bet · H201JuU16 · 2015-03-19 00:00:00 — Bestämmelserna om i vilka situationer ett sådant behov ska anses finnas är enligt utskottet väl avvägda, och utskottet är alltså inte berett att ställa sig bakom önskemålet om en översyn av reglerna. Motion 2014/15:1451 (S) avstyrks därför. Utskottets förslag i korthet avslår en motion om en ändring i ordningslagen när det gäller idrottsevenemang. I motion 2014/15:1821 av (M) anförs att ordningslagen bör ändras när det gäller idrottsevenemang så att det ska krävas tillstånd för ett sådant evenemang och inte som räcka med en anmälan till polisen om när och var evenemanget äger rum. Enligt motionären skulle ett krav på tillstånd underlätta för polisen att använda sina resurser på ett effektivt sätt. Av 2 kap. 4 § ordningslagen (1993:1617) framgår att det inte krävs tillstånd för att få anordna ett offentligt idrottsarrangemang. En anmälan om arrangemanget ska dock göras hos polismyndigheten (2 kap. 5 § första stycket). Av kommentaren till detta lagrum (se , Ordningslagen, Zeteo, kommentaren till 2 kap. 5 §) framgår att utgångspunkten vid utformningen av bestämmelserna i ordningslagen om anmälningsskyldighet har varit ändamålet med anmälan, nämligen att ge myndigheterna – främst polismyndigheterna – tillfälle att vidta erforderliga åtgärder i anledning av en allmän sammankomst eller offentlig tillställning. Utskottet anser att den nuvarande lagstiftningen är väl avvägd och är inte berett att ställa sig bakom förslaget i motion 2014/15:1821 (M) om att införa en tillståndsplikt för offentliga idrottsevenemang. Motionen avstyrks därför. Tillstånd till offentliga danstillställningar Utskottets förslag i korthet avslår åtta motionsyrkanden om att avskaffa kravet på tillstånd för att få arrangera en offentlig danstillställning. Jämför reservation 24 (SD, FP). I motion 2014/15:639 av (M) föreslås det att kravet i ordningslagen på tillstånd för att ordna en offentlig danstillställning tas bort. En begäran med detta innehåll framförs även i motionerna 2014/15:820 av (C), 2014/15:1377 av och (båda MP), 2014/15:1578 av m.fl. (FP), 2014/15:1833 av (M), 2014/15:2018 av (M), 2014/15:2125 av (SD) och 2014/15:2238 av och (båda M). Enligt 2 kap. 4 § ordningslagen (1993:1617) krävs tillstånd för att få anordna en offentlig danstillställning även om den inte anordnas på en offentlig plats. Ansökan om tillstånd görs hos . behandlade proposition 2003/04:174 Några frågor om ordningslagen. I propositionen skrev regeringen när det gällde frågan om krav på danstillstånd bl.a. att de argument som kan anföras mot ett avskaffande av kravet på danstillstånd, framför allt när det gäller ordning och säkerhet, väger tyngre än behovet av minskad byråkrati. Vidare anfördes att det är väl känt att det vid danstillställningar kan uppkomma bråk och andra situationer som kräver polisingripande (s. 14). I samband med justitieutskottets beredning av propositionen tog utskottet även ställning till en motion med ett yrkande om att kravet på tillstånd för danstillställningar ska avskaffas. Utskottet anförde då att ett avskaffande av kravet på tillstånd till danstillställningar som inte genomförs på offentlig plats skulle kunna leda till minskad byråkrati. Ett avskaffande av kravet skulle emellertid försvåra polisens informationsinhämtande och därmed göra det svårare för polisen att fullgöra sitt uppdrag att upprätthålla allmän ordning och säkerhet. Utskottet anförde vidare att danstillställningar med stor publik också kan leda till t.ex. trafikproblem och ordningsstörningar, och det är viktigt att villkoren för tillställningen uppmärksammas vid en