bet · H201CU11 · 2015-04-16 00:00:00 — När det gäller tillkännagivandet uppger regeringen i skrivelse 2014/15:75 Redogörelse för behandlingen av skrivelser till regeringen bl.a. att den har avvaktat arbetet inom EU med en översyn av paketresedirektivet och därtill kopplade regler om resegaranti. Kommissionen presenterade ett förslag till ett nytt paketresedirektiv , och förhandlingar pågick . En utredning planeras att tillsättas . Utskottet behandlade (bet. 2013/14:CU20) motionsyrkanden om resegarantisystemet. Utskottet ansåg att det arbete som pågår inom EU inte borde föregripas genom någon åtgärd från sida. De då aktuella motionerna avstyrktes, och följde utskottet. Utskottet anser alltjämt att det pågående arbetet inom EU inte bör föregripas genom någon åtgärd från sida. Motionen bör därför avslås. Utskottets förslag i korthet avslår motionsyrkanden om konsumentvägledning. I motion 2014/15:2827 anser m.fl. (S) att det bör göras en översyn av hur staten kan stötta den kommunala konsumentverksamheten. Ett tillkännagivande föreslås i enlighet med detta. (S) anser i motion 2014/15:323 att konsumenternas ställning i de fyra rådgivningsbyråerna bör stärkas. Styrelseplatserna i rådgivningsbyråerna bör fördelas lika mellan myndigheter, konsumentorganisationer och branschorganisationer. Vidare bör en del av de medel som tillförs rådgivningsbyråerna föras vidare till konsumentorganisationerna så att de får större möjligheter att bedriva ett oberoende och kraftfullt konsumentpolitiskt arbete. Ett tillkännagivande föreslås i enlighet med detta. Kommunernas arbete med konsumentvägledning är ett frivilligt åtagande, och verksamheten kan därmed variera mellan kommunerna i fråga om innehåll, omfattning och organisation. samarbetar flera kommuner genom att t.ex. ha gemensam konsumentvägledning. Inom ramen för den kommunala konsumentvägledningen kan det förekomma dels direktrådgivning, dvs. efterfrågestyrd information om konsumentlagar, stöd vid tvister, ekonomiska råd och köpråd direkt till en enskild konsument, dels långsiktigt förebyggande arbete, dvs. marknadsbevakning samt kontakter med och information till skolor, näringsliv och organisationer. Enligt instruktionen för ska myndigheten med utbildning och information stödja kommunernas konsumentverksamhet i frågor som rör konsumentskydd och konsumentlagstiftning. Bland annat fungerar den webbbaserade tjänsten Portalen som ett dagligt arbetsredskap för information och stöd till den kommunala konsumentvägledningen. Fråga experten är ett stöd till kommunernas konsumentverksamhet där tjänstemän kan ställa frågor till experter hos eller andra aktörer inom området. följer vidare utvecklingen av konsumentverksamheten i kommunerna, och verket lämnar en lägesbeskrivning av verksamheten. Av den rapport som lämnades (Rapport 2014:2 Kommunernas konsumentvägledning) framgår att 272 av landets 290 kommuner erbjöd konsumentvägledning, vilket var 5 fler än 2013. Vid sidan av konsumentvägledningen är kommunerna, enligt 2 § skuldsaneringslagen (2006:548), skyldiga att inom ramen för eller på annat sätt lämna råd och anvisningar i budget- och skuldfrågor till skuldsatta personer. ska stödja och ge vägledning för den budget- och skuldrådgivning som kommunerna ska svara för. Utöver den kommunala konsumentverksamheten har fyra självständiga rådgivningsbyråer inrättats på nationell nivå: • Konsumenternas Bank- och Samtliga byråer finansieras av respektive bransch. Konsumenternas Bank- och och drivs som stiftelser. Styrelsen i Konsumenternas Bank- och består av ledamöter från , , , och . Styrelsen i består av ledamöter från , Finansinspek-tionen och Svensk Försäkring. Konsumenternas energimarknadsbyrå och Telekområdgivarna drivs i aktiebolagsform. Styrelsen för Konsumenternas energimarknadsbyrå består av representanter från , , samt branschorganisationerna och Energigas . består av representanter från operatörer inom tv, telefoni och bredband samt och . En myndighetsrepresentant är alltid