bet · H201JuU21 · 2015-06-05 00:00:00 — I betänkandet behandlar justitieutskottet proposition 2014/15:77 Genomförande av brottsofferdirektivet och åtta motionsyrkanden som väckts med anledning av propositionen. Utskottet ställer sig bakom de förslag som lämnas i propositionen och föreslår att avslår motionerna. EU har antagit ett direktiv som innebär att brottsoffers rättigheter i unionen stärks ytterligare (brottsofferdirektivet). Regeringens bedömning är att det endast krävs ett fåtal lagändringar för att genomföra direktivet i svensk rätt eftersom de flesta åtagandena i direktivet uppfylls av gällande rätt. I propositionen föreslås följande ändringar: • Om en målsägande i ett brottmål inte behärskar svenska ska en tolk anlitas vid sammanträden inför rätten. • Domstolen ska på begäran översätta en handling eller de viktigaste delarna av den, om en översättning är av väsentlig betydelse för att målsäganden ska kunna ta till vara sin rätt. • Rätten till information stärks genom att målsäganden alltid kan begära att bli underrättad om tidpunkt och plats för sammanträden inför rätten. Lagändringarna föreslås träda i kraft . I betänkandet finns två reservationer (FP). Utskottets förslag till riksdagsbeslut 1.Utvärdering av lagändringarna, punkt 2 (FP) 2.Barn som bevittnat brott mot närstående, punkt 3 (FP) Bilaga 1 Förteckning över behandlade förslag Bilaga 2 Regeringens lagförslag Utskottets förslag till riksdagsbeslut antar regeringens förslag till lag om ändring i . Därmed bifaller proposition 2014/15:77. 2014/15:3054 av m.fl. (FP) yrkande 1. Reservation 1 (FP) Barn som bevittnat brott mot närstående 2014/15:3054 av m.fl. (FP) yrkande 2. Reservation 2 (FP) Utvidgning av lagen om särskild företrädare för barn 2014/15:3063 av m.fl. (V) yrkande 1. Våldsutsatta barns behov och rättigheter 2014/15:3063 av m.fl. (V) yrkande 2. 2014/15:3063 av m.fl. (V) yrkande 3. Rätt att förstå och bli förstådd 2014/15:3063 av m.fl. (V) yrkande 4. Begränsning av risken för viktimisering 2014/15:3063 av m.fl. (V) yrkande 5. Efterlevnad av 13 a § förundersökningskungörelsen 2014/15:3063 av m.fl. (V) yrkande 6. Följande ledamöter har deltagit i beslutet: (M), (MP), i (S), (S), (M), (SD), (M), (S), (C), (S), (SD), (FP), (KD), Lawen Redar (S), (S) och (M). I betänkandet behandlar utskottet proposition 2014/15:77 Genomförande av brottsofferdirektivet. I propositionen föreslår regeringen de lagändringar som krävs för att genomföra brottsofferdirektivet. Regeringens förslag till riksdagsbeslut återges i bilaga 1 och regeringens lagförslag i bilaga 2. Lagförslagen har granskats av Lagrådet. Med anledning av propositionen har två motioner väckts. Förslagen i motionerna återges i bilaga 1. Utskottets förslag i korthet antar regeringens lagförslag och avslår motionsyrkanden om bl.a. utvidgning av målsägandebegreppet, utvärdering av tillämpningen av lagändringarna, utbildning av rättstillämpare och rätten att förstå och bli förstådd. Jämför reservationerna 1 och 2 (FP). EU:s arbete med brottsoffers rättigheter uppmanades Europeiska kommissionen av rådet att undersöka hur lagstiftningen för brottsoffer kunde förbättras. I uppdraget ingick att undersöka praktiska stödåtgärder till skydd för brottsoffer samt vilka möjligheter som fanns att skapa ett övergripande rättsligt instrument för skydd av brottsoffer. Möjligheten för EU att lagstifta på området öppnades i och med att Lissabonfördraget trädde i kraft. antogs och rådets direktiv /29/EU om fastställande av miniminormer för brottsoffers rättigheter och för stöd till och skydd av dem samt om ersättande av rådets rambeslut /220/RIF (brottsofferdirektivet). Direktivet trädde i kraft och ska vara genomfört i svensk rätt . Direktivets syfte och innehåll Enligt artikel 1 i brottsofferdirektivet är syftet med direktivet att säkerställa att brottsoffer får lämplig information, lämpligt stöd och skydd och kan medverka i straffrättsliga förfaranden. Vidare anges att medlemsstaterna ska säkerställa att