bet · H201CU11 · 2015-04-16 00:00:00 — Utskottet anser att det är av största vikt att marknadsföringen till barn präglas av återhållsamhet och hänsynstagande. Det krävs också att det finns ett regelverk som ger tillräckligt stöd för att skydda barn mot oönskad marknadsföring. Genom marknadsföringslag har direktivet om otillbörliga affärsmetoder genomförts i svensk rätt. Direktivet är i huvudsak utformat som ett fullharmoniseringsdirektiv. Medlemsstaterna är därmed förhindrade att införa bestämmelser som avviker från vad som föreskrivs i direktivet. Vid sin behandling av proposition 2007/08:115 om en ny marknadsföringslag uttalade utskottet att direktivet, utan att innehålla ett totalförbud mot reklam riktad till barn, allmänt sett ger barn och andra utsatta grupper ett i viss mån starkare skydd mot otillbörliga marknadsföringsåtgärder. Så är t.ex. direkta köpuppmaningar riktade till barn en sådan affärsmetod som enligt bilaga I till direktivet under alla omständigheter är otillbörlig (punkt 28). Om marknadsföring riktas till barn ska dessutom bedömningen av om åtgärden är otillbörlig ske utifrån en person som är representativ för den krets som åtgärden riktas mot. I övrigt gäller marknadsföringslagens bestämmelser om bl.a. god marknadsföringssed och förbud mot aggressiv och vilseledande marknadsföring även när marknadsföringen riktar sig till barn (bet. 2007/08:CU21). Som redovisats ovan planerar kommissionen att göra en kontroll av ändamålsenligheten i rättsakter om konsumenträttigheter och reklam, däribland direktivet om otillbörliga affärsmetoder. Vidare pågår inom ett arbete med förslag för att ge mer effektiva sanktionsmöjligheter när företag bryter mot reglerna för marknadsföring och avtalsvillkor. Utskottet vill även nämna att de nordiska konsumentombudsmännen tagit fram gemensamma ståndpunkter om handel och marknadsföring på internet och marknadsföring via sociala medier som bl.a. innehåller särskilda rekommendationer och riktlinjer när det gäller marknadsföring till barn. har vidare tagit fram en vägledning om marknadsföring riktad till barn och unga. Vägledningen vänder sig särskilt till näringsidkare som planerar marknadsföringskampanjer riktade till denna grupp. Det är också viktigt att branschen själv tar ansvar för att särskild aktsamhet iakttas när marknadsföringen riktar sig till barn. Utskottet vill i detta sammanhang peka på de regler och rekommendationer när det gäller marknadsföring till barn som bl.a. tagits fram av () och som redovisas ovan. Den branschfinansierade stiftelsen har som huvuduppgift att pröva om reklam följer för reklam och marknadskommunikation. Utskottet kan således konstatera att det pågår ett arbete med dessa frågor såväl nationellt som internationellt. Enligt utskottet finns det därför inte behov av något tillkännagivande till regeringen. Motionsyrkandena bör avslås. Lagstiftning mot könsdiskriminerande reklam m.m. Utskottets förslag i korthet avslår motioner om åtgärder mot könsdiskriminerande reklam m.m. Utskottet hänvisar bl.a. till branschens egenåtgärder. I motion 2014/15:1456 föreslår (S) ett tillkännagivande om behovet av en lagstiftning mot könsdiskriminerande och sexistisk reklam. I motion 2014/15:443 föreslår Lawen Redar (S) ett tillkännagivande om att se över möjligheten att märka manipulerade bilder i reklam. Som tidigare redovisats i avsnittet Reklam riktad till barn inrättades Stiftelsen () . RO har tagit över de uppgifter som tidigare sköttes av Näringslivets Etiska Råd mot Könsdiskriminerande reklam () och MarknadsEtiska Rådet (MER). Allmänheten, företag, myndigheter och andra organisationer kan vända sig till RO med klagomål på reklam som man anser strider mot god marknadsföringsetik. RO granskar även reklam på eget initiativ och ger information och vägledning i marknadsföringsetiska frågor. RO prövar om reklam följer för reklam och marknadskommunikation och meddelar i uppenbara fall friande eller fällande beslut. Övriga ärenden