bet · H301FiU17 · 2015-11-05 00:00:00 — En bank skulle identifiera och hantera risker som kunde leda till kreditförluster. Vidare skriver regeringen att orsakerna till att en bank hamnar under press emellertid historiskt ofta har berott på externa faktorer såsom en allmän ekonomisk medgång eller att problem spridit sig från andra finansiella företag. Återhämtningsplanerna ska till stor del behandla institutens styrning och riskkontroll. Syftet med att ställa krav på återhämtningsplaner är att instituten redan ska ha funderat igenom vissa typscenarier och lämpliga åtgärder att vidta om något av dessa scenarier inträffar. Tanken är även att instituten ska använda sig av planerna i det läge som kan uppstå. Vidare skriver regeringen att det nya med återhämtningsplanerna är att de ställer krav på beredskapsplanering även för scenarier som är mer osannolika än vad instituten har arbetat med. De flesta finansiella kriser eller institutspecifika problem är unika, och det är enligt propositionen inte en realistisk eller pragmatisk strategi att planera i detalj för varje möjligt scenario. Genom att man funderar kring typscenarion bör ett instituts beredskap att hantera även det unika stressade scenariot öka markant. Arbetet med återhämtningsplanerna förväntas också enligt regeringen öka institutens medvetenhet om hur sårbara de är. En återhämtningsplan är således en plan som upprättas av ett kreditinstitut eller ett värdepappersbolag i syfte att identifiera åtgärder som företaget avser att vidta för att bevara eller återställa sin finansiella ställning och livskraft efter en betydande försämring av den finansiella situationen. Regeringen eller den myndighet regeringen bestämmer ska få meddela föreskrifter om vad en återhämtningsplan ska innehålla. ska godkänna återhämtningsplanen, och planen ska underställas för granskning och bedömning. Om finner väsentliga brister i en återhämtningsplan eller det finns väsentliga hinder mot att genomföra planen ska inspektionen underrätta företaget om detta. Företaget får yttra sig över bedömning. Om yttrandet inte ger anledning till en ny bedömning ska kunna förelägga företaget att komma in med en ändrad plan. Om ett företags åtgärdsplan trots förelägganden fortfarande har väsentliga brister får förelägga företaget att vidta konkreta åtgärder som innebär att det inom begränsar eller minskar riskerna i rörelsen eller att vidta någon annan åtgärd. Ett kreditinstitut eller värdepappersbolag som ingår i en koncern som står under gruppbaserad tillsyn ska omfattas av en koncernåterhämtningsplan. En sådan plan ska upprättas och uppdateras av moderföretaget inom EES. Av krishanteringsdirektivet framgår att alla institut ska upprätta en återhämtningsplan men att en behörig myndighet, dvs. , ska ta ställning till hur omfattande planen ska vara och hur ofta den ska upprättas. Regeringen skriver att detta ska ses mot bakgrund av att skyldigheten att upprätta återhämtningsplaner ska styras av proportionalitetsprincipen. Det bör inte ställas samma kav på exempelvis ett litet nationellt verksamt institut, t.ex. en liten sparbank, som på en stor gränsöverskridande bankkoncern. För ett institut som inte tillsammans med andra koncernföretag är föremål för gruppbaserad tillsyn ska upprätta en resolutionsplan. Resolutionsplanen ska innehålla de resolutionsåtgärder som ska få vidta om institutet uppfyller villkoren för resolution. Regeringen skriver att kraven i krishanteringsdirektivet på vad en komplett resolutionsplan ska innehålla är både omfattande och detaljerade. är mer kortfattat när det gäller att förklara varför sådana planer behövs; det sägs endast att resolutionsplanering är en nyckelkomponent i en effektiv resolution. Vidare skriver regeringen att den anser att skyldighet att upprätta resolutionsplaner bör regleras i lag med hänsyn till resolutionsplanernas avsedda betydelse för möjligheten att rekonstruera eller avveckla ett institut, liksom planernas koppling till bestämmelserna om myndighetens