bet · H201JuU7 · 2015-02-12 00:00:00 — 10.Riksdagen antar regeringens förslag till lag om ändring i lagen (1994:569) om samarbete med de internationella tribunalerna för brott mot internationell humanitär rätt. 11.Riksdagen antar regeringens förslag till lag om ändring i lagen (2000:562) om internationell rättslig hjälp i brottmål. 12.Riksdagen antar regeringens förslag till lag om ändring i lagen (2002:329) om samarbete med . 13.Riksdagen antar regeringens förslag till lag om ändring i lagen (2006:615) om samarbete med Specialdomstolen för . 2014/15:3025 av och (SD): 1.Riksdagen tillkännager för regeringen som sin mening vad som anförs i motionen om att utfärdandelandets rättsprinciper ska väga tungt vid en bedömning om överförande av dom och verkställighet till en annan stat. 2.Riksdagen tillkännager för regeringen som sin mening vad som anförs i motionen om att det inte ska krävas att den dömde samtycker för att en dom med frihetsberövande påföljd ska föras över till en annan medlemsstat för erkännande och verkställighet. [1] Rådets rambeslut /909/RIF av om tillämpning av principen om ömsesidigt erkännande på brottmålsdomar avseende fängelse eller andra frihetsberövande åtgärder i syfte att verkställa dessa inom Europeiska unionen (EUT L 327, 5.12.2008, s. 27). [2] Rådets rambeslut /909/RIF av om tillämpning av principen om ömsesidigt erkännande på brottmålsdomar avseende fängelse eller andra frihetsberövande åtgärder i syfte att verkställa dessa inom Europeiska unionen (EUT L 327, 5.12.2008, s. 27). har i det här ärendet två reservationer som vi står bakom, men jag väljer att yrka bifall endast till reservation 2. När det gäller att utveckla samarbeten mellan länder på det rättspolitiska området har inga principiella invändningar, tvärtom. Samarbeten över nationsgränserna kan vara en förutsättning för att nå vissa resultat och för att framkalla en viss effektivitet. I det här ärendet handlar det kanske både om effektivitet och om att nå vissa mål när det gäller kriminellas möjlighet till social återanpassning, men framför allt är det ett ömsesidigt åtagande mellan EU-länder. En samverkan kring att erkänna och verkställa rättsliga påföljder inom EU är i grunden ingenting konstigt. Liknande samarbeten finns mellan de nordiska länderna och fungerar väl. Problem kan dock uppstå mellan länder när det finns skillnader i tolkning kring vad som är ett brott och vilka rättsliga påföljder ett brott ska leda till. Vi vill inte se att de rättsliga påföljder som ska erkännas och verkställas i andra länder för brott som begåtts i ska få en urholkad effekt, det vill säga att straffens påföljd skulle avvika på ett märkbart sätt från hur de skulle ha avtjänats i . I ett sådant fall ska värdet av att uppfylla den rättsliga påföljden på det sätt som hade verkställt den på väga tyngre än andra fördelar med beslutet att erkänna och verkställa den rättsliga påföljden i det landet. När det gäller frågan om den dömde personens förmåga till social återanpassning anges en rad kriterier för när ett samtycke inte behöver inhämtas för att överföra en dom eller verkställighet av påföljd till ett annat land. Det har vi inget att invända mot. Vi menar dock att ett samtycke egentligen aldrig behöver inhämtas för att en behörig myndighet ska kunna sända över en dom eller verkställighet till ett annat land. Vi menar att en myndighet kan göra en samlad bedömning av möjligheterna till social återanpassning på ett objektivt sätt. Den dömde kanske däremot har ett kortsiktigt eller oärligt egenintresse som inte gynnar en långsiktig social återanpassning. Vi anser dock att den dömdes egen uppfattning kan och bör vara en del av en samlad bedömning men att ett samtycke inte ska vara ett absolut krav. Vi instämmer med regeringen i att den dömdes språkliga, kulturella, sociala, ekonomiska eller andra band till en stat bör spela en roll vid den här typen av bedömningar. Men vi menar att dessa kriterier ska väga tyngre än den enskildes egen uppfattning. Avslutningsvis ser vi fram emot de effekter som det utökade rättsliga samarbetet kommer att leda