bet · H201JuU18 · 2015-02-18 00:00:00 — I samband med beredningen av lagförslaget behandlade utskottet motionsyrkanden dels om att det ska vara obligatoriskt för alla arbetsgivare att kontrollera arbetssökandes utdrag från belastningsregistret vid arbete med barn, dels om att det ska vara förbjudet för en arbetsgivare att låta personer som dömts för allvarlig sexualbrottslighet arbeta med barn. Utskottet avstyrkte motionsyrkandena och biföll utskottets förslag. När det gällde frågan om det ska vara obligatoriskt för arbetsgivare att kontrollera en arbetssökandes utdrag från belastningsregistret instämde utskottet i regeringens bedömning. Utskottet konstaterade således att det inom framför allt ideella verksamheter kan förekomma en stor mängd olika uppdrag som löper på både kortare och . Beroende på uppdragets art kan det i vissa fall framstå som uppenbart obehövligt att begära ett registerutdrag. Att ålägga samtliga arbets- och uppdragsgivare som berörs av de föreslagna bestämmelserna en skyldighet att kontrollera belastningsregistret innan de anställer eller erbjuder någon ett uppdrag eller en praktiktjänstgöring skulle innebära en alltför stor administrativ börda. Vidare kommer det inte att finnas någon myndighet som utövar tillsyn över samtliga arbets- och uppdragsgivare som ges möjlighet att kontrollera utdrag ur belastningsregistret. Det finns därför inte heller någon som skulle kunna kontrollera att en skyldighet att utföra efterlevs. När det gällde frågan om att det ska vara förbjudet för en arbetsgivare att låta en person som har dömts för allvarlig sexualbrottslighet arbeta med barn anförde utskottet följande. Som en arbetsrättslig grundprincip gäller att arbetsgivaren är fri att anställa den han eller hon tycker är lämplig. Det är arbets- eller uppdragsgivaren som har ansvar för verksamheten och rekrytering av personal till denna. Det finns inget förbud för en arbets- eller uppdragsgivare att rekrytera en person som förekommer i belastningsregistret. Detta gäller även vid rekryteringar till t.ex. skola, förskola och hem för vård eller boende som tar emot barn, där registerkontroll är obligatorisk. Utskottet instämmer i denna del i regeringens uppfattning att ett sådant förbud skulle strida mot arbetsgivarens fria anställningsrätt. Som regeringen påpekar kommer personer som förekommer i belastningsregistret i fråga om sådana brott som ska redovisas sannolikt sällan att söka arbeten där arbets- eller uppdragsgivaren ställer krav på registerkontroll. Det får vidare antas att även utan ett anställningsförbud kommer arbets- och uppdragsgivare att vara mycket försiktiga när det gäller att anställa eller erbjuda en person ett uppdrag eller en praktiktjänstgöring om personen uppvisar ett utdrag ur belastningsregistret med uppgifter om brott. Sammanfattningsvis bör därför arbets- och uppdragsgivare även inom nu aktuella verksamheter själva få avgöra om en person med uppgift i belastningsregistret ändå kan anställas. Som utskottet tidigare anfört (bet. 2013/14:JuU18 s. 30) är det viktigt att bemöta barn och ungdomar som är brottsoffer på rätt sätt. Som framgår ovan pågår ett omfattande arbete för att förbättra bemötandet av unga brottsoffer. Den nationella samordnaren mot våld i nära relationer har lämnat flera förslag om hur samhällets insatser för barn som utsatts för våld kan förbättras (SOU 2014:49). Förslagen bereds inom . har genomfört informationssatsningar och särskilt satsat på utbildning om bemötande av unga sexualbrottsoffer samt information om brottsskadeersättning till barn. Vidare har i uppdrag att göra en utlysning i syfte att bestämma ett lärosäte som ska vara ett nationellt centrum för kunskap om våld och övergrepp mot barn (S2012/275/FST (delvis). tillkännagivande till regeringen om att stimulera arbetet med att inrätta fler barnahus bereds inom . Mot bakgrund av det arbete som pågår ser utskottet inte några skäl att bifalla yrkandet i motion 2014/15:2456 (C). När det gäller yrkandet i motion 2014/15:2598 (SD) om att ge ofödda barn, som mot modernas vilja utsatt för våld, status som brottsoffer vidhåller utskottet sitt tidigare ställningstagande (bet. 2011/12:JuU14). Utskottet anser att de gällande bestämmelserna ger domstolarna tillräckligt utrymme för att vid bedömningen av en gärnings straffvärde beakta den omständigheten att gärningen riktat sig mot en gravid kvinna. I motion 2014/15:2855 (S) begärs att regeringen ska överväga att se över möjligheten att göra det olagligt att låta barn uppleva eller bevittna våld. Utskottet konstaterar att det av 29 kap. 2 § 8 framgår att det vid bedömningen av straffvärdet som en försvårande omständighet särskilt ska beaktas om brottet varit ägnat att skada tryggheten och tilliten hos ett barn i förhållande till en närstående person. Utskottet är inte berett att ställa sig bakom ett sådant tillkännagivande som efterfrågas i motionen. Utskottet har i samband med beredningen av regerings förslag till lag om registerkontroll av personer som ska arbeta med barn (bet. 2013/14:JuU8) behandlat motioner med yrkanden om att det dels ska vara obligatoriskt för alla arbetsgivare att kontrollera arbetssökandes utdrag från belastningsregistret vid arbete med barn, dels att det ska vara förbjudet för en arbetsgivare att låta någon arbeta med barn om personen i fråga dömts för allvarlig sexualbrottslighet. Utskottet vidhåller sin tidigare inställning och är därför inte beredd att ställa sig bakom de tillkännagivanden som efterfrågas i motion 2014/15:2922 yrkandena 1 och 2. Med bakgrund av det anförda avstyrker utskottet de motionsyrkanden som behandlas ovan. Utskottets förslag i korthet avslår ett motionsyrkande om att inrätta en kommission för att stärka arbetet mot hatbrott. Jämför reservation 9 (V). I kommittémotion 2014/15:190 av m.fl. (V) yrkande 3 begärs att regeringen ska tillsätta en oberoende kommission i syfte att hitta brister i utredningsarbetet och föreslå åtgärder så att fler misstänka hatbrott kan identifieras och leda till åtal och fällande dom. Med begreppet hatbrott avses i regel brotten hets mot folkgrupp och olaga diskriminering samt andra brott där ett motiv för brottet har varit att kränka en person, en folkgrupp eller en annan sådan grupp av personer på grund av ras, hudfärg, nationellt eller etniskt ursprung, trosbekännelse, sexuell läggning eller annan liknande omständighet (se 16 kap. 8 och 9 §§ ). Av 29 kap. 2 § 7 framgår att det som en försvårande omständighet vid bedömningen av straffvärdet ska, vid sidan av vad som gäller för varje särskild brottstyp, särskilt beaktas om ett motiv för brottet varit att kränka en person, en folkgrupp eller en annan sådan grupp av personer på grund av ras, hudfärg, nationalitet eller etniskt ursprung, trosbekännelse, sexuell läggning eller annan liknande omständighet. Brå har i rapporten 2013 (2014:14) redovisat statistik över polisanmälningar med identifierade hatbrottsmotiv samt statistik över självrapporterad utsatthet för hatbrott . Av rapporten framgår att utsattheten för främlingsfientliga hatbrott är större än för övriga motiv för hatbrott. Av polisanmälningarna uppskattades knappt 5 510 innehålla ett identifierat hatbrottsmotiv, vilket är samma nivå som , men färre än 2009. Regeringen har gett i uppdrag att utveckla arbetet för att bekämpa hatbrott (Ju2014/1684/PO). I uppdraget ingår också att i samråd med och Brå verka för en enhetlig praktisk tillämpning av begreppet hatbrott. Uppdraget ska redovisas . Efter att uppdraget har redovisats avser regeringen att återkomma med hur arbetet med att bekämpa hatbrott bör stärkas (Polisens regleringsbrev ). Utskottet anser att redovisningen av det uppdrag som nämns ovan och dess beredning inom ska avvaktas. Utskottet avstyrker därmed motion 2014/15:190 (V) yrkande 3. Utskottets förslag i korthet avslår motionsyrkanden om kommunala handlingsplaner för att bekämpa hedersrelaterad brottslighet och att länsstyrelsernas uppdrag ska ökas och förlängas. Jämför reservationerna 10 (SD) och 