ordförande i och har då utslagsröst. Hallå konsument – en ny rikstäckande upplysningstjänst för konsumenter startade Hallå konsument som är en ny rikstäckande upplysningstjänst för konsumenter. Upplysningstjänsten ska tillhandahålla opartisk information och vägledning till konsumenter. Tjänsten syftar till att göra konsumentstödet mer känt och lättillgängligt och till att ge konsumenterna tillgång till stöd på ett mer samordnat och effektivt sätt. ansvarar för att tillhandahålla och samordna upplysningstjänsten. Tjänsten drivs i samarbete med flera andra myndigheter, de fyra konsumentbyråerna och landets kommuner via konsumentvägledning och budget- och skuldrådgivning. Tjänsten är tillgänglig via telefon, e-post och internet (se förordningen om en upplysningstjänst för konsumenter, SFS 2014:110). Vägledare svarar på övergripande frågor eller hjälper konsumenten vidare till den kommunala konsumentverksamheten eller till experter hos myndigheter och konsumentbyråer. Hallå konsuments webbplats innehåller information, guider och andra verktyg samt kontaktvägar. Tjänsten ska fungera som ett komplement till den kommunala konsumentvägledningen och den vägledning som ges av konsumentbyråerna. Regeringen har i regleringsbrevet gett i uppdrag att löpande utvärdera resultaten och effekterna av upplysningstjänsten Hallå konsument. Även tjänstens effekter för kommunerna och konsumentbyråerna för bank- och finans-, försäkrings-, energi- och telekommarknaderna liksom för de informationsansvariga myndigheterna ska följas upp. Uppdraget ska redovisas i en delrapport och redovisas i en slutrapport . I regleringsbrevet har regeringen även gett i uppdrag att göra en fördjupad kartläggning och analys av den verksamhet som bedrivs av den kommunala budget- och skuldrådgivningen. Kartläggningen ska innehålla frågeställningar som rör verksamhetens utveckling och kvalitet, liksom invånarnas kännedom om och nöjdhet med verksamheten. Kartläggningen ska bl.a. tjäna som underlag för regeringens fortsatta arbete med överskuldsättning och för insatser för att stödja budget- och skuldrådgivningen. Uppdraget ska redovisas . När det gäller motionsyrkandet om den kommunala konsumentverksamheten är det enligt utskottets uppfattning viktigt att alla konsumenter oavsett var de bor har tillgång till en god konsumentvägledning. Den kommunala konsumentvägledningen har en särskilt betydelsefull roll när det gäller att ge stöd till konsumenter som är i behov av rådgivning vid ett personligt möte. Den utgör också en värdefull länk mellan myndigheter och enskilda konsumenter. Kommunernas arbete med konsumentvägledning är ett frivilligt åtagande. Omfattningen av och inriktningen på den konsumentvägledning som erbjuds kan därför variera mellan kommunerna. Som redovisats ovan ingår det i uppgifter att stödja och ge vägledning till kommunernas konsumentverksamhet. Det innebär bl.a. att tillhandahåller information och utbildning och ger stöd till utveckling av arbetsmetoder. Vidare har den rikstäckande upplysningstjänsten för konsumenter, Hallå konsument, startat sin verksamhet. Upplysningstjänsten ska tillhandahålla opartisk information och vägledning till konsumenter. Tjänsten ska fungera som ett komplement till den kommunala konsumentvägledningen. Regeringen har gett i uppdrag att löpande utvärdera resultaten och effekterna av upplysningstjänsten. Även tjänstens effekter för bl.a. kommunerna ska följas upp. Uppdraget ska redovisas i en delrapport och redovisas i en slutrapport . Utskottet är mot denna bakgrund inte berett att föreslå någon åtgärd med anledning av motionen. När det gäller motionsyrkandet om konsumentbyråerna vill utskottet påpeka att samtliga konsumentbyråer är branschfinansierade. och ytterligare myndighetsrepresentanter ingår i styrelserna för de fyra konsumentbyråerna. En myndighetsrepresentant är alltid ordförande i och har då utslagsröst, vilket garanterar byråernas oberoende. Utskottet ser inga skäl att föreslå någon åtgärd från