till. Genom våra reservationer hade sannolikt fler utlänningar i svenska fängelser fått avtjäna sina straff i sina hemländer, men att vi rör oss i den riktningen genom propositionens grundinställning får ändå, fru talman, ses som ett steg i rätt riktning. Ett viktigt område inom kriminalpolitiken handlar om synen på straffet. Samhället förväntas reagera på beteenden som är kriminaliserade. Den som har begått brott ska mötas av samhällets tydliga besked att beteendet inte accepteras. Straffet har olika funktioner. Det ska avskräcka. Det ska vara normbildande. Det ska skydda brottsoffer. Det ska tillgodose samhällsskyddet. Men det ska även vara rehabiliterande, det vill säga påverka den dömde att vilja avbryta sin kriminella bana. Här har påföljdssystemet en avgörande roll. Att människor återgår till kriminalitet efter avtjänat straff är ett samhällsmisslyckande. Därför behöver påföljder som fängelsestraff, villkorlig dom, skyddstillsyn och sluten ungdomsvård på ett bättre sätt integreras med en återanpassning till samhället. Det handlar om att få stöd och vård och tillgodoses med utbildning och arbete och en bostad av kommunen. Vid brott begångna utomlands blir återanpassning till samhället mycket svårare. Har den dömda personen hemvist och familj i ett annat land blir det svårt av naturliga skäl att åstadkomma en personlig utveckling och ett förändrat beteendemönster. Därför är regeringens proposition om erkännande och verkställighet av frihetsberövande påföljder inom Europeiska unionen så viktig. Syftet med lagförslaget är att den dömde ska verkställa påföljden i den medlemsstat där den sociala återanpassningen kan ske allra bäst. För att detta ska fungera förutsätts att vi respekterar det straffrättsliga samarbetet och principen om ömsesidigt erkännande av domar och beslut i brottsmål. Medlemsstaterna i EU ska inte ifrågasätta varandras domar eller beslut utan i stället se till att verkställa dem på bästa sätt, trots olikheter i staternas materiella och processuella reglering. Påföljderna skiljer sig åt i de olika medlemsstaterna. För att hantera det får man i vissa fall anpassa den påföljd som ska verkställas. Den behöriga myndigheten att pröva om svensk domstol eller slutligt beslut om påföljd ska sändas till annan medlemsstat är Kriminalvården. Kriminalvården kommer också att vara den myndighet som tar emot och prövar om en frihetsberövande påföljd meddelad i annan stat ska erkännas och verkställas i . Varje enskilt fall får bedömas utifrån ett helhetsperspektiv av relevanta omständigheter. Den dömdes egen inställning måste givetvis beaktas. Det är glädjande att se att de rambeslut som tas verkar i syfte att minska kriminalitet och återfall i brottslighet. ska givetvis vara delaktigt i det gränsöverskridande samarbete som vi har. Därför yrkar jag bifall till utskottets förslag och avslag på motionsyrkandena. Vi behandlar nu en så kallad genomförandeproposition. riksdag har redan tidigare ställt sig bakom den överenskommelse som finns mellan medlemsstaterna i EU. Jag tycker att det är ganska klokt att man kan föra över en frihetsberövande påföljd till en annan stat. Egentligen innebär det att en medborgare flyttar tillbaka och tar påföljden i den stat som medborgaren kommer från och lever i. Det är egentligen syftet med hela överenskommelsen. Inom EU har vi tyckt att det är viktigt att samarbeta. De flesta uttrycker också den uppfattningen. Från svensk sida har vi valt en väg som bygger på ett mellanstatligt samarbete. Det uttrycks inte minst från sida att man tycker att det är bra att människor som kommer från ett annat land tar påföljden i det land som man kommer från. Därför har jag under den stund som har varit haft lite svårt att hänga med i resonemangen. Vi är emot överstatliga regler. Vi vill inte ha en gemensam europeisk straffrätt, ett gemensamt europeiskt påföljdssystem, utan vi anser att varje nation själv måste kunna utforma sin egen straffrätt. Men för att vi ska kunna samarbeta måste vi till och från ge ett så kallat ömsesidigt erkännande gentemot andra stater - annars får vi inget samarbete. Vill