11 (SD). I partimotion 2014/15:2871 av m.fl. (SD) yrkande 16 begärs att regeringen ska säkerställa att det i varje kommun upprättas handlingsplaner och åtgärdsprogram som är speciellt framtagna för arbete mot hedersförtryck. I samma motion yrkande 17 begärs att regeringen ska öka och förlänga länsstyrelsernas uppdrag att främja och lämna stöd till insatser för att motverka hedersrelaterat våld. har i ett tillkännagivande uppmanat regeringen att återkomma med konkreta förslag till långsiktiga och hållbara strukturer för det förebyggande arbetet mot hedersrelaterat våld och förtryck (bet. 2013/14:AU4, rskr. 2013/14:166). konstaterade att sådana strukturer saknas . I stor utsträckning ges insatser till utsatta människor fortfarande utifrån tillfälliga lösningar. Kunskapsnivån och beredskapen att hjälpa är ojämn i landet, vilket leder till att många inte får den hjälp de behöver och har rätt till. menade att det måste vara en prioriterad uppgift att se till att långsiktiga och hållbara strukturer byggs upp i hela landet. har ett uppdrag som resurscentrum i frågor om hedersproblematik. har kommit att inta en central roll som samordnare, stödfunktion, metodutvecklare och informationsspridare. ska lämna en rapport där utvecklingen av myndighetssamverkan och eventuella förslag till åtgärder ska redovisas (U2013/5290/JÄM). Av regleringsbrev för Länsstyrelserna framgår att länsstyrelserna får dels ett fortsatt mer allmänt uppdrag att motverka våld i nära relationer, dels ett fortsatt uppdrag inriktat på hedersrelaterat våld och förtryck. Länsstyrelserna får således ett fortsatt uppdrag att inom sitt ansvarsområde stödja samordningen i länen av insatser som syftar till att motverka mäns våld mot kvinnor, att barn bevittnar våld, hedersrelaterat våld och förtryck samt prostitution och människohandel för sexuella ändamål i enlighet med det uppdrag som lämnats i regleringsbrevet till länsstyrelserna för (dnr Fi2010/556 m.fl.). Länsstyrelserna i , och ska även lämna stöd till utveckling av skyddat boende för våldsutsatta kvinnor. Särskild prioritet ges till utveckling av skyddat boende för våldsutsatta kvinnor i särskilt utsatta grupper. i ansvarar för att samordna redovisningen av uppdragen. Genomförandet och kostnaderna för uppdraget ska slutredovisas till () . Länsstyrelserna får också ett fortsatt uppdrag att främja och lämna stöd till insatser för att motverka hedersrelaterat våld och förtryck i enlighet med det uppdrag som lämnades i regleringsbrevet till länsstyrelserna för (dnr Fi2010/556 m.fl.). Stöd till insatser som syftar till att motverka att unga blir gifta mot sin vilja ingår i uppdraget. Länsstyrelserna ska följa upp och redovisa resultaten av insatserna. Länsstyrelserna ska göra en samlad redovisning av de insatser som vidtagits dels uppdelat för respektive län, dels samlat på nationell nivå för att möjliggöra en nationell bild av insatser och resultat. ansvarar för att samordna redovisningen av uppdraget. Genomförande och kostnaderna för uppdraget ska slutredovisas till () . Den nationella samordnaren mot våld i nära relationer anser att hedersrelaterat våld och förtryck är den del av området våld i nära relationer där samhället har haft svårast att enas kring vad som bör göras (SOU 2014:49 s. 17). Den nationella samordnaren anför bl.a. att begreppet hedersrelaterat våld är omdiskuterat, att insatserna är spretiga och att omfattningen av våldet är oklart. Samordnaren bedömer att det är motiverat att använda begreppet hedersrelaterat våld och förtryck (s. 214). Enligt samordnaren har våld och begränsningar i hederns namn sina specifika uttryck och kräver delvis en annan form av myndighetsbemötande än annat partnervåld eller misshandel av barn. I betänkandet föreslår utredaren att omfattningen av hedersrelaterade begränsningar och hedersrelaterat våld och förtryck ska kartläggas på nationell nivå av Brå. Kartläggningen ska ta hänsyn till att såväl flickor och pojkar som kvinnor och män, inklusive hbtq-personer, utsätts