brottsoffer erkänns och att de behandlas på ett respektfullt, hänsynsfullt, individuellt, professionellt och icke-diskriminerande sätt. Det ska gälla vid alla kontakter med verksamheter eller behöriga myndigheter som ger stöd till brottsoffer och sådana som verkar för s.k. reparativ rättvisa, och som är verksamma inom ramen för straffrättsliga förfaranden. Det framgår vidare att rättigheterna i direktivet ska gälla utan hänsyn till brottsoffrets uppehållsstatus. När brottsoffret är ett barn ska medlemsstaterna dessutom säkerställa att barnets bästa kommer i främsta rummet och att barnet bedöms individuellt. I artikel 2 finns definitioner av centrala begrepp, t.ex. vem som är att ange som brottsoffer, familjemedlem och barn i direktivets mening. Medlemsstaterna ges rätt att begränsa omfattningen av vissa definitioner i direktivet, t.ex. kretsen av familjemedlemmar som ska ha de rättigheter som fastställs i direktivet. Direktivet fastställer minimiregler, och medlemsstaterna får utvidga de rättigheter som fastställs i direktivet för att ge brottsoffer en högre skyddsnivå. Regeringens övergripande bedömning är att det endast krävs ett fåtal lagändringar för att genomföra direktivet i svensk rätt eftersom de flesta åtagandena i direktivet uppfylls av gällande rätt. Det sistnämnda gäller bl.a. direktivets krav om definitionerna, t.ex. begreppet brottsoffer, men också kraven på brottsoffers rätt att åtföljas av en stödperson vid första kontakten med en behörig myndighet, en målsägandes rätt till hjälp och stöd från stödverksamheter samt kravet på utbildning av tjänstemän inom rättsväsendet i frågor som rör brottsoffer. Regeringen pekar särskilt på att ett direktiv är bindande för medlemsstaterna när det gäller resultatet som ska uppnås, men att det är upp till medlemsstaterna att bestämma form och tillvägagångssätt för genomförandet. Det innebär att direktivets terminologi eller systematik inte är bindande om det avsedda resultatet kan uppnås på annat sätt. De ändringar som krävs enligt regeringen är att en tolk ska anlitas vid sammanträden inför rätten om en målsägande i ett brottmål inte behärskar svenska, att domstolen på begäran ska översätta en handling eller de viktigaste delarna av den, om en översättning är av väsentlig betydelse för att målsäganden ska kunna tillvarata sin rätt och att rätten till information stärks genom att målsäganden alltid kan begära att bli underrättad om tidpunkt och plats för sammanträden inför rätten. Enligt regeringens bedömning motsvaras definitionen av brottsoffer i direktivet av det svenska begreppet målsägande i enlighet med definitionen i 20 kap. 8 § fjärde stycket (RB). Lagrådet har dock ifrågasatt om direktivets definition av brottsoffer överensstämmer helt med definition av målsägande eftersom direktivets definition omfattar fler kategorier av familjemedlemmar än vad som omfattas av begreppet målsägande. Lagrådet har vidare uppgett att direktivets artikel 2.2, som föreskriver att medlemsstaterna får begränsa antalet familjemedlemmar som ska få de rättigheter som fastställs i direktivet, inte kan läsas så att den tillåter att den nationella lagen innehåller en allmän definition av begreppet brottsoffer som är snävare än definitionen i direktivet. Lagrådets slutsats är att frågan om förhållandet mellan begreppet brottsoffer och målsägande behöver övervägas ytterligare under lagstiftningsärendets fortsatta beredning. Med anledning av Lagrådets synpunkter gör regeringen följande överväganden i propositionen. Rättigheterna i direktivet ska ges till brottsoffer. Med brottsoffer avses enligt artikel 2 en fysisk person som lidit skada eller ekonomisk förlust som en direkt följd av ett brott. Definitionen omfattar även familjemedlemmar till en person vars död är en direkt följd av ett brott och som har lidit skada av den personens död. Direktivet ställer inget krav på att definitionen som sådan ska införlivas i nationell rätt. Det direktivet kräver är att de personer som omfattas