överlämnas för prövning av . I för reklam och marknadskommunikation föreskrivs bl.a. att reklam ska utformas med vederbörlig känsla av socialt ansvar. Enligt artikel 4 i grundreglerna får reklam inte vara diskriminerande i fråga om bl.a. kön. På redovisas att RO och 2013 meddelade 232 beslut, varav 111 gällde könsdiskriminerande reklam. meddelades 258 beslut, varav 143 gällde könsdiskriminerande reklam. Av de beslut som avsåg könsdiskriminerande reklam meddelades 45 fällande beslut och 63 fällande beslut . Utredningen om könsdiskriminerande reklam En särskild utredare fick ett regeringsuppdrag att kartlägga utveck-lingen och omfattningen av könsdiskriminerande reklam i och lämna förslag till hur lagstiftning mot sådan reklam skulle kunna utformas, samt redovisa för- och nackdelar med dessa förslag. Uppdraget omfattade även att beakta andra möjligheter att komma till rätta med könsdiskriminerande reklam, t.ex. genom näringslivets egna självreglerande organ. Utredaren överlämnade betänkandet Könsdiskriminerande reklam – kränkande utformning av kommersiella meddelanden (SOU 2008:5) till statsrådet och chefen för och jämställdhetsdepartementet. I betänkandet föreslogs en ny och fristående lag mot könsdiskriminerande reklam. Utredaren ansåg inte att en sådan lagstiftning är grundlagsstridig. Utredaren ansåg vidare bl.a. att /ska ansvara för frågor om könsdiskriminerande reklam, vilket bl.a. innefattar kartläggning av dess utveckling och omfattning, utformning av råd och spridning av information. Den tidigare regeringen beslutade att lägga betänkandet till handlingarna. Frågor om lagstiftning mot könsdiskriminerande reklam har varit föremål för överväganden och förslag i en rad olika sammanhang . Vad som har diskuterats har gällt dels om sådana regler över huvud taget behövs, dels om en sådan lagstiftning kräver grundlagsändringar. Frågor om könsdiskriminerande reklam behandlades ingående av lagutskottet i samband med att antog marknadsföringslag (prop. 1994/95:123, bet. ansåg i sitt yttrande till lagutskottet över propositionen, i likhet med den dåvarande regeringen, att lagstiftning mot könsdiskriminerande reklam, som begärts i de då aktuella motionerna, inte kan införas utan grundlagsändring. delade de då aktuella motionärernas uppfattning att reklam med inslag av diskriminering i olika former var oacceptabel. Eftersom en laglig möjlighet att ingripa mot könsdiskriminerande reklam kräver en grundlagsändring som innebär inskränkningar i tryckfrihetens och yttrandefrihetens grundvalar borde dock, anförde utskottet, lagstiftning komma i fråga endast om detta framstår som det enda alternativet för att komma till rätta med problemet. Förutom att lagstiftningsbehovet sålunda måste vara klarlagt borde det vidare krävas att den diskriminerande reklamen förekommer i sådan omfattning och är av sådan art att inskränkningar i tryckfriheten och yttrandefriheten oundgängligen är påkallade. , som konstaterade att regeringen enligt vad som anförts i propositionen avsåg att följa utvecklingen på området, avstyrkte de aktuella motionerna. Motionsyrkanden om lagstiftning mot könsdiskriminerande reklam har även behandlats av civilutskottet , bl.a. (bet. 2010/11:CU14), (bet. 2011/12:CU15), (bet. 2012/13:CU13) och (bet. 2013/14:CU20). Utskottet avstyrkte de då aktuella motionsyrkandena, och följde utskottet. underströk utskottet inledningsvis att det delade uppfattningen att könsdiskriminerande reklam inte är önskvärd i ett samhälle som strävar efter ökad jämställdhet mellan könen och alla människors lika värde. När det gällde frågan om att införa lagstiftning mot könsdiskriminerande reklam instämde dock utskottet i de överväganden som tidigare gjorts från sida. Utskottet menade således att en sådan lagstiftning inte bör införas. Utskottet ansåg att reklambranschens eget ansvar är stort när det gäller att motverka könsdiskriminerande reklam. Liksom tidigare betonade utskottet att det är av största vikt att