skyldighet att göra en bedömning av möjligheterna att hantera ett institut inom ramen för konkurs, likvidation eller resolution. Regeringen skriver att det bör framhållas att det inte är givet att en plan kommer att kunna tillämpas i den kris som beslutsfattarna till slut står inför. Att planen i ett sådant läge inte behöver följas framgår av skälen till För ett institut som står under gruppbaserad tillsyn ska det i stället upprättas Krishanteringsdirektivet uppställer ett krav på proportionalitet. motsvarande bestämmelse bör enligt regeringen införas i den nya lagen om En resolutionsplan ska basera sig på information från institutet som Vidare skriver regeringen att det framgår av krishanteringsdirektivet att en viss begränsad information om en resolutionsplan – en sammanfattning av huvudinslagen i planen – ska lämnas till det berörda institutet. av att krishanteringsramverket uppställer en uttrycklig regel som definierar vilken information som ska ges till institutet, framstår det enligt regeringens bedömning inte som lämpligt att i lagen föreskriva om en mer omfattande informationsskyldighet gentemot institutet. Däremot bör skyldigheten att informera det berörda institutet om huvudinslagen i planen framgå av den nya lagen om resolution. En resolutionsplan får inte förutsätta tillgång till något annat statligt stöd än Planen får inte heller förutsätta akut likviditetsstöd från centralbanker eller något annat likviditetsstöd med särskilt fördelaktiga villkor för säkerheter, löptider eller räntesatser. Resolutionsplanen ska dock innehålla en analys av hur och när ett institut får ansöka om att få utnyttja centralbanksfaciliteter, och den ska identifiera de tillgångar som kan förväntas bli godtagna som säkerhet. som upprättar en resolutionsplan för ett institut ska myndigheten göra en prövning av i vilken utsträckning det är möjligt att hantera institutet inom ramen för antingen konkurs eller likvidation eller resolution utan att det orsakar allvarliga störningar i det finansiella systemet inklusive avbrott i kritiska funktioner. Vissa störningar får man dock alltid räkna med, och därför anges i direktivet att störningar ska undvikas i största möjliga mån. Denna prövning ska redovisas i resolutionsplanen. En resolution av ett institut ska anses möjlig om resolutionsmyndigheten antingen kan avveckla institutet enligt normala insolvensförfaranden eller försätta institutet i resolution med tillämpning av de olika resolutionsverktygen eller resolutionsbefogenheterna, som väsentliga negativa konsekvenser för de finansiella systemen i största möjliga Om efter samråd med finner att det förelägga institutet att ange vilka åtgärder som det anser kan undanröja eller begränsa de väsentliga hinder som myndigheten funnit. Omde åtgärder institutet föreslår inte effektivt undanröjer eller minskar de väsentliga hindren, ska under vissa förutsättningar besluta vilka åtgärder institutet ska vidta. Det kan röra sig om ett stort antal potentiellt mycket ingripande åtgärder som tar sikte på bl.a. institutets finansiering, tillgångar och exponeringar, ytterligare informationskrav och ändringar i såväl institutets verksamhet som dess organisatoriska struktur. Resolutionsmyndigheterna ska noggrant överväga åtgärdernas potentiella effekter på institutet i fråga, på den inre marknaden för finansiella tjänster och på den finansiella stabiliteteten i andra medlemsstater och unionen som helhet. Ett institut som ingår i en koncern som står under gruppbaserad tillsyn ska omfattas av en koncernresolutionsplan. Planen ska identifiera vilka åtgärder som eller i förekommande fall en utländsk resolutionsmyndighet avser att vidta om institutet eller ett eller flera andra koncernföretag uppfyller förutsättningarna för resolution. Av en koncernresolutionsplan får det framgå hur resolutionen ska finansieras. Den får innebära att kostnaderna för åtgärderna får fördelas mellan resolutionsreserven och de övriga finansieringsarrangemangen. för en gränsöverskridande