ansökan. Utskottet ansåg att kravet på tillstånd till danstillställningar åtminstone tills vidare borde vara kvar (bet. 2004/05:JuU12 s. 6). Motionsyrkanden om avskaffande av tillstånd till danstillställningar har därefter behandlats av utskottet . I betänkande 2007/08:JuU10 Polisfrågor (s. 32 f.) uttalade utskottet att det i fråga om kravet på tillstånd för danstillställningar inte hade någon annan uppfattning än vad det dåvarande justitieutskottet hade . I betänkande 2010/11:JuU7 Polisfrågor (s. 41 f.) vidhöll utskottet sin uppfattning att kravet på tillstånd till danstillställningar bör vara kvar (liknande yrkanden har även behandlats förenklat, senast i bet. 2013/14:JuU14). Utskottet är alltjämt av uppfattningen att kravet på tillstånd till danstillställningar bör vara kvar. Motionerna 2014/15:639 (M), 2014/15:820 (C), 2014/15:1377 (MP), 2014/15:1578 (FP), 2014/15:1833 (M), 2014/15:2018 (M), 2014/15:2125 (SD) och 2014/15:2238 (M) bör därför avslås av . Utskottets förslag i korthet avslår två motionsyrkanden om drogtester i trafiken. I motionerna 2014/15:1333 av (M) och 2014/15:1831 av m.fl. (M) yrkar motionärerna att polisen i större utsträckning än och rutinmässigt ska kunna drogtesta bilförare i trafiken. Motionärerna anför bl.a. att polisen ska få möjlighet att använda sållningsinstrument, t.ex. salivtest, för att se om föraren är påverkad av droger. Av 1 § lagen (1976:1090) om alkoholutandningsprov framgår det att ett alkoholutandningsprov får tas på den som skäligen kan misstänkas för bl.a. rattfylleri enligt 4 § lagen (1951:649) om straff för vissa trafikbrott, om provet kan ha betydelse för utredning om brottet. Alkoholutandningsprov vid misstanke om rattfylleribrott tas av en polis eller av en tjänsteman vid eller . Provet kallas bevisprov eftersom det kan användas som bevis för alkoholkoncentrationen. Provtagningen ska utföras på ett sätt som inte utsätter den som provet tas på för allmän uppmärksamhet. Av 2 § lagen om alkoholutandningsprov följer att alkoholutandningsprov får tas på förare av bl.a. motordrivna fordon även om det inte finns någon brottsmisstanke. Ett sådant prov kallas för sållningsprov och får tas av en polis eller, om det är fråga om att förebygga eller upptäcka rattfylleribrottslighet, en tjänsteman vid eller eller en bilinspektör som avses i 1 kap. 3 § fordonslagen (2002:574). Samma krav gäller för genomförandet av provtagningen som vid bevisprov. För sållningsprov gäller dessutom att prov får tas endast på eller i nära anslutning till den plats där personen kontrolleras eller ett ingripande mot honom eller henne görs. Proven ska tas med ett instrument som kan användas utan dröjsmål och som bara anger om den eventuella alkoholkoncentrationen överstiger ett visst gränsvärde. Om ett sållningsprov indikerar att alkoholkoncentrationen överstiger gränsvärdet, kan det som regel anses röra sig om skälig misstanke om rattfylleribrott. Ett bevisprov kan då tas. Även en kroppsbesiktning i form av blodprovstagning kan då göras enligt bestämmelserna i 28 kap. 12 § . Av 2 § lagen (1999:216) om ögonundersökning vid misstanke om vissa brott i trafiken framgår det att ögonundersökningar får göras på förare av bl.a. ett motordrivet fordon, om det kan misstänkas att föraren gjort sig skyldig till drograttfylleri. Undersökningen får genomföras endast om den kan ha betydelse för utredningen om brottet. En misstanke kan baseras bl.a. på förarens sätt att framföra fordonet, hans eller hennes uppträdande eller på att det på annat sätt framkommer omständigheter som tyder på ett missbruk av narkotika. Den aktuella lagen ger – i motsats till lagen