näringslivets egenåtgärder fungerar. Utskottet välkomnade vidare initiativet att inrätta en branschfinansierad reklamombudsman och förklarade att det även fortsättningsvis kommer att följa verksamhet. Utskottet vidhöll 2012, 2013 och 2014 sina tidigare ställningstaganden om att det inte bör införas någon lagstiftning mot könsdiskriminerande reklam. När det gäller motionen om könsdiskriminerande reklam vill utskottet liksom tidigare understryka att utskottet delar uppfattningen att reklam som förmedlar en könsstereotyp bild inte är önskvärd i ett samhälle som strävar efter ökad jämställdhet och alla människors lika värde. Utskottet anser att branschen har ett stort ansvar när det gäller att motverka könsdiskriminerande reklam. Utskottet ser därför positivt på att den branschfinansierade stiftelsen inrättats. Förutom att granska reklam har också en viktig uppgift att informera och utbilda branschen i marknadsföringsetiska frågor. Utskottet är inte berett att föreslå något initiativ från sida med anledning av motionen. Utskottet kommer dock att noga följa frågan. När det gäller motionsyrkandet om att se över möjligheten att märka manipulerade bilder i reklam anser utskottet att det inte finns skäl att föreslå någon åtgärd från . Motionerna bör därför avslås. Utskottets förslag i korthet avslår ett motionsyrkande om en översyn av konsumentköplagens bestämmelser i fråga om försäljning av hästar. I motion 2014/15:1356 föreslår (C) ett tillkännagivande om en översyn av konsumentköplagens bestämmelser i fråga om försäljning av hästar (yrkande 2). Motionären anser att det inte är rimligt att konsumentköplagen likställer ett levande djur med exempelvis en brödrost eller en bil. Köplagen (1990:931) är tillämplig vid köp av lös egendom, dvs. all egendom som inte är fast egendom. Konsumentköplagen (1990:932) är tillämplig vid köp av lösa saker. Med lösa saker avses vanligen fysiska föremål som är flyttbara. Till lös egendom/lösa saker räknas även djur. Vid köp av djur ska således köplagens och konsumentlagens regler om t.ex. fel på varan tillämpas. Konsumentköplagen gäller när en näringsidkare säljer en lös sak till en konsument. Konsumentköplagen är i huvudsak tvingande till köparens (konsumentens) förmån. Lagen gäller inte vid köp mellan privatpersoner. Enligt 20 § konsumentköplagen ska frågan om en vara är felaktig bedömas med hänsyn till varans beskaffenhet när den avlämnas. Säljaren ansvarar för fel som har funnits även om felet visar sig först . Det är i princip köparen (konsumenten) som ska bevisa att felet fanns när varan avlämnandes (ett ursprungligt fel). En särskild presumtionsregel finns i 20 a § konsumentköplagen. Ett fel som visar sig efter det att varan avlämnades ska anses ha funnits vid avlämnandet om inte annat visas eller detta är oförenligt med varans eller felets art. Om säljaren kan bevisa att felet inte fanns vid avlämnandet gäller alltså inte någon presumtion för ursprungligt fel. behandlade en motion om att det i köplagen och i konsumentköplagen bör finnas särskilda bestämmelser om köp av levande djur (bet. 2008/09:CU34). Utskottet kunde inte ställa sig bakom kravet på den översyn av köplagens och konsumentköplagens bestämmelser som motionären förespråkade och föreslog att motionen skulle avslås. Enligt utskottets mening finns det inte skäl att föreslå någon åtgärd med anledning av motionen. Motionsyrkandet bör därför avslås. Utskottets förslag i korthet avslår ett motionsyrkande om kostnadsansvaret vid byggfel. Utskottet hänvisar till en pågående prövning i . (S) menar i motion 2014/15:492 att det finns ett behov av att utreda kostnadsansvaret vid byggfel. Ett tillkännagivande föreslås i enlighet med detta. I 51–61 §§ konsumenttjänstlagen (1985:716) finns särskilda bestämmelser om småhusentreprenad. Enligt 61 § ska en konsument som vill åberopa att tjänsten är felaktig underrätta näringsidkaren om detta (reklamation). Konsumenten behöver inte reklamera fel som har antecknats i