vi bekämpa grov organiserad brottslighet eller som i det här fallet föra över en brottsling, en dömd person, till ett annat land, då måste vi på något sätt erkänna den andra statens regler. Alternativet är överstatliga regler. Det är den väg man får gå. Vi har valt vägen mellanstatligt samarbete, och vi har valt vägen ömsesidigt erkännande. Dagens beslut måste fatta med kvalificerad majoritet, för det är förvisso så att vi överlåter myndighetsutövning till andra länder. Men meningen är att vi ska få ett smidigare system så att den som har begått ett brott kan komma tillbaka till sitt land, ta en påföljd och förhoppningsvis snabbare återanpassas till samhället. Det finns ett antal regler för att se till att det blir rättssäkert. Det krävs ett samtycke, vilket noterades. Men det finns också ett stort antal undantag för att göra det hela smidigare. Det finns en presumtion i reglerna om att om man kommer från landet eller är bosatt i landet finns det grund för ett samtycke. Om man ska utvisas eller avvisas till landet finns det en grund för samtycke. Finns det en flyktfara finns det också en grund för samtycke. Därför tycker jag att den kritik som har funnits från känns något överdriven. Varje påföljd ska bedömas, vad gäller både längden och arten av påföljden, för att kunna passas in i de olika typerna av system. Det finns så kallade vägransgrunder. Beträffande den oro för att reglerna i de olika länderna skulle vara långt från varandra principiellt finns det lösningar med så kallade vägransgrunder. Exempelvis accepterar vi inte en så kallad utevarodom, det vill säga att någon har dömts utan att över huvud taget ha fått närvara vid rättegången. Det är en vägransgrund. Den oro som finns för att principerna i de olika staternas rättssystem skulle vara alltför långt från varandra kommer i praktiken inte att få någon betydelse. Jag tycker att man på något sätt måste välja väg. Blir man för principiell i sina ställningstaganden, till exempel i det fall att man är emot Europeiska unionen, riskerar man ibland att bli sin egen önskans värsta fiende. Man blir så principiell att man i praktiken inte kan genomföra det man säger sig vilja genomföra. Då får man inte heller någon politisk betydelse. Lite grann påminner mig den här debatten om förra veckans debatt. Då debatterade vi ett helt annat ämne. Då debatterade vi registrering när det gäller de som har tillträdesförbud till idrottsarrangemang, de som har begått ett brott och inte får komma in. Då gällde det principen: Ska de som får släppa in, de som står och vaktar grinden och ser till att den som har tillträdesförbud inte får komma in, få känna till detta eller inte? Ett parti, , hade - trots att man är positiv till tillträdesförbudet - en principiell invändning så att det i praktiken skulle bli verkningslöst. Det är ett exempel på att man blir så principiell att man till och med i grunden motverkar sina egna idéer. Där har hamnat . Det kanske inte är så konstigt, fru talman, att de två mest extrema partierna i riksdag gör sådana ställningstaganden att de ofta hamnar i gemensamma reservationer men andra gånger också ställer sådana invändningar att de motverkar den politik som de själva säger sig vara för. Vi anammar det här samarbetet och tycker att det är ett bra beslut. Det är en konsekvens av de lagförslag som alliansregeringen tog fram. Jag yrkar bifall till utskottets förslag. Förslaget är ett exempel på när samarbetet inom Europeiska unionen fungerar som bäst. Det handlar om ett mellanstatligt samarbete där vi gemensamt hittar regler som gör det så gynnsamt som möjligt att se till att kriminella kommer tillbaka till ett liv utanför kriminalitet. Generellt sett är förutsättningarna som bäst för dem som har dömts i ett annat land än i sitt hemland om de får komma tillbaka och avtjäna straffet i sitt hemland. Min röst är lite svag , så jag nöjer mig med att yrka bifall till utskottets förslag och avslag på motionerna. I övrigt instämmer jag i vad som har sagts av min kollega från Socialdemokraterna. Överläggningen var härmed avslutad. (Beslut fattades under § 19.)