om alkoholutandningsprov – inte möjlighet till rutinmässiga undersökningar. Ögonundersökningen får bara omfatta yttre iakttagelser av ögonens utseende och funktion och används enbart för att fastställa om det finns skälig misstanke om drogpåverkan. Om ögonundersökningen visar att det finns tecken på narkotikapåverkan och det därmed finns skälig misstanke om brott, får en kroppsbesiktning i form av blodprov göras. Regeringen har i förordningen (1999:221) om föreskrifter rörande ögonundersökning bemyndigat att meddela föreskrifter för verkställighet av lagen om ögonundersökning. I RPSFS 1999:4, FAP 333–3, har bl.a. föreskrivit att endast en polis som med godkänt resultat har genomgått särskild utbildning får besluta om och genomföra ögonundersökningar. har behandlat liknande motionsyrkanden tidigare, se betänkande 2010/11:JuU7 Polisfrågor (yrkanden av om rutinmässiga drogtester behandlades även förenklat i bet. 2013/14:JuU14 Polisfrågor). I betänkandet (s. 44) uttalade utskottet att det vidhöll sin tidigare ståndpunkt att det inte fanns anledning för att ta ett initiativ i fråga om narkotikatester av bilförare och vilka sållningsinstrument som ska användas och att motionerna därför borde avslås. Utskottet anser att det är viktigt att öka säkerheten på vägarna och att i det sammanhanget prioritera arbetet mot förekomsten av narkotika. Utskottet vidhåller dock att det inte finns anledning för att ta ett initiativ beträffande narkotikatester av bilförare och vilka sållningsinstrument som ska användas. Motionerna 2014/15:1333 (M) och 2014/15:1831 (M) bör därför avslås. Utskottets förslag i korthet avslår ett motionsyrkande om förbud för utlänningar att bedriva tiggeri. Jämför reservation 25 (SD). I motion 2014/15:2524 av m.fl. (SD) yrkande 30 efterfrågas ett förbud för utlänningar att bedriva tiggeri eller verksamhet som till sin art kan anses vara tiggeri eller närliggande. Enligt motionärerna ska utlänningar som ertappas med tiggeri eller närliggande bötfällas och avvisas från landet med förbud att återvända. har behandlat liknande motionsyrkanden tidigare, se betänkande 2013/14:JuU14 Polisfrågor. I betänkandet (s. 59 f.) uttalade utskottet att det inte var berett att ställa sig bakom förslaget om att kriminalisera själva tiggeriet för vissa människor. Justitie- och integrationsministern anförde i ett frågesvar (fr. 2014/15:126) bl.a. följande. har frågat mig om jag är villig att utreda möjligheten att införa ett svenskt förbud mot det hitresta tiggeriet. Regeringen värnar den fria rörligheten för EES-medborgare. Rätten till fri rörlighet är av väsentlig betydelse för den europeiska integrationen och ska inte inskränkas. Med denna rörlighet följer dock nya krav på samhället att förhålla sig till. Det ökade antalet människor som tigger i innebär en utmaning. bereds frågan om att eventuellt tillsätta en nationell samordnare i syfte att stödja kommuner och andra berörda aktörer i arbetet med utsatta EES-medborgare som befinner sig tillfälligt i . De människor som tigger på gatan i är oftast mycket utsatta. Det handlar vanligtvis om personer som lever i fattigdom och som är marginaliserade i samhället. Att kriminalisera tiggeri skulle inte ha någon effekt på de orsaker som ligger bakom att de tigger. Dessa människor bör inte heller ytterligare stigmatiseras genom att betraktas som kriminella. Det kan vidare ifrågasättas om straffrättsliga sanktioner skulle vara ett effektivt medel för att motverka gatutiggeri. Mot denna bakgrund är det inte aktuellt att utreda frågan om ett svenskt förbud mot tiggeri i . Utskottet har inte ändrat uppfattning när det gäller