koncern måste försöka komma överens om en koncernresolutionsplan med de övriga berörda tillsynsmyndigheterna. Regeringen skriver att en sådan överenskommelse blir en internationell överenskommelse enligt regeringsformen. Sådana internationella överenskommelser ingås enligt 10 kap. 1 § regeringsformen av regeringen. Regeringen får dock ge en förvaltningsmyndighet, t.ex. , i uppdrag att ingå en internationell överenskommelse i en fråga där överenskommelsen inte kräver eller medverkan. Vidare skriver regeringen att en förutsättning för att ska kunna träffa en överenskommelse om en koncernresolutionsplan således är att regeringen i enlighet med 10 kap. 2 § regeringsformen har bemyndigat myndigheten att ingå sådana överenskommelser. I propositionen anförs också att det i sammanhanget bör noteras att godkännande krävs enligt 10 kap. 3 § regeringsformen innan regeringen ingår en för riket bindande överenskommelse som förutsätter att en lag ändras eller upphävs eller att ny lag stiftas, eller i övrigt gäller ett ämne som ska besluta om. Detta gäller även andra internationella överenskommelser som är av större vikt. Regeringen föreslår att det i den nya lagen om resolution införs en bestämmelse om möjlighet att ingå en överenskommelse om hur en resolution ska finansieras. Bestämmelsen bör ange att det bör framgå av en koncernresolutionsplan hur resolutionen ska finansieras. Den får för en gränsöverskridande koncern innebära att kostnaderna för åtgärderna fördelas mellan den svenska resolutionsreserven och de övriga finansieringsarrangemangen. Vidare skriver regeringen att när träffar med utländska myndigheter om fördelningen kostnaderna ska stå för sin del av kostnaderna. Minimikravet på nedskrivningsbara skulder Krishanteringsdirektivet innehåller bestämmelser som ska begränsa risken för att ett institut som fallerar och blir föremål för resolution inte har tillräckligt med kapital och kvalificerade skulder som kan absorbera förluster eller konverteras. Bestämmelserna innebär att det ställs ett minimikrav – liknande kapitaltäckningskravet – på hur stora de kvalificerade skulderna och kapitalbasen tillsammans måste vara. Detta görs för att institutet, om det fallerar, ska kunna hanteras inom ramen för resolution på ett sätt som uppfyller resolutionsändamålen. En kvalificerad skuld är en skuld som inte räknas som ett primärkapitalinstrument eller ett supplementärkapitalinstrument och som inte är vissa i direktivet särskilt angivna skulder. Minimikravet på nedskrivningsbara skulder är ett krav uttryckt i procent som styr hur stora företagets medräkningsbara kvalificerade skulder och kapitalbas minst måste vara i relation till företagets totala skulder och kapitalbas. Alla kvalificerade skulder är inte medräkningsbara vid beräkningen av minimikravet utan bara de som kan förväntas vara tillgängliga vid ett framtida fallissemang. Det minimikrav som krishanteringsdirektivet ställer upp gäller inte utöver det vanliga kapitalbaskravet enligt kapitaltäckningsregelverket. Det handlar i stället om en parallell reglering med ett till viss del annat syfte än kapitaltäckningsreglerna. Det är som ska utöva tillsyn över att instituten uppfyller minimikraven och vidta åtgärder för att komma till rätta med bristande efterlevnad av reglerna. Det bör dock enligt regeringen framgå av den nya lagen om resolution att ska övervaka att minimikravet på nedskrivningsbara skulder uppfylls av instituten. Krishanteringsdirektivet anger inte hur stort minimikravet ska vara, utan det bestäms av i varje enskilt fall efter samråd med . Syftet med minimikravet – att det ska säkerställa att ett institut, om det försätts i resolution, har kvalificerade skulder och en kapitalbas som tillsammans är tillräckligt stora för att det ska vara möjligt att vidta resolutionsåtgärder – bör enligt regeringen tas in i den nya lagen om resolution. Regeringen eller den myndighet regeringen bestämmer bör ges ett bemyndigande att få meddela föreskrifter om vilka kriterier