av definitionen tillförsäkras de rättigheter som direktivet anger. I svensk rätt förekommer begreppet brottsoffer i vissa författningar, t.ex. i socialtjänstlagen. Det finns dock inte någon definition av begreppet. I författningar som reglerar det straffrättsliga förfarandet används i stället begreppet målsägande. Med målsägande avses enligt 20 kap. 8 § fjärde stycket RB ”den, mot vilken brott är begånget eller som därav blivit förnärmad eller lidit skada”. Definitionen omfattar alla fysiska personer som lidit fysisk, psykisk eller emotionell skada eller ekonomisk förlust som en direkt följd av ett brott. Som målsägande enligt definitionen anses dessutom exempelvis underhållsberättigade barn till den som har avlidit till följd av ett brott. När det gäller efterlevande som inte omfattas av definitionen i 20 kap. 8 § fjärde stycket RB, t.ex. efterlevande make, bröstarvingar, föräldrar eller syskon, gäller enligt 20 kap. 13 § RB att de har partiell ställning som målsägande och har rätt att ange ett brott och föra talan om brottet. Härigenom tillförsäkras även efterlevande till en avliden person som utsatts för ett brott samma rättigheter som den som har fått beteckningen målsägande enligt legaldefinitionen. Av direktivet följer vidare att räckvidden av vissa rättigheter kan begränsas till en viss krets av målsägande i enlighet med den roll de har i det nationella straffrättsliga systemet i fråga (skäl 20). Detta innebär att alla de personer som omfattas av begreppet brottsoffer i direktivet inte behöver ha alla rättigheter i direktivet. Det nationella förfarandet kan således vara begränsat på så vis att det endast medger att vissa personer, med hänsyn till den roll de har i det straffrättsliga systemet, har tillgång till rättigheten i fråga. Enligt direktivet medges sådana begränsningar i förhållande till bl.a. rätten till tolkning och översättning. När det gäller rätten till information om det egna ärendet gäller enligt artikel 6.1 att denna rätt inträder under det straffrättsliga förfarandet till följd av en anmälan om brott som har begåtts mot brottsoffret. I detta fall följer av reglerna om målsägande i RB att även efterlevande har denna rätt. I fråga om efterlevande medger direktivet vidare att denna krets, i förhållande till samtliga rättigheter i direktivet, kan begränsas med beaktande av de individuella omständigheterna i varje fall (artikel 2.2). Till detta kommer att vissa rättigheter som direktivet ger brottsoffer uppfylls av annan lagstiftning som inte är relaterad till målsägandebegreppet som sådant, t.ex. i socialtjänstlagen. Mot denna bakgrund anser regeringen att direktivets krav på vilka personer som ska tillförsäkras rättigheterna enligt direktivet uppfylls av gällande rätt. Målsägandens rätt till tolk Regeringen föreslår att en tolk ska anlitas vid ett sammanträde inför rätten om målsäganden inte behärskar svenska. Rätten till tolkning under domstolsförfarandet, med hänsyn till att rättigheten får anses vara nära förknippad med en persons aktiva roll som part eller förhörsperson, bör tillkomma en målsägande som är part eller som bara ska höras. Rätten ska gälla oavsett om tolk har begärts eller inte och ska gälla under hela den del av sammanträdet inför domstolen där målsäganden närvarar. Inte heller i detta hänseende ska någon åtskillnad göras mellan en målsägande som är part och en målsägande som ska höras i bevissyfte. gäller enligt 5 kap. 6 § första stycket RB att en tolk får anlitas om målsäganden inte behärskar det svenska språket. Nämnda reglering är således fakultativ, dvs. den ger domstolen en möjlighet, men inte en skyldighet, att anlita en tolk. För att uppfylla direktivets krav krävs att det finns en skyldighet för domstolen att anlita en tolk för en målsägande som inte behärskar svenska. I praktiken tillämpas bestämmelsen regelmässigt på detta sätt. För att direktivets krav med säkerhet ska vara uppfyllda är dock den faktiska tillämpningen inte tillräcklig, och regeringens