frågan om att kriminalisera tiggeri när det gäller vissa människor. Utskottet anser därför att bör avslå motion 2014/15:2524 (SD) yrkande 30. Utskottets förslag i korthet avslår fem motionsyrkanden om att ska vidta åtgärder för att stoppa tvångsbeskattning av exileritreaner. I motion 2014/15:1381 av (M) begärs att ska tillkännage för regeringen att borde lagstifta mot den typ av tvångsbeskattning som drabbar exileritreaner. Liknande yrkanden finns i motionerna 2014/15:201 av (FP), 2014/15:531 av och (båda FP), 2014/15:738 av (S) samt 2014/15:1698 av och (båda KD) yrkande 2. Utskottet har fått följande upplysningar från . Enligt folkrätten har en stat rätt att lagstifta om beskattning av medborgare utanför dess gränser. Det är dock inte tillåtet för en stat att vidta exekutiva åtgärder på annan stats territorium utan dess samtycke. Regeringen har inte gett den eritreanska staten tillstånd att vidta sådana exekutiva åtgärder för indrivning av denna skatt i . Om olagliga åtgärder vidtagits av den eritreanska ambassaden åligger det polisen och andra rättsvårdande myndigheter att utreda om brott begåtts. Om ambassads åtgärder står i strid med om diplomatiska förbindelser kan det föranleda åtgärder från regeringen. antog resolution i vilken man beslutade att ska upphöra med användande av utpressning, hot om våld, bedrägeri och andra olagliga åtgärder för att driva in skatt från den eritreanska diasporan. beslutade även att stater ska vidta lämpliga åtgärder, i enlighet med internationell rätt, för att hålla individer som agerar i strid med resolutionen och nationell lagstiftning ansvariga. Stater uppmanades också att vidta lämpliga åtgärder i enlighet med nationell lagstiftning och internationella instrument, inklusive Wienkonventionerna, för att förhindra att sådana individer kan underlätta ytterligare överträdelser. Som medlemsstat i FN är under kapitel VII skyldig att efterfölja säkerhetsrådets resolutioner. I enlighet med säkerhetsrådsresolution rapporterade till säkerhetsrådet vilka åtgärder som tagits för att genomföra resolutionen. bekräftade att indrivning av skatt genom brottsliga åtgärder var en fråga för svenska polisen och andra rättsvårdande myndigheter att hantera. informerade också om att denna och andra resolutioner publicerats på regeringens hemsida för sanktioner. Några fall av påstådd indrivning av skatt med olagliga metoder har polisanmälts. i beslutade att lägga ner förundersökningen av ett antal fall som polisanmälts. Enligt åklagaren kunde brott inte styrkas. Utskottet har tidigare behandlat och avstyrkt motionsyrkanden med önskemål om lagstiftning mot tvångsbeskattning av exileritreaner (se bet. 2013/14:JuU14 s. 72 f.). Utskottet anförde då bl.a. att det kan konstateras att det enligt folkrätten i och för sig är tillåtet för en stat att beskatta medborgare som är bosatta utomlands. Utskottet påpekade dock att det inte är tillåtet för en stat att utan samtycke vidta åtgärder på en annan stats territorium för att driva in skatten. Om dessa åtgärder inbegriper kriminella handlingar ska de enligt utskottet givetvis lagföras och bestraffas. Som utskottet tidigare uttalat kan det konstateras att det enligt folkrätten i och för sig är tillåtet för en stat att beskatta medborgare som är bosatta utomlands. Det är dock inte, som utskottet tidigare anfört, tillåtet för en stat att utan samtycke vidta åtgärder på en annan stats territorium för att driva in skatten. Om dessa åtgärder inbegriper kriminella handlingar ska det givetvis lagföras och bestraffas. Det anförda innebär att om en företrädare för i indrivningssyfte agerar på ett kriminellt