sida med anledning av motionen. Motionerna bör avslås. Utskottets förslag i korthet tillkännager för regeringen som sin mening vad utskottet anför om att regeringen bör återkomma till med lagförslag som innebär skärpta krav för att någon ska få kalla sig oberoende rådgivare vid finansiell rådgivning till konsumenter. Därmed bifaller utskottet motionsyrkandet. m.fl. (KD, M, C, FP) anför i motion 2014/15:2953 bl.a. att det vid finansiell rådgivning finns en risk för att olika former av intressekonflikter medför att konsumenter får bristande eller undermålig rådgivning. Ett exempel på en sådan intressekonflikt är om en rådgivare får provision för att tillhandahålla en viss produkt eller om vissa säljmål ska uppnås. Risken ökar i dessa fall för att rådgivaren tar ovidkommande hänsyn vid rådgivningen. Motionärerna föreslår ett tillkännagivande om att företag som säljer egna produkter eller får provision vid försäljning till konsumenter inte bör få kalla sig oberoende rådgivare (yrkande 21). Finansiell rådgivning till konsumenter erbjuds av olika slags företag. Vissa banker, värdepappersbolag och försäkringsbolag erbjuder rådgivning till sina kunder. Därutöver finns det vidareförmedlare av olika slag som tillhandahåller den här typen av tjänst till enskilda konsumenter, t.ex. försäkringsförmedlare. Regler om finansiell rådgivning infördes i genom lagen (2003:862) om finansiell rådgivning till konsumenter (rådgivningslagen). Rådgivningslagen är tillämplig vid finansiell rådgivning som en näringsidkare tillhandahåller en konsument och som omfattar placering av konsumentens tillgångar i finansiella instrument eller i livförsäkringar med sparmoment (1 §). Med finansiella instrument avses bl.a. aktier, obligationer och andelar i värdepappersfonder. I 4 och 5 §§ rådgivningslagen ställs krav på hur näringsidkaren ska agera vid rådgivningen. Näringsidkaren ska bl.a. se till att den som utför rådgivningen har tillräcklig kompetens (4 §). Näringsidkaren ska i sin rådgivningsverksamhet iaktta god rådgivningssed och med tillbörlig omsorg ta till vara konsumentens intressen. Näringsidkaren ska anpassa rådgivningen efter konsumentens önskemål och behov och inte rekommendera andra lösningar än sådana som kan anses lämpliga för konsumenten. Näringsidkaren ska vidare avråda konsumenten från att vidta åtgärder som inte kan anses lämpliga med hänsyn till konsumentens behov, ekonomiska förhållanden eller andra omständigheter (5 §). Om en näringsidkare uppsåtligen eller av oaktsamhet orsakar konsumenten ren förmögenhetsskada kan näringsidkaren bli skyldig att ersätta skadan (6 §). I rådgivningslagen finns inte någon definition av vad som utgör finansiell rådgivning. Enligt förarbetena avses verksamhet som syftar till att lämna förslag om lämpliga tillvägagångssätt i ett visst sammanhang. Den rådgivning som avses ska vara individuell, och det förutsätts ett uppdragsförhållande mellan konsumenten och rådgivaren. Avgörande är om rådgivaren har uppträtt yrkesmässigt och om konsumenten har haft fog för att fästa tillit till de råd som har lämnats. Det ska alltså vara fråga om en individuellt präglad rådgivning som syftar till att lämna rekommendationer och handlingsalternativ som är utformade efter kundens särskilda behov och förutsättningar (prop. 2002/03:133 s. 12 f. och 45 f.). Enligt föreskrifter och allmänna råd om finansiell rådgivning till konsumenter (KOVFS 2004:5) bör näringsidkaren vid sina kontakter med konsumenter tydligt skilja på vad som är råd för placeringar respektive marknadsföring eller information om produkter. Regler som rör finansiell rådgivning finns därutöver framför allt i lagen (2007:528) om värdepappersmarknaden. Men verksamhet som i sig kan innehålla moment av rådgivning regleras även i lagen (2005:405) om försäkringsförmedling, försäkringsrörelselagen (2010:2043), lagen (2004:46) om värdepappersfonder och lagen (2013:561) om förvaltare av alternativa investeringsfonder. Det finns således ingen samlad lagstiftning