bedömning är därför att det bör införas en lagreglerad skyldighet för domstol att anlita en tolk för målsägande som inte behärskar svenska. Genom regeringens skärpta förslag om målsägandes rätt till tolk under domstolsförfarandet kommer en motsvarande obligatorisk rätt till tolk under förundersökningen att gälla automatiskt enligt den nuvarande regleringen i 23 kap. 16 § första stycket RB som hänvisar till bestämmelsen om tolkning vid sammanträden inför rätten. Målsägandens rätt till översättning I propositionen föreslår regeringen att rätten ska vara skyldig att på begäran av en målsägande översätta en handling i ett brottmål, eller de viktigaste delarna av den, om innehållet i handlingen är av väsentlig betydelse för att målsäganden ska kunna ta till vara sin rätt. Enligt nuvarande ordning finns det inte någon skyldighet för rätten att på begäran av en målsägande översätta handlingar. För att uppfylla direktivets krav behöver det därför införas nya kompletterande regler. Enligt lagförslaget begränsas skyldigheten att översätta en handling till fall när målsäganden har framställt en begäran om detta. Detta är i överensstämmelse med det krav som ställs i direktivet. Mot bakgrund av bl.a. åklagarens långtgående skyldighet att ta till vara målsägandens rätt under det straffrättsliga förfarandet saknas det enligt regeringen skäl att gå längre än direktivet kräver på denna punkt. Direktivet kräver att skyldigheten omfattar handlingar med sådan information som är väsentlig för att målsäganden ska kunna utöva sina rättigheter. Vad som är väsentligt innehåll beror på omständigheterna i det enskilda fallet. Det avgörande bör vara att innehållet i handlingarna är av väsentlig betydelse för att målsäganden ska kunna utöva de rättigheter som följer med hans eller hennes roll i domstolsförfarandet. Rätten till översättning bör ges till alla i målsägandekretsen. I och med att den nya regleringen om målsägandes rätt till översättning under domstolsförfarandet införs i 33 kap. 9 § RB kommer en motsvarande rätt till översättning under förundersökningen att gälla automatiskt genom den hänvisning som finns i nämnda bestämmelse. Någon ändring av nuvarande lagstiftning är därför inte nödvändig för att tillgodose direktivets krav. Enligt direktivet behöver en översättning inte alltid vara skriftlig. En muntlig översättning eller en sammanfattning av väsentliga handlingar får tillhandahållas under förutsättning att det inte påverkar rätten till en rättvis rättegång. Detta överensstämmer med den nuvarande regleringen om undantag för muntlig översättning. Bestämmelsen återfinns i 33 kap. 9 § första stycket tredje meningen RB och kommer automatiskt att gälla för den nya regleringen om målsägandes rätt till översättning. Målsägandens rätt att få information om tid och plats för sammanträden Enligt lagförslaget ska en målsägande som har begärt det av rätten underrättas om tidpunkt och plats för sammanträden inför rätten. Direktivet ställer krav på att en målsägande som har begärt det ska underrättas om tid och plats för rättegången. Så sker , men skyldigheten om att underrätta om tidpunkt och plats är inte reglerad i lag eller någon annan författning. Även om den praktiska tillämpningen innebär att målsägande underrättas om tidpunkten för huvudförhandlingen i de fall de har begärt det bör det, enligt regeringens bedömning, införas en lagregel som slår fast domstolens underrättelseskyldighet. För att uppfylla direktivets krav bör regleringen även omfatta ett krav på att underrättelsen, förutom information om tidpunkt, även ska innehålla information om plats. Av direktivet följer vidare att underrättelsen ska avse rättegången. Enligt regeringens uppfattning bör därför inte endast huvudförhandlingar omfattas, utan även andra sammanträden inför rätten. Rättigheten omfattar alla målsägande utan begränsning. För att undvika att domstolarna belastas med dubbelarbete bör underrättelseskyldigheten anses uppfylld genom att domstolen har skickat en