för förtryck i hederskontext (s. 118). Den nationella samordnaren föreslår att Myndigheten för ungdoms- och civilsamhällesfrågor ska få i uppdrag att arbeta fram en modell med interkulturella vägledare som kan användas i skolor där det kan antas finnas ett särskilt behov. Modellen ska utvärderas . Att förebygga våld i nära relationer bör ses som en målsättning i samhällsorienteringen för nyanlända. Orienteringen bör ge utrymme för värderingsfrågor kring våld i nära relationer, barnuppfostran och jämställdhet (s. 222). Den nationella samordnarens förslag bereds inom . Ett antal kommuner har upprättat handlingsplaner för arbetet mot hedersrelaterat våld. Sådana handlingsplaner finns i bl.a. kommun och . Som framgår ovan har länsstyrelserna i regleringsbrevet fått fortsatt uppdrag att motverka hedersrelaterat våld och förtryck. Utskottet anser att motion 2014/15:2871 (SD) yrkande 17 därmed får anses vara i vart fall delvis tillgodosett. Utskottet, som konstaterar att några kommuner har handlingsplaner för sitt arbete mot hedersrelaterat våld, ser inte något skäl för att ställa sig bakom det tillkännagivande som efterfrågas i yrkande 16 i samma motion. Utskottet avstyrker ovan nämnda motionsyrkanden. avslår motionsyrkanden om bl.a. utbetalning av skadestånd till brottsoffer, statlig skadeståndsgaranti, brottsoffrens rättigheter till skadestånd och höjda skadeståndsnivåer. Jämför reservationerna 12 (C), 13 (SD) och 14 (SD). Flera motioner tar upp frågor som rör utbetalning av skadestånd till brottsoffer. I motion 2014/15:798 av och (båda C) yrkas att en utredning tillsätts med uppgift att se hur ett system kan skapas där brottsoffer får sina tillerkända skadestånd och ersättningar utbetalda genom statens försorg direkt efter lagakraftvunnen dom. I motion 2014/15:799 av och (båda C) begärs att man skyndsamt utreder hur brottsoffers rättigheter bättre kan tillvaratas när det gäller bedömning av skadestånd och ersättningens storlek, sättet för utbetalning och hanteringstider, samt det sammantagna skyddet för brottsoffer. I motion 2014/15:1526 av (KD) yrkas att regeringen ska låta utreda en ordning där skadestånd betalas ut direkt från staten till brottsoffret när en dom vunnit laga kraft. I partimotion 2014/15:2871 av m.fl. (båda SD) yrkande 13 begärs att regeringen ska återkomma med ett förslag om en statlig skadeståndsgaranti för brottsoffer. Ett likalydande yrkande finns i motion 2014/15:2483 av och (båda SD) yrkande 1. I motion 2014/15:1156 av och (båda S) yrkas att man ska överväga om det inte finns mer rättssäkra och för brottsoffret lämpligare vägar att pröva, t.ex. genom att ge en lämplig myndighet ansvaret för att få skadeståndet utbetalt. I motion 2014/15:2865 av (M) yrkande 3 begärs att man ska se över de brister som finns i lagstiftningen och skadeståndsrätten när det gäller kränkningar av privatlivet. Motionären anför att fotografering eller filmning av andra personer i sexuella situationer inte kan betraktas som ofredande. Om filmen däremot sprids kan detta betraktas som ärekränkning. Enligt motionären är denna ordning fel, dels då en uppenbar kränkning av privatlivet går ostraffad, dels då en spridning betraktas som en ärekränkning, dvs. av en enskild persons anseende i andras ögon när det i stället borde handla om en kränkning av privatlivet. I motion 2014/15:2878 av och (båda M) begärs ett tillkännagivande av att en översyn bör göras av straff- och skadeståndsrätten för att stärka ingripares och vittnens ställning. Två motionsyrkanden tar upp frågor om nivåer på skadestånd. I partimotion 2014/15:2871 av m.fl. (SD) yrkande 12 begärs att regeringen ska återkomma med ett förslag om kraftigt höjda skadeståndsnivåer för sexualbrott, grov kvinnofridskränkning och olaga förföljelse. I motion 2014/15:2483 av och (båda SD) yrkande 2 begärs att regeringen bör återkomma med ett förslag om höjda skadeståndsnivåer för allvarligt kränkande brott, såsom grova vålds- och sexualbrott. Den som har skadats till följd av ett