stenar. Tyvärr tycker jag att han än så länge möjligen har lyft på dem och sedan lagt dem tillbaka. Alliansregeringen arbetade under den senaste mandatperioden effektivt och aktivt med regelförenklingar i och med förenkling av byggreglerna. Över 100 förenklingsförslag fick vi igenom. Därtill pågår utredningar som fortsatt tittar på ytterligare förenklingar för att korta tiderna och göra reglerna enklare. I dagens betänkande har vi från Alliansen en rad förslag till ytterligare förenklingar, men som vanligt är Socialdemokraterna, och och oftast även emot dessa. Tänk om det i kammaren fanns majoritet för att kommunen själv skulle få avgöra om det behövs detaljplan eller inte, att kommunen skulle få avgöra om man kan gå från översiktsplan direkt till bygglov! Tyvärr är det inte fallet. Tänk om vi i kammaren skulle få majoritet för att antagandet av detaljplan kunde ske i kommunstyrelse eller byggnadsnämnd! Tänk om man skulle genomföra lagförslaget att planbestämmelserna kunde upphävas efter genomförandetiden! Tyvärr kan jag konstatera att viljan till förenklingar är ytterst liten. Tänk om regeringen hade ett genuint intresse av att fortsätta att förenkla och förtydliga reglerna! Då skulle förutsättningarna för nyproduktion av bostäder förbättras. Det kunde finnas fler vägar att gå. Man skulle våga tänka lite annorlunda. Ett förslag, kanske mer radikalt, är att vi vågade oss på tanken att ta bort detaljplanen. Det andra - kanske enklare att få majoritet för - vore att förtydliga kommunernas planeringsansvar, så att de på ett tidigt stadium hade krav på sig att ha detaljplanerad mark, men utan att det vore alltför detaljerat. En exploatör skulle då enbart behöva söka bygglov. Alla tidigare skeden skulle redan vara avvägda och beslutade. Kunde vi komma överens om att det vore en väg att gå skulle vi möjliggöra bättre konkurrens och göra det lättare för små aktörer att komma in och öka bostadsbyggandet. Med det vill jag understryka att jag står bakom de fyra tillkännagivanden som finns i betänkandet och samtliga alliansreservationer, men för tids vinnande yrkar jag bifall endast till reservation 1. Jag vet inte om jag uppfattade rätt. Menar hon att det var fler detaljplaner som överklagades än som inte överklagades? Enligt de siffror jag har är det bara 22 ½ procent av detaljplanerna som överklagas till . Av dem är det som sedan går från till mark- och miljödomstolen. I slutändan hamnar det någonstans som går till , vilket ju inte är någon majoritet. Detta är alltså inte det vanligaste som sker. Men det kan naturligtvis finnas regionala skillnader. Det kan jag tänka mig. Vad gäller ärenden om lov är det som överklagas till . Hälften av dem överklagas till mark- och miljödomstolarna, det vill säga 1 ½ procent. Det finns problem, och det går ibland långsamt att komma framåt i processer. Det är vi överens om. Men när vi beskriver verkligheten tror jag att det är bra att vi ändå har denna bild klar för oss. Kan förtydliga för mig - hade du uppfattningen att det var mer än hälften? har undringar om hur jag uttryckte mig. Jag kan konstatera att det finns områden där detaljplaner inte överklagas. Det kan vi vara överens om. Men vi kan också vara överens om att det finns väldigt stora regionala skillnader. I de områden där vi har störst behov av nyproduktion, det vill säga i våra storstäder och universitetsstäder, överklagas oerhört stora mängder av detaljplaner. Framför allt om man vill förtäta i stadsmiljö eller i tätortsmiljö överklagas oerhört stora mängder. Sedan finns det självklart detaljplaner som inte överklagas, men på de platser där vi har de största behoven av byggnation tycker jag att väldigt mycket överklagas. Jag har en fråga till och . Du pratade väldigt mycket i ditt anförande om storskalighet, och självklart finns det projekt som blir bättre om man gör mycket och lär sig av sina tidigare byggnationer. Det vet jag. Men jag är egentligen mer intresserad av vilken syn ni har på möjligheterna att komma in för de små aktörerna, som bygger mindre områden, kanske med hus med fyra lägenheter i varje, till helt andra priser än de stora byggdrakarna.