som ska beaktas när man fastställer minimikravet. För en gränsöverskridande koncern ska försöka komma överens med de andra resolutionsmyndigheterna om storleken på minimikravet både på gruppnivå och på individuell nivå. Om myndigheterna inte kommer överens ska den samordnande resolutionsmyndigheten fatta beslut om kravet på gruppnivå, och de myndigheter som ansvarar för de individuella företagen i gruppen ska fatta beslut om kraven på individuell nivå. Avtal om finansiellt stöd inom koncerner I propositionen skriver regeringen att finansiellt stöd mellan företag i samma koncern kan vara ett effektivt sätt att förebygga en eventuell kris i ett eller flera av koncernens företag. Genom att införa en skyldighet för medlemsstaterna att se till att koncerninternt finansiellt stöd mellan företag belägna i olika länder kan komma i fråga begränsas också risken för inlåsning av tillgångar vid en framtida gränsöverskridande kris. Vidare skriver regeringen att bestämmelserna om detta i krishanteringsdirektivet således syftar till att motverka vad som ibland kallas finansiell protektionism, dvs. att gränsöverskridande finansiella verksamheter begränsas i syfte att gynna den inhemska finansmarknaden. Mot den bakgrunden innehåller krishanteringsdirektivet en skyldighet för medlemsstaterna att se till att det inte finns juridiska hinder mot att lämna finansiellt stöd mellan företag i samma koncern. I och i en del andra länder finns dock nationella regler som går ut på att motverka vissa former av värdeöverföring från ett bolag. Reglernas syfte är att skydda borgenärer och minoritetsägare. Det finns enligt propositionen en möjlighet att ett stöd som betalas ut enligt ett avtal om koncerninternt finansiellt stöd kan utgöra en värdeöverföring enligt aktiebolagslagen (2005:551). Vidare anförs i propositionen att aktiebolagslagen därför behöver kompletteras med en bestämmelse av vilken det framgår att en värdeöverföring som görs till följd av ett avtal om koncerninternt finansiellt stöd som har godkänts i enlighet med bestämmelserna i lagen om bank- och finansieringsrörelse eller lagen om värdepappersmarknaden utgör en tillåten värdeöverföring. Avtal om koncerninternt finansiellt stöd utgår från en modell där tillsynsmyndigheten på förhand godkänner avtal om finansiellt stöd som sedan ska beslutas av varje företags bolagsstämma. Innan stöd betalas ut har dessutom tillsynsmyndigheten möjlighet att invända mot att finansiellt stöd betalas ut enligt det redan godkända avtalet. Det är dock inte myndigheterna utan de berörda företagen som kan ta initiativ till att avtala om finansiellt stöd inom en koncern. Det anges också uttryckligen i krishanteringsdirektivet att medlemsstaterna inte bör ställa upp som etableringskrav att företagen ska ingå ett avtal om koncerninternt finansiellt stöd. Koncerninternt stöd ska ses som en möjlighet för de enheter inom en koncern som väljer att ingå sådana avtal. Regeringen föreslår att bestämmelser om avtal om koncerninternt finansiellt stöd ska införas i lagen om bank- och finansieringsrörelse och lagen ska pröva om ett avtal om koncerninternt finansiellt stöd uppfyller de lagstadgade kraven. Regeringen skriver i propositionen att i avtal om finansiering som företag ingår regleras typiskt sett bl.a. under vilket lands lag avtalet ska lyda. Om ett företag vill söka finansiering på en viss marknad, t.ex. eller , är det inte ovanligt att avtalsvillkoren anger att samma lands lag ska gälla för skulden. Det kan bli svårt att verkställa ett beslut om nedskrivning eller konvertering om det andra landet inte erkänner att beslutet får verkställas vad gäller egendom i det landet. Staterna inom EES har åtagit sig att erkänna och verkställa varandras beslut, och därför är detta ett problem framför allt i förhållande till tredjeländer. Om skulderna i ett tredjeland inte går att skriva ned eller konvertera skulle det kunna leda till att borgenärerna inom EES eller resolutionsreserven får bära den kostnad som annars