brott kan kräva skadestånd av gärningsmannen. Regler om skadestånd och vilka skador som är ersättningsgilla finns i skadeståndslagen (1972:207). Processuella regler om hur skadeståndsanspråk ska framställas och att talan kan föras i samband med ett brottmål finns i . Regler om hur fordringar drivs in finns i utsökningsbalken. När ett brott anmäls till polisen ska målsäganden informeras om att åklagaren under vissa förutsättningar kan föra talan om enskilt anspråk på grund av brottet. Polisen ska också informera om möjligheterna att få ersättning och reglerna för hur dessa ärenden handläggs (13 a § förundersökningskungörelsen [1947:948]). Åklagaren ska, om brottet hör under allmänt åtal, på målsägandens begäran förbereda och föra talan om skadestånd. En förutsättning är att det kan ske utan väsentlig olägenhet och att anspråket inte är uppenbart obefogat. Vill målsäganden att anspråket ska tas upp i samband med åtalet, ska han eller hon anmäla anspråket till undersökningsledaren eller åklagaren och lämna uppgift om de omständigheter på vilka det grundas (22 kap. 2 § ). Om ett målsägandebiträde har förordnats för en målsägande ska målsägandebiträdet bistå målsäganden att föra talan om enskilt anspråk med anledning av brottet, om detta inte görs av åklagaren (3 § lagen [1988:609] om målsägandebiträde). När stämningsansökan lämnas in till tingsrätten ska det framgå om åklagaren för talan om enskilt anspråk. Skadeståndsyrkandet behandlas tillsammans med övriga yrkanden i brottmålet. I samband med att domen skickas ut till parterna får de skriftlig information om betalning av skadeståndet. När domen vunnit laga kraft skickar domstolen den till (25 a § förordningen [1990:893] om underrättelse om dom i vissa brottmål, m.m.). När en lagakraftvunnen dom, som innebär att den tilltalade ska betala skadestånd, kommer in till skickar myndigheten ut en skriftlig fråga till den brottsutsatte med en förfrågan om denne vill ha hjälp med att driva in skadeståndet. Om den brottsutsatte tackar ja till detta skickar en uppmaning till den som ska betala skadestånd att betala in skadeståndsbeloppet till myndigheten. Den skadeståndsskyldige har på sig att betala. Om så inte sker gör en tillgångsutredning för att ta reda på om den skadeståndsskyldige har möjlighet att betala. Om utredning visar att gärningsmannen inte kan betala hela det utdömda skadeståndet ska den brottsutsatte ta reda på om han eller hon har någon försäkring som kan täcka skadeståndet eller delar av det. Om ingen försäkringsersättning betalas ut kan den brottsutsatte vända sig till och ansöka om brottsskadeersättning. Förutsättningarna för utbetalning av en sådan ersättning anges i brottsskadelagen (2014:322). Om brottsskadeersättning betalas ut, inträder staten i den skadelidandes rätt till skadestånd. Brottsskadeersättning betalas ut för personskada. Som personskada ersätts även skada på kläder, glasögon och liknande föremål som den skadade bar på sig vid skadetillfället. Om någon allvarligt kränkt någon annan genom ett brott som innefattar ett angrepp mot dennes person, frihet eller frid betalas brottsskadeersättning för den skada som kränkningen innebär. Brottsskadeersättning kan i vissa fall betalas ut även för sakskada (4–6 §§ brottsskadelagen). (Ju 2010:12), som tillsattes , hade bl.a. i uppdrag att ta ställning till om det finns skäl att lindra de krav som ställs på brottsutsatta att på egen hand kräva betalning av den skadeståndsskyldige, t.ex. genom att det primära ansvaret för att kräva in utdömda skadestånd läggs på staten (dir. 2010:84). lämnade betänkandet En ny brottsskadelag (SOU 2012:26). Utredningen anförde följande angående huruvida det primära ansvaret för att kräva in utdömda skadestånd skulle läggas på staten (s. 15 f.). När det gäller kraven i övrigt på den skadelidande, så vore det mest brottsoffervänliga alternativet att låta brottsskadeersättning betalas ut i direkt anslutning till brottet. Utredningen finner dock att en sådan ordning inte är förenlig