eventuell kallelse till förhandlingen. Barn som bevittnar våld mot närstående När det gäller frågan om barn som bevittnat våld mot närstående konstaterar regeringen att brottsofferdirektivet inte uppställer något krav på att personer som inte direkt berörs av ett brott, t.ex. den som endast bevittnar ett brott, ska omfattas av rättigheterna. Inte heller ställs några krav på att barn i sådana situationer ska omfattas av rättigheterna. I förhållande till direktivet saknas därför skäl att utvidga det svenska målsägandebegreppet så att det även omfattar barn som har bevittnat våld mot närstående. I direktivet ställs krav på fortbildning av rättstillämpare, bl.a. tjänstemän som kan förväntas komma i kontakt med brottsoffer, i syfte att öka deras medvetenhet om brottsoffers behov och göra det möjligt för dem att behandla brottsoffer på ett opartiskt, respektfullt och professionellt sätt (artikel 25). I promemorian om genomförande av brottsofferdirektivet (Ds 2014:14) konstateras sammanfattningsvis att rättsväsendets olika aktörer erbjuds utbildning i brottsrelaterade frågor i tämligen stor omfattning och att frågor om bemötande av och identifiering av behov hos brottsoffer samt sätten att tillhandahålla adekvat information, hjälp och stöd till brottsutsatta har vunnit allt större insteg hos de rättsvårdande myndigheterna. För en utförlig redogörelse för detta arbete hänvisas till promemorian (s. 218 f.). Regeringen gör i denna del inte någon annan bedömning än den som görs i promemorian, dvs. att gällande rätt tillsammans med det pågående utvecklingsarbetet på området uppfyller åtagandena i direktivet. Rätt att förstå och bli förstådd I artikel 3 i brottsofferdirektivet anges att medlemsstaterna ska säkerställa att det finns regler och förfaranden som syftar till att hjälpa brottsoffer att förstå och att bli förstådda vid kontakterna med behöriga myndigheter under det straffrättsliga förfarandet. Medlemsstaterna ska bl.a. säkerställa att både muntlig och skriftlig kommunikation med brottsoffer sker på ett enkelt och begripligt språk. Hänsyn ska vidare tas till brottsoffrets personliga egenskaper, bl.a. eventuella funktionsnedsättningar, som kan påverka förmågan att förstå och bli förstådd. Om det straffrättsliga förfarandet inte påverkas negativt ska brottsoffer vid den första kontakten med en behörig myndighet också ha rätt att åtföljas av en person som de själva har valt. I den ovannämnda promemorian om genomförande av brottsofferdirektivet (s. 47 f.) görs bedömningen att uppfyller vad direktivet kräver i fråga om åtgärder för att underlätta för brottsoffer att förstå och bli förstådda vid myndighetskontakter under det straffrättsliga förfarandet, med undantag för rätten till tolk och översättning (som behandlas ovan). Utredaren hänvisar bl.a. till den lagstadgade skyldigheten för alla aktörer inom offentlig verksamhet att använda ett vårdat, enkelt och begripligt språk (11 § språklagen [2009:600]). I förarbetena till bestämmelsen (prop. 2008/09:153 s. 48 f.) har uttalats att det är en självklar utgångspunkt för den offentliga verksamheten att språket som används ska kunna förstås av dem som berörs av åtgärder som vidtas eller beslut som fattas av domstolar, förvaltningsmyndigheter och andra företrädare för offentlig verksamhet. Klarspråkskravet omfattar vidare enligt specialmotiveringen inte bara det skrivna språket utan också det talade. De rättsvårdande myndigheterna har därtill bedrivit ett omfattande arbete och genomfört reformer för att åstadkomma ett myndighetsspråk som är begripligt för allmänheten. Det finns alltså en stor medvetenhet om vikten av att använda ett lättbegripligt språk, och utvecklingsarbete på området bedrivs kontinuerligt hos bl.a. polisen, och domstolarna. Vad gäller frågan om kommunikation som är anpassad till den enskilda individens förutsättningar konstateras i promemorian att frågan har börjat uppmärksammas på myndigheterna i mer och mer . till brottsoffer (till brottsoffer, 