skulle ha burits av borgenärerna i tredjelandet. I krishanteringsdirektivet finns därför bestämmelser som syftar till att företag hemmahörande i EES ska se till att behandla frågan om skuldavskrivning och konvertering i avtalet med borgenären. Regeringen skriver att bestämmelserna i den nya lagen om resolution bör utformas som en skyldighet för företagen att se till att de avtal som de ingår när det gäller de relevanta skulderna innehåller den typ av avtalsvillkor som anges i krishanteringsdirektivet. Undanröjande av hinder mot skuldnedskrivning och konvertering Ett sätt att underlätta konverteringen av kvalificerade skulder till aktiekapital är att se till att företaget i bolagsordningen anger en maximinivå för aktiekapitalet som överstiger det befintliga aktiekapitalet. Enligt krishanteringsdirektivet ska medlemsstaterna kunna kräva att bolagsordningen för ett företag som kan försättas i resolution föreskriver ett tillräckligt högt maximiaktiekapital. Om det behövs för att underlätta genomförandet av resolutionsåtgärder ska ha möjlighet att förelägga ett företag som kan bli föremål för resolution att ändra bolagsordningen. ska få en möjlighet att besluta att ett företag som kan bli föremål för resolution ska upprätta ett register över sina finansiella avtal och andra avtal av särskilt stor betydelse för företagets verksamhet. Även ska ges en liknande befogenhet. och under vilka förutsättningar ska tidiga ingripanden användas? Bestämmelserna i krishanteringsdirektivet om tidiga ingripanden syftar till att ge tillsynsmyndigheten en möjlighet att förhindra en försämring av ett instituts finansiella och ekonomiska situation innan någon annan utväg finns än att inleda ett resolutionsförfarande. Direktivet innehåller ett antal åtgärder som tillsynsmyndigheten ska kunna kräva att enskilda institut vidtar. Dessa ingripandemöjligheter är både till sin utformning och till sin karaktär mycket lika de som tillsynsmyndigheten kan vidta enligt kapitaltäckningsregelverket. Utgångspunkten i bägge fallen är att institutet bryter mot eller sannolikt kommer att bryta mot kraven i kapitaltäckningsdirektivet eller tillsynsförordningen och att det handlar om att förelägga ett institut som förväntas fortleva (going concern), dvs. före ett beslut om att inleda resolution. Den formella möjligheten för att utnyttja möjligheten för tidigt ingripande inträder som inspektionens ordinarie ingripandemöjligheter. Det torde inte vara avsikten att tidiga ingripanden ska användas i situationer där ordinarie ingripanden eller andra tillsynsåtgärder är tillräckliga för att komma till rätta med missförhållanden i livskraftiga institut. Det kan dock uppstå situationer där det kan vara svårt att avgöra om bör ingripa enligt ordinarie regler eller ingripa tidigt i krishanteringsdirektivets mening, särskilt eftersom förutsättningarna för dessa ingripandemöjligheter inträder . Vid tidiga ingripanden ska bl.a. kunna kräva att institutets ledningsorgan vidtar åtgärder enligt institutets återhämtningsplan eller först reviderar denna plan och därefter vidtar åtgärder som anges i den reviderade planen. ska också kunna kräva att institutets ledningsorgan efter en analys av situationen identifierar och vidtar nödvändiga åtgärder. Dessutom ska kunna kräva att en bolagsstämma sammankallas eller alternativt sammankalla en bolagsstämma. ska också kunna kräva att en eller flera personer i ledningsorganet eller den verkställande ledningen avsätts eller byts ut. Principiellt anser regeringen att utgångspunkten bör vara att det görs en kvalitativ bedömning av om specifika åtgärder enligt resolutionsregelverket bör vidtas. Det bör också enligt regeringen framhållas att kommer att ta fram riktlinjer för under vilka omständigheter som tidiga ingripanden kan komma i fråga. Regeringen anser mot bl.a. den bakgrunden att det saknas skäl att lagreglera i vilka situationer ska göra ett tidigt befintliga befogenheter gör det möjligt att vidta sådana åtgärder som utgör tidiga