ett besiktningsutlåtande eller har påtalats för näringsidkaren från slutbesiktningen. Det finns också ett nu gällande standardavtal, ABS 09, som bygger på konsumenttjänstlagens regler om småhusentreprenad. meddelade dom i ett mål om en totalentreprenad avseende småhus. förklarade att fel föreligger i entreprenaden genom att entreprenören använt sig av en konstruktion med putsad, enstegstätad fasad. utvidgade prövningstillståndet till att omfatta dels frågan om entreprenörens ansvar för felet är begränsat i enlighet med standardavtalet ABS 95, dels frågan om överlåtelseförbudet i entreprenadavtalen är bindande för dem som köpt fastigheterna i andra hand. Ett motionsyrkande om småhusentreprenad behandlades av civilutskottet i betänkande 2013/14:CU20. Med hänvisning till den pågående prövningen i var utskottet inte berett att föreslå någon åtgärd med anledning av motionen. Utskottet föreslog att den då aktuella motionen skulle avslås, och följde utskottet. Utskottet anser att utgången av den fortsatta prövningen i bör avvaktas. Motionen bör därför avslås. Utskottets förslag i korthet avslår en motion om hantverkstjänster. Utskottet hänvisar till pågående arbete. I motion 2014/15:2635 föreslår Finn och (båda M) ett tillkännagivande om att skapa ett formaliserat informationsutbyte mellan konsumenter och hantverkare. har som en del av verkets uppdrag att beskriva läget för svenska konsumenter presenterat rapporten för hantverkstjänster – fördjupad analys och förslag på åtgärder (Rapport 2013:6). I rapporten, som presenterades , anför att verket har uppmärksammat konsumentproblem på marknaden för hantverkstjänster. undersökningar visar att en stor del av det missnöje som konsumenter ger uttryck för borde kunna undvikas genom bättre kommunikation och en tydlig dokumentation över det arbete som är tänkt att utföras. Mot bakgrund av de problem som framkommer på marknaden anser att de åtgärder som ligger inom konsumentpolitikens område bör sträva efter att förbättra kommunikationen samt att minska informations- och kunskapsgapet mellan konsumenter och hantverkare. Även åtgärder som reglerar ansvarsfördelning och riskspridning bör övervägas. I rapporten lämnar följande åtgärdsförslag när det gäller hantverkstjänster: En standardisering av arbetsprocessen kring hantverkstjänster för att underlätta och förtydliga spelreglerna mellan konsumenter och hantverkare före, under och efter ett arbete. En interaktiv hantverksguide för att förmedla situationsanpassad infor-mation till konsumenter. Utreda möjligheterna för en omvänd bevisbörda mellan konsumenter och näringsidkare. Förlagan finns i konsumenttjänstlagens särskilda bestämmelser för småhusentreprenader. En omvänd bevisbörda innebär att det åligger hantverkaren att vid en eventuell tvist visa vad som avtalats beträffande arbetets omfattning, pris och tidsramar. Det skapar starka incitament till tydlig dokumentation vilket bör underlätta både kommunikation inför och under ett arbete men framför allt stärker det konsumentens ställning vid en eventuell tvist. Enligt uppgift från analyseras rapporten inom . har tillsammans med Byggindustrier, Villa-ägarna och ett antal andra branschorganisationer samt representanter för yrkesverksamma bygghantverkare inlett ett gemensamt arbete med att skapa en standard för bygghantverkstjänster. Tanken är att standarden ska fylla ut och förtydliga de skyldigheter hantverkarna har enligt konsumenttjänstlagen i förhållande till konsumenterna för att på så vis minska antalet tvister. Den ska dessutom tydliggöra vilket ansvar konsumenterna har. Ett motsvarande motionsyrkande behandlades av civilutskottet i betänkande 2013/14:CU20. Utskottet konstaterade bl.a. att var aktivt för att få till stånd ett standardiseringsarbete för hantverkstjänster. Utskottet ansåg att det pågående arbetet inte borde föregripas genom någon åtgärd från sida. Den då aktuella motionen avstyrktes, och följde utskottet. Som redovisats ovan föreslår