med det nuvarande systemets uppbyggnad. Många anser att gottgörelse från den som har vållat skadan är viktig för brottsoffrets upprättelse. Den grundläggande skadeståndsrättsliga principen, att den som har vållat skadan ska ersätta den, skulle komma i bakgrunden. Försäkringsersättningens funktion skulle också förändras och skulle försäkringsskyddet riskera att upphöra. Om försäkringsbolagen skulle betala ersättningen till staten i stället för till den enskilda försäkringstagaren, skulle nämligen bolagens incitament till att ha kvar skyddet i sina försäkringar, liksom kundens incitament att ha en sådan försäkring, försvinna. Försäkringsbolagen betalar minst lika mycket genom överfallsskyddet i hemförsäkringarna som staten betalar genom brottsskadeersättningen. En ändrad ordning skulle också medföra att beslutsunderlag försämrades. Komplikationer skulle också uppstå i förhållande till en efterföljande skadeståndstalan mot skadevållaren. Att föreslå en sådan radikal omläggning av regelsystemet har knappast stöd i direktiven och är enligt utredningens mening inte heller motiverad. En ny brottsskadelag trädde i kraft (prop. 2013/14:94, bet. 2013/14:JuU38, rskr. 2013/14:255). Genom den nya lagstiftningen skapades ett större utrymme för att återkräva utbetald ersättning från gärningsmannen. I propositionen (s. 20 f.) konstaterade regeringen att det med fog kan hävdas att det vore allra enklast för det enskilda brottsoffret om han eller hon kunde få ersättningen av staten direkt efter brottet. Ett annat alternativ vore att brottsskadeersättningen betalades direkt efter det att domen vunnit laga kraft. Regeringen anförde att båda alternativen hade flera nackdelar. Bland annat nämndes att om brottsoffret skulle få ersättning av staten direkt efter brottet, skulle brottsoffrets vilja att medverka i brottsutredningen med stor sannolikhet minska. Detta skulle i sådana fall få allvarliga konsekvenser för den brottsbekämpande verksamheten och för förtroendet för rättsväsendets möjligheter att klara upp brott och skapa ett tryggare samhälle. Om brottsskadeersättningen däremot skulle betalas ut direkt efter det att domen på skadestånd vunnit laga kraft, skulle en av komplikationerna vara att man skulle sakna incitament för enskilda att teckna överfallsskydd – ersättningen skulle ju ändå betalas ut. Detta skulle kunna leda till att skyddet helt togs bort ur de svenska hemförsäkringar, vilket skulle drabba framför allt de brottsoffer som inte får sin sak prövad av domstol. En sådan förändring skulle även innebära en betydande kostnadsökning för staten. Regeringen ansåg med anledning av de skäl som redovisades i propositionen att brottskadeersättning även i fortsättning skulle vara underordnad andra ersättningsformer som står den skadelidande till buds, t.ex. skadestånd och ersättning från en försäkring. Av 4 kap. 6 a § framgår att den som olovligen med tekniska hjälpmedel i hemlighet tar en bild av någon som befinner sig inomhus i en bostad eller på en toalett, i ett omklädningsrum eller i något annat liknande utrymme, döms för kränkande fotografering till böter eller fängelse i högst . Till ansvar ska det inte dömas om gärningen med hänsyn till syftet och omständigheterna är försvarlig. Straffansvar enligt första stycket gäller inte heller den som med tekniska hjälpmedel tar en bild av någon som ett led i en myndighets verksamhet. Brottet kränkande fotografering fördes in i . Brottet tar sikte på sådan fotografering som innebär ett intrång i den fredade sfär som enskilda bör ha rätt till i förhållande till andra enskilda (prop. 2012/13:69, bet. 2012/13:JuU21, rskr. 2012/13:250). Regeringen konstaterar i förarbetena till lagändringen (prop. 2012/13:69 s. 7) att fotografering eller filmning av enskilda personer som sker utan samtycke, i smyg, när den enskilde befinner sig i ett privat sammanhang kan utgöra allvarlig kränkning av den enskildes personliga integritet och att skyddet vid en sådan kränkning länge har ansetts bristfälligt.