om finansiell rådgivning. Utredningen om konsumentskydd vid finansiell rådgivning Som redovisats ovan under avsnittet om obeställd reklam och telefonförsäljning har Utredningen om konsumentskydd vid finansiell rådgivning haft i uppdrag att föreslå åtgärder som förbättrar konsumenternas ställning vid finansiell rådgivning. Utredningen presenterade betänkandet Det måste gå att lita på konsumentskyddet (SOU 2014:4). I syfte att åstadkomma ett sammanhållet regelverk avseende finansiell rådgivning, föreslår utredningen att rådgivningslagen ska upphävas. Utredningen anser att bestämmelserna om investerarskydd i lagen om värdepappersmarknaden i tillämpliga delar bör gälla även vid placeringsrådgivning, som regleras i rådgivningslagen. Innebörden av förslaget är att både placeringsrådgivning och investeringsrådgivning fortsättningsvis regleras i lagen om värdepappersmarknaden genom att det i rörelselagstiftningen för fondbolag, förvaltare av alternativa investeringsfonder (AIF-förvaltare) respektive försäkringsbolag förs in bestämmelser om placeringsrådgivning som hänvisar till relevanta bestämmelser i lagen om värdepappersmarknaden. För att åstadkomma ett sammanhållet regelverk vid finansiell rådgivning bör dock bestämmelserna i lagen om försäkringsförmedling i möjligaste mån anpassas så att de överensstämmer med regelverket i övrigt. Utredningen föreslår även att de civilrättsliga bestämmelserna i rådgivningslagen förs över till en ny lag – lagen om skadestånd vid finansiell rådgivning till konsumenter. Utredningen tog även upp frågor om oberoende finansiell rådgivning. Utredningen bedömde att en möjlighet för näringsidkare att vid investeringsrådgivning och rådgivning enligt lagen om försäkringsförmedling kalla sådan rådgivning oberoende finansiell rådgivning bör kunna bidra till konsumentskyddet genom att minska risken för intressekonflikter som konsumenten genom detta ges en uppfattning om vad han eller hon kan förvänta sig av rådgivaren. När det gäller placeringsrådgivning ansåg utredningen att det i huvudsak inte torde vara möjligt att tillhandahålla oberoende rådgivning då den rådgivning som tillhandahålls av fondbolag, AIF-förvaltare och försäkringsbolag enbart avser de egna produkterna. Sådan rådgivning uppfyller därför inte kraven på att vara oberoende. Utredningen behandlade också frågor om definitionen av finansiell rådgivning och skillnaden mellan rådgivning, marknadsföring och försäljning. Utredningen ansåg att ett införande av en definition av rådgivningsbegreppet inte torde innebära att gränsdragningen mellan marknadsföring, försäljning och rådgivning underlättas. Utredningen ansåg att detta fick diskuteras vidare av värdepappersmarknadsutredning, som hade ett uttryckligt uppdrag att särskilt överväga i vilken utsträckning det är möjligt och lämpligt att åstadkomma en tydligare distinktion mellan vad som bör anses vara rådgivning respektive försäljning. Den tidigare regeringen beslutade att tillkalla en särskild utredare med uppdrag att lämna förslag till de lagändringar som krävs i svensk rätt för att genomföra de reviderade och nya regler för bl.a. värdepappersinstitut och börser samt handelsplatser för finansiella instrument som följer av och rådets direktiv (2014/65/EU) och förordning om marknader för finansiella instrument ((EU) nr 600/2014). Utredningen, som antog namnet värdepappersmarknadsutredning, presenterade sitt betänkande Värdepappersmarknaden, MiFID II och MiFIR (SOU 2015:2). Utredningen delar Utredningen om konsumentskydd vid finansiell rådgivnings bedömning att rådgivningslagen ska upphävas och att bestämmelser om rådgivning – med lagen om värdepappersmarknaden som förebild – ska införas i de rörelserättsliga lagarna. Utredningen föreslår att det i lagstiftningen för respektive företagstyp införs en bestämmelse om att reglerna om rådgivning i lagen om värdepappersmarknaden ska tillämpas när företaget i fråga tillhandahåller rådgivning till konsumenter. Utredningen föreslår vidare