sätt (t.ex. med olaga förföljelse, utpressning eller hot) mot någon i ska det hanteras av rättsväsendet inom ramen för den gällande lagstiftningen. Det bör understrykas att för att denna typ av agerande ska komma till myndigheternas kännedom krävs det i normalfallet att den som har drabbats polisanmäler saken. Utskottet kan inte se behov av någon ny lagstiftning eller liknande för att bemöta kriminella handlingar just i samband med skatteindrivning. Utskottet föreslår därför att avslår motionerna 2014/15:201 (FP), 2014/15:531 (FP), 2014/15:738 (S), 2014/15:1381 (M) och 2014/15:1698 (KD) yrkande 2. Utskottets förslag i korthet avslår ett motionsyrkande om att införa ett offentligt brottsregister. Jämför reservation 26 (SD). I motion 2014/15:2524 av m.fl. (SD) yrkande 28 anför motionärerna att det bör införas ett offentligt register över dömda pedofiler och flerfaldigt dömda våldtäktsmän med hög återfallsrisk. Enligt 1 § lagen om belastningsregister (1998:620) ska föra ett belastningsregister. Det övergripande syftet med belastningsregistret är att olika myndigheter, framför allt de brottsbekämpande och rättsvårdande myndigheterna, på ett enkelt sätt ska få tillgång till de uppgifter som behövs i deras verksamhet. Enligt 35 kap. 3 § offentlighets- och sekretesslagen (2009:400) gäller absolut sekretess för uppgifter i belastningsregistret, dvs. någon skadeprövning ska inte göras. Uppgifter från belastningsregistret lämnas endast ut under de förutsättningar som anges i lagen om belastningsregister och i säkerhetsskyddslagen (1996:627) och förordningar som har stöd i dessa lagar. I samma paragraf anges också att bestämmelserna i 10 och 12 kap. offentlighets- och sekretesslagen, vilka innehåller regler om undantag för sekretess, inte gäller. Det innebär bl.a. att den enskilde inte kan få ut uppgifter om sig själv med stöd av offentlighets- och sekretesslagen. I stället är den enskilde hänvisad till bestämmelsen om detta i lagen om belastningsregister. Den absoluta sekretess som gäller för uppgifter i belastningsregistret har främst motiverats av att den dömdes återanpassning till samhället inte ska försvåras. Det är angeläget att uppgifter om en persons förflutna inte sprids mer än vad som är absolut nödvändigt. Sekretesskyddet för belastningsuppgifter är således i allt väsentligt uppställt för att skydda den enskilde. Det ligger därför i sakens natur att utomordentligt stor restriktivitet måste gälla för insyn i belastningsregister. Förutom den registrerade själv är det främst myndigheter inom rättsväsendet som har ett berättigat intresse av att få del av uppgifter från belastningsregister. Med hänsyn till den registrerades rehabilitering bör andra myndigheter eller enskilda normalt inte få tillgång till uppgifterna (prop. 1997/98:97 s. 65). I 9 § första stycket lagen om belastningsregister ges den enskilde rätt att på begäran skriftligen få del av samtliga uppgifter om sig själv i registret. En enskild som behöver ett utdrag om sig själv har vidare enligt samma paragraf andra stycket punkterna 1–6 rätt att få ett begränsat registerutdrag i vissa fall, nämligen dessa: för att kunna ta till vara sin rätt i ett främmande land eller få tillstånd att resa in, bosätta sig eller arbeta där; enligt bestämmelser i skollagen; enligt bestämmelser i lagen om försäkringsförmedling; enligt bestämmelser i lagen om registerkontroll av personal vid sådana hem för vård och boende som tar emot barn; enligt bestämmelser i lagen om registerkontroll av personal som utför vissa insatser åt barn med funktionshinder eller enligt bestämmelser i lagen om registerkontroll av personer