i rapporten för hantverkstjänster – fördjupad analys och förslag på åtgärder bl.a. en standardisering av arbetsprocessen kring hantverkstjänster för att underlätta och förtydliga spelreglerna mellan konsumenter och hantverkare före, under och efter ett arbete. har tillsammans med Byggindustrier, Villaägarna och ett antal andra branschorganisationer samt representanter för yrkesverksamma bygghantverkare inlett ett gemensamt arbete med att skapa en standard för bygghantverkstjänster. Utskottet kan således konstatera att det pågår ett arbete som ligger helt i linje med önskemålen i motionen. Utskottet anser alltjämt att detta arbete inte bör föregripas genom någon åtgärd från sida. Motionen bör därför avslås. Tydligare regler för fakturors förfallodatum Utskottets förslag i korthet avslår ett motionsyrkande om att införa en generell regel om när en faktura ska anses vara betald. Utskottet hänvisar till tidigare ställningstaganden från sida. (SD) anför i motion 2014/15:1098 att bl.a. företag har olika syn på vad som ska anses vara en fakturas sista förfallodag. anser att sista förfallodatum är detsamma som sista mottagningsdag till deras konton. Motionären anser att det, för att förtydliga för konsumenterna, bör införas en lagregel om att sista förfallodatum motsvarar sista betalningsdag till betalningsmottagarens konto. Ett tillkännagivande föreslås i enlighet med detta. Om tidpunkten för betalningen inte följer av avtalet gäller enligt 49 § köplagen (1990:931) och 36 § konsumentköplagen (1990:932) att köparen ska betala när säljaren kräver det. har i ett avgörande ansett att en betalning som har skett till borgenärens postgirokonto har fullgjorts den dag då betalningen bokfördes av postgirot, om inte annat följer av särskilda föreskrifter som t.ex. i fråga om hyresbetalningar (NJA 1988 s. 312). Särskilda regler om när en betalning ska anses fullgjord finns t.ex. i hyreslagen (12 kap. jordabalken), försäkringsavtalslagen (2005:104) och skatteförfarandelagen (2011:1244). I hyreslagen finns regler om när en hyra ska anses betald. Om hyresgästen betalar hyran på ett post- eller bankkontor anses beloppet ha kommit hyresvärden till handa vid betalningen. Lämnar hyresgästen ett betalningsuppdrag på hyran till bank-, post- eller girokontor anses beloppet ha kommit hyresvärden till handa när betalningsuppdraget togs emot av det förmedlande kontoret (12 kap. 20 § tredje stycket jordabalken). När det gäller betalning av genom betalningsförmedlare finns i huvudsak motsvarande regler i försäkringsavtalslagen. En försäkringstagare anses ha betalat premien när han eller hon lämnat ett betalningsuppdrag avseende premien till en bank eller någon annan liknande betalningsförmedlare (5 kap. 5 §, 8 kap. 17 § och 13 kap. 5 § försäkringsavtalslagen). Enligt 62 kap. 2 § skatteförfarandelagen ska skatter och avgifter betalas in till särskilda konto för skattebetalningar. Skatten eller avgiften är betald den dag då betalningen har bokförts på det särskilda kontot. Motsvarande motionsyrkande har tidigare behandlats av utskottet (bet. 2011/12:CU15) (bet. 2012/13:CU13) och (bet. 2013/14:CU20). Utskottet avstyrkte de då aktuella motionerna, och följde utskottet. anförde utskottet att det finns särskilda lagregler om när skatter och avgifter ska anses betalda. Sådana regler finns även när det gäller betalningar av hyra och försäkringspremier och innebär i de fallen ett undantag från principen att betalningen anses fullgjord när beloppet bokförts på mottagarens konto. I de sistnämnda fallen rör det sig om lagstiftning som har en social skyddskaraktär. Enligt utskottets mening fanns det inte skäl att, som motio-nären önskade, införa en generell lagreglering om när en faktura ska anses betald. Utskottet stod 2013 och 2014 fast vid detta ställningstagande. Utskottet står fast vid sin ovan redovisade uppfattning och föreslår att avslår motionen. Utskottets förslag i korthet avslår ett motionsyrkande om en översyn av