2012) innehåller ett särskilt avsnitt om bemötande av och information till målsägande med särskilda behov. Avsnittet innehåller vägledning om bl.a. tillhandahållande av information till brottsoffer som av olika skäl har svårt att tillgodogöra sig information. De grupper som särskilt uppmärksammas är brottsoffer med fysiska, psykiska, intellektuella och sensoriska funktionsnedsättningar, barn och unga samt personer som utsatts för brott i nära relationer. Även på polisens webbplats finns filmer på teckenspråk med information till brottsutsatta med nedsatt hörsel eller dövhet. Regeringen gav i uppdrag att, i samverkan med , ta fram eller anpassa information om skydd och stöd direkt riktad till barn och unga som brottsoffer. Uppdraget slutredovisades (S2013/2348/FST). har fått i uppdrag att –2015 arbeta enligt de delmål som regeringen har slagit fast i En strategi för genomförande av funktionshinderspolitiken 2011–2016 (regeringsbeslut ). För Brottsoffermyndighetens del handlar det bl.a. om att öka medarbetarnas kompetens när det gäller förutsättningar och behov hos personer med funktionsnedsättning samt brottsoffer med funktionsnedsättning. Myndigheten ska också öka kunskapen om vilka hinder som finns i rättsväsendet för personer med funktionsnedsättning och hur hindren kan motverka deltagande i och tillgång till rättsväsendet. I promemorian anförs slutligen att även om det säkerligen finns betydande utrymme för förbättringar kan det, inte minst med hänsyn till det ständigt pågående utvecklingsarbetet på området, inte göras någon annan bedömning än att uppfyller vad direktivet kräver i fråga om åtgärder för att underlätta för brottsoffer att förstå och bli förstådda vid myndighetskontakter under det straffrättsliga förfarandet. Regeringen gör i propositionen ingen annan bedömning än vad som görs i promemorian när det gäller rätten att förstå och bli förstådd. När det gäller direktivets krav i artikel 3.3 om att tillåta att ett brottsoffer åtföljs av en stödperson konstaterar regeringen att rätten att åtföljas av en stödperson vid förhör följer av 23 kap. 10 § RB och att det inte finns något hinder mot att anmälaren tar med sig en person som stöd när en polisanmälan görs. Direktivets krav är således uppfyllt. Utan att det påverkar den brottsanklagades rättigheter ska medlemsstaterna enligt artikel 18 i brottsofferdirektivet säkerställa att åtgärder finns tillgängliga för att skydda brottsoffer och deras familjemedlemmar från sekundär och upprepad viktimisering, hot och vedergällning, inbegripet risken att brottsoffer drabbas av psykisk eller emotionell skada samt för att skydda brottsoffers värdighet vid förhör och vittnesmål. Sådana åtgärder ska vid behov även omfatta förfaranden som är fastställda i nationell rätt för fysiskt skydd av brottsoffer och deras familjemedlemmar. I promemorian om genomförande av brottsofferdirektivet (Ds 2014:14 s. 157 f.) görs den sammantagna bedömningen att lever upp till kraven i artikeln. Utredaren anför bl.a. att direktivets krav i korthet innebär en skyldighet för rättsapparaten att skydda brottsoffer och deras familjemedlemmar från negativa följdverkningar av brottet. Detta infattar allt från skydd av brottsoffers integritet (värdighet) vid ett avläggande av utsaga till fysiskt skydd av brottsoffer och deras familjemedlemmar, för att förhindra sekundär eller upprepad viktimisering. Bestämmelsen är relativt allmänt hållen och har karaktären av en portalparagraf till kapitlets övriga föreskrifter. Vad gäller överväganden om specifika åtgärder till skydd för brottsoffer hänvisar utredaren bl.a. till bestämmelserna om stödverksamhet för brottsoffer (artiklarna 8 och 9). I dessa föreskrivs att medlemsstaterna ska säkerställa att brottsoffer, och vid behov deras familjemedlemmar kan få hjälp från konfidentiella och kostnadsfria allmänna och vid behov specialiserade stödverksamheter. Tillgången till stödverksamheterna får inte göras beroende av att brottsoffret har polisanmält brottet.