att går längre än vad direktivet kräver när det gäller kraven för att någon ska få kalla sig oberoende rådgivare. Enligt minimiregeln i direktivet får en oberoende rådgivare lämna råd om egna produkter, så länge det i det produktutbud rådgivaren har ingår ett tillräckligt antal externa produkter. Utredningen föreslår att kravet skärps så att endast värdepappersinstitut som inte tar emot ersättningar från andra än kunden själv och som enbart lämnar råd om externa produkter ska få kalla sig oberoende råd-givare eller informera sina kunder om att de tillhandahåller oberoende rådgivning. Dessa bestämmelser ska gälla också för försäkringsbolag och försäkringsförmedlare när ett sådant företag inom sin ordinarie verksamhet lämnar finansiell rådgivning till konsumenter. eller AIF-förvaltare som lämnar råd med stöd av ett sidoverksamhetstillstånd ska omfattas av bestämmelserna. Utredningen instämmer i den slutsats som Utredningen om konsumentskydd vid finansiell rådgivning har dragit, nämligen att det kan ifrågasättas om det är möjligt att formulera en heltäckande definition av vad som utgör rådgivning. föreslår inte någon förändring av definitionen av vad som är investeringsrådgivning. Enligt direktivet ska medlemsstaterna anta och offentliggöra de lagar och andra författningar som är nödvändiga för att genomföra direktivet. De nationella bestämmelserna ska, med vissa undantag, tillämpas fr.o.m. . Enligt uppgift från bereds Utredningen om konsumentskydd vid finansiell rådgivnings, och värdepappersmarknadsutrednings betänkanden tillsammans inom . Utredningen om genomförande av EU-direktiv om bostadslåneavtal Den tidigare regeringen gav en särskild utredare i uppdrag att föreslå hur EU-direktivet om bostadslåneavtal ska genomföras i svensk rätt (dir. 2014:13). Enligt direktivet om bostadslåneavtal får medlemsstaterna bl.a. förbjuda användandet av ord som råd och rådgivare eller liknande ord när rådgivningen lämnas av kreditgivare, kreditförmedlare eller utsedda representanter. Om denna möjlighet inte utnyttjas, ska i stället vissa villkor ställas upp för att en näringsidkare ska få använda orden oberoende råd eller oberoende rådgivare. Medlemsstaterna ges utrymme att införa striktare krav när det gäller möjligheten att använda dessa termer (artikel 22.4). Utredaren ska bl.a. överväga om det finns skäl att utnyttja möjligheten att gå längre i konsumentskyddet, t.ex. genom att förbjuda vissa näringsidkare att använda termer som råd, rådgivare eller liknande. Utredaren ska i denna del samordna sina förslag med värdepappersmarknadsutredning. Uppdraget ska redovisas . Finansmarknads- och konsumentminister förklarade som svar på en skriftlig fråga om stärkt konsumentskydd vid försäkringsförmedling (fr. 2014/15:183) bl.a. att det efter remiss av förslagen i värdepappersmarknadsutredningens betänkande är regeringens avsikt att återkomma till med en proposition som innebär ett stärkt konsumentskydd vid alla investeringstjänster. Utskottet anser i likhet med motionärerna att det är viktigt att stärka konsumentskyddet vid finansiell rådgivning. En del i detta arbete är att undanröja de intressekonflikter som kan uppkomma vid rådgivning till konsumenter. värdepappersmarknadsutredning föreslår i sitt betänkande Värdepappersmarknaden, MiFID II och MiFIR (SOU 2015:2) att endast värdepappersinstitut som inte tar emot ersättningar från andra än kunden själv och som enbart lämnar råd om externa produkter ska få kalla sig oberoende rådgivare eller informera sina kunder om att de tillhandahåller oberoende rådgivning. Bestämmelserna ska gälla också för försäkringsbolag och försäkringsförmedlare när ett sådant företag inom sin ordinarie verksamhet lämnar finansiell rådgivning till konsumenter. eller AIF-förvaltare som lämnar råd med stöd av ett sidoverksamhetstillstånd ska omfattas av bestämmelserna. Utredningens förslag går längre än vad direktivet om marknader för finansiella instrument kräver i denna del. betänkande bereds inom . Finansmarknads- och konsumentminister förklarade i ett frågesvar att det efter remiss av förslagen i utredningsbetänkandet är regeringens avsikt att återkomma till med en proposition som innebär ett stärkt konsumentskydd vid alla investeringstjänster. Enligt utskottet är det angeläget att regeringen prioriterar beredningsarbetet och återkommer till med lagförslag som innebär skärpta krav för att någon ska få kalla sig oberoende rådgivare vid finansiell rådgivning till konsumenter. Vad utskottet nu anfört bör , med bifall till motion 2014/15:2953 yrkande 21, som sin mening ge regeringen till känna. Utskottets förslag i korthet avslår ett motionsyrkande om miljömärkning av produkter. Utskottet hänvisar till pågående arbete. och (båda M) menar i motion 2014/15:636 att det bör ställas hårdare krav på miljömärkta produkter sett ur ett helhetsperspektiv och att det bör införas ett mer likformigt och rättvisande miljömärkningssystem som ökar konsumenternas möjlighet att göra bra miljöval. Ett tillkännagivande föreslås i enlighet med detta. Svanen, det nordiska miljömärket, infördes av . Svanenmärket finns på alltifrån tvättmedel till hotell och hela dagligvarubutiker. Svanens miljökrav tar bl.a. sikte på att reducera belastningen på klimatet och minska spridningen av miljögifter. Dessutom ställs funktions- och kvalitetskrav. Svanen har ett livscykelperspektiv när miljökraven ställs och tittar på hela produktens miljöpåverkan. finns det ett gemensamt frivilligt miljömärkningssystem inom EU. Det infördes genom rådets förordning (EEG) nr 880/92 av om ett gemenskapsprogram för tilldelning av miljömärke. Förordningen ersattes av och rådets förordning (EG) nr 1980/2000 av om ett reviderat gemenskapsprogram för tilldelning av miljömärke, som i sin tur har ersatts av och rådets förordning (EG) nr 66/2010 av om ett EU-miljömärke (miljömärkesförordningen). Miljömärkesförordningen tillämpas på alla varor och tjänster som tillhandahålls för distribution, konsumtion eller användning på unionsmarknaden, med undantag för humanläkemedel, veterinärmedicinska läkemedel och medicinsk utrustning. Miljömärket får endast användas för produkter som uppfyller kriterierna för de berörda produkterna och för vilka märket har tilldelats. Det fastställs kriterier för EU-miljömärket för varje produktgrupp. Kriterierna anger de miljökrav som en produkt måste uppfylla för att få bära märket. Kriterierna ska vara baserade på produkternas miljöprestanda, med beaktande av unionens senaste strategiska mål på miljöområdet, och ska fastställas på grundval av vetenskapliga belägg och med beaktande av produkternas hela livscykel. trädde en ny lag om EU-miljömärket i kraft (prop. 2012/13:179, bet. 2013/14:CU6, rskr. 2013/14:32). Den nya lagen kompletterar och rådets förordning. Lagen innehåller bl.a. bestämmelser om att regeringen får utse det eller de behöriga organ som för svensk del prövar ansökningar om tilldelning av EU-miljömärket och villkoren för att använda detta. I förvaltar det statligt ägda bolaget och och ansvarar för de båda miljömärkningssystemens kriterieutveckling samt genomför kontroller och utfärdar licenser. Som närmare redovisats i avsnittet Konsumentrådgivning startade den nya rikstäckande upplysningstjänsten för konsumenter Hallå konsument sin verksamhet . ansvarar för att tillhandahålla och samordna upplysningstjänsten. Upplysningstjänsten ska bl.a. lämna information om frågor som rör hållbar konsumtion. Miljömärkning är ett bra redskap när det gäller att underlätta för konsumenter att göra hållbara val. Som redovisats ovan pågår ett kontinuerligt arbete såväl nationellt som internationellt med att utveckla miljömärkningen. Information om frågor som gäller hållbar konsumtion kommer även att vara en viktig del av den rikstäckande konsumentupplysningstjänst som har inrättats. Mot den redovisade bakgrunden är utskottet inte berett att föreslå någon åtgärd med anledning av motionen, varför den bör avslås. Utskottets förslag i korthet