preskriptionslagens bestämmelser om preskriptionsavbrott. Jämför reservation 2 (M). I motion 2014/15:2952 anför m.fl. (M) att det finns oklarheter om hur preskriptionslagens bestämmelser om preskriptionsavbrott ska tolkas. Enligt motionärerna har ny praxis från skapat frågor om bl.a. hur många kravbrev som borgenären behöver skicka och med vilket kravbrev preskriptionsavbrott ska anses ha skett. Motionärerna anser att det behövs en översyn av de aktuella bestämmelserna. Ett tillkännagivande om behovet av en utredning i syfte att tydliggöra reglerna för preskriptionsavbrott föreslås. Bestämmelser om preskription av fordringar finns i preskriptionslagen (1981:130). Preskription innebär att borgenären förlorar rätten att kräva ut sin fordran (8 §). En fordran preskriberas efter tillkomsten om inte preskrip-tionen avbryts . Preskriptionstiden är dock för fordran mot en konsument (2 §). Preskription avbryts bl.a. genom att gäldenären får ett skriftligt krav eller en skriftlig erinran om fordringen från borgenären (5 § 2). Av bestämmelsen följer att borgenären står risken för att ett brev med ett krav eller en erinran inte når gäldenären och preskriptionen därmed inte avbryts. För att preskriptionsavbrott ska anses ha ägt rum måste kravet eller erinringen ha kommit gäldenären till handa. Borgenären behöver dock inte visa att gäldenären efter att ha tagit emot brevet också rent faktiskt har tagit del av dess innehåll (se NJA 1996 s. 809 och NJA 1998 s. 750, jfr. 1979/80:119 s. 64 f.). Om preskription har avbrutits löper en ny preskriptionstid (6 §). Frågor om en gäldenär ska anses ha fått del av ett skriftligt krav har i flera fall prövats av . I NJA 2012 s. 172 hade en borgenär skickat ett flertal kravbrev till en gäldenär under dennes folkbokföringsadresser. Trots gäldenärens invändning att han inte hade bott på adresserna och inte tagit del av kravbreven ansåg att preskriptionen hade avbrutits. Utskottet kan inte se att det finns skäl att föreslå något initiativ från . Motionen bör därför avslås. Utskottets förslag i korthet avslår ett motionsyrkande om resegarantibeloppen inom bussbranschen. Utskottet hänvisar till pågående arbete inom EU. (M) anser i motion 2014/15:1259 att det finns behov av att göra en översyn av om resegarantibeloppen inom bussbranschen behöver vara så höga som de är . Ett tillkännagivande föreslås i enlighet med detta (yrkande 3). Enligt resegarantilagen (1972:204) ska den som är arrangör eller återförsäljare av paketresor enligt lagen (1992:1672) om paketresor ställa säkerhet hos Kammarkollegiet. Säkerheten får tas i anspråk för att betala tillbaka pengar som betalats för en paketresa som blir inställd eller av annan anledning inte blir av, t.ex. på grund av att researrangören har gått i konkurs. Resenären kan då ansöka om ersättning från som är en del av Kammarkollegiet. Om inte Kammarkollegiet medger annat ska säkerheten bestå av en betalningsutfästelse, utfärdad av en bank, ett kreditmarknadsföretag eller ett försäkringsbolag, som fullgörs vid anfordran. Säkerheten ska motsvara ett reseföretags totala ekonomiska åtaganden gentemot resenären. Säkerheten ska gälla det belopp som Kammarkollegiet med hänsyn till reseverksamhetens art och omfattning bestämmer. Om det finns särskilda skäl får kollegiet efterge kravet på säkerhet. En researrangör som inte har några transporter i sitt arrangemang och vars resenärer alltid betalar i efterskott kan få undantag från skyldigheten att ställa garanti. 2004/05:LU8, rskr. 2004/05:154 och 2004/05:155) tillkännagav att en alternativ modell för ställande av resegaranti måste utredas i syfte att bättre tillgodose de små reseföretagens intressen och konsumenternas behov av skydd. Kommissionen presenterade ett förslag till ett nytt paketresedirektiv (KOM(2013) 512). Direktivförslaget föreskriver, liksom det nuvarande direktivet, att medlemsstaterna ska säkerställa att det finns system för ställande av resegarantier från näringsidkarnas sida.