ingripanden, varför regeringen bedömer att någon ytterligare genomförandeåtgärd inte är nödvändig. får utse en eller flera tillfälliga förvaltare för ett institut, om det finns skäl att anta att företaget kan komma att bli föremål för resolution, 1. företaget har en finansiell situation som föranlett att ingripa utan att den finansiella situationen väsentligt har förbättrats efter ingripandet och inga andra åtgärder bedöms tillräckliga för att komma till rätta med situationen, eller har meddelat företaget en varning. och beslut om stöd Regeringen föreslår en ny lag om förebyggande statligt stöd till kreditinstitut. föreslår regeringen att den nuvarande lagen om statligt stöd till kreditinstitut ska upphöra att gälla. Förebyggande statligt stöd ska enligt krishanteringsdirektivet syfta till att motverka en allvarlig störning i medlemsstatens ekonomi och bevara den Stöd kan ges i form av en statlig garanti för att backa upp likviditetsstöd från , en statlig garanti för nyemitterade skuldförbindelser eller som kapitaltillskott. Stödet ska ges med villkor som inte ger ett företag en otillbörlig fördel, och stödet ska vara begränsat till solida Stödet måste godkännas enligt de unionsrättsliga statsstödsreglerna. I propositionen föreslår regeringen att det i den nya lagen ska anges att förebyggande statligt stöd får lämnas till kreditinstitut om det behövs för att motverka en allvarlig störning av det finansiella systemet i . Beslut om förebyggande stöd med användning av stabilitetsfonden ska fattas av regeringen eller den stödmyndighet som regeringen bestämmer. den nuvarande stödlagen infördes beslutade regeringen att utse Regeringen bedömer att det är lämpligt, inte minst mot bakgrund av att ska vara resolutionsmyndighet, att inte ändra den ansvarsfördelning i fråga om stödåtgärder som etablerades när stödlagen infördes. Vidare skriver regeringen att det bör noteras att denna kombination av roller inte är fri från komplikationer. institut som fått stöd via garantier senare sätts i resolution kan under vissa omständigheter behöva fatta beslut om att skriva ned garanterade värdepapper, vilket i så fall löser ut garantin. Det är viktigt att dessa olika roller hanteras på ett ansvarsfullt och tydligt sätt. bör det enligt propositionen noteras att de intressemotsättningar som här kan uppkomma i grunden har att göra med att staten ikläder sig flera olika roller i relation till kreditinstitut (i och utanför kris). Regeringen ansvarar för att balansera statens olika roller, oavsett hur ansvarsfördelningen mellan dess myndigheter utformas. En långtgående renodling mellan myndigheter skulle därmed inte lösa det grundläggande problemet. Vid en sammanvägd bedömning framstår det enligt regeringen som rimligt att liksom samla statens funktioner för krisförebyggande stödåtgärder respektive krishantering i en myndighet och att denna myndighet är . Beslut om användning av stabilitetsfonden för att finansiera användningen av statliga stabilitetsverktyg bör dock fattas av regeringen, som också beslutar om användningen av verktygen (se nedan avsnittet om sådana verktyg). Den nuvarande stödlagen anger att ärenden som rör stöd ska kunna prövas av till kreditinstitut. Ärenden som prövas av nämnden kan t.ex. avse om staten i ett enskilt fall får kräva att ett kreditinstitut ska ta emot föreslaget stöd och, om institutet ändå vägrar, tvångsinlösa aktierna i kreditinstitutet. Regeringen skriver att den typ av stöd som är aktuellt enligt den nya stödlagen kommer att bygga på frivillighet – på samma sätt som garanti- och kapitaltillskotts-programmen. Frågor om t.ex. inlösen av aktier och fastställande av lösenbelopp uppstår således inte i detta sammanhang. Det framstår mot denna bakgrund enligt regeringen inte som lämpligt att staten med hänvisning till att en solid bank valt att inte ingå avtal om t.ex. kreditgarantier, ska ha möjlighet att begära att en särskild nämnd ska pröva om villkoren är skäliga och kunna förelägga kreditinstitutet att delta.