som ska arbeta med barn. Av 22 och 22 a §§ förordningen framgår närmare vilka uppgifter sådana begränsade utdrag ska innehålla. Av 10 § lagen om belastningsregister följer att en enskild har rätt att få uppgifter ur registret om det behövs för att pröva en fråga om anställning eller uppdrag i verksamhet som avser vård eller som är av betydelse för att förebygga eller beivra brott i den utsträckning som regeringen föreskriver. Utskottet har tidigare, senast i betänkande 2010/11:JuU7 Polisfrågor, behandlat liknande yrkanden om automatisk kontroll i belastningsregistret för att identifiera personer dömda för sexualbrott (liknande yrkanden behandlades även förenklat i bet. 2013/14:JuU14 Polisfrågor). I betänkandet (s. 60 f.) uttalade utskottet att de regler som finns om sekretess för och utlämnande av uppgifter ur belastningsregistret är väl avvägda, varför yrkandet skulle avslås. Utskottet vidhåller att de regler som finns om sekretess för och utlämnande av uppgifter ur belastningsregistret är väl avvägda, varför motion 2014/15:2524 (SD) yrkande 28 bör avslås. Lag och ordning i problemområden, punkt 2 (SD) av (SD) och (SD). Vi anser att förslaget till riksdagsbeslut under punkt 2 borde ha följande lydelse: tillkännager för regeringen som sin mening vad som anförs i reservationen. 2014/15:3004 av m.fl. (SD) yrkande 13. Anmärkningsvärt nog förekommer det att polisen meddelar att de har förlorat mot ett gäng som har terroriserat en förort. Det har alltså förekommit att polisen inte har gripit en enda gärningsman, utan endast försökt att lugna ned förövarna, trots att en väktare har blivit överfallen av en knivbeväpnad grupp, polisen har utsatts för stenkastning och tre polisbilar har förstörts i vad som liknats vid ett” gerillakrig”. Allt detta har alltså skett vid ett och samma tillfälle. Av rapporten nationell översikt av kriminella nätverk med stor påverkan i lokalsamhället från framgår att 55 områden har identifierats där lokala kriminella nätverk anses ha negativ påverkan på omgivningen. I dessa områden upplever befolkningen att det ordinarie rättssystemet till viss del har satts ur spel, som polisen konstaterar att många vänder sig till den kriminella miljön för rättskipning samt att boende anser att det är de kriminella som styr i områdena. Detta är inte att upprätthålla lag och ordning eller att förebygga brott. Det är att retirera och ge upp kontrollen över våldsmonopolet i ett geografiskt område i . Signalen till de skötsamma personer som bor på platsen är att det inte är polisens regler som ska följas utan gängens. Det är nämligen de senare som utövar den faktiska tvångsmakten. Denna situation är ytterst beklaglig och farlig, och den banar väg för ytterligare problem och visar att polisens nuvarande taktik i sådana områden är för vek. Vi menar att det måste komma signaler från politiskt håll att polisen ska byta taktik för att upprätthålla lag och ordning när olika former av dialog- och förståelseverksamhet inte hjälper. Det måste komma signaler om att polisen ska använda den tvångsmakt som krävs för att skapa trygghet i ett område som brusat upp som i exemplet ovan. Polisens roll är inte i första hand att vara snäll mot knivbeväpnade stenkastare. Polisen ska säkerställa att alla medborgare ska kunna leva i trygghet och röra sig obehindrat, även i problemområden, utan risk eller rädsla för att utsättas för brott. Regeringen måste återkomma med förslag som ger polisen möjligheter och skyldigheter att kraftfullt åstadkomma detta. Åtgärderna ska även leda till att gärningsmännen faktiskt grips och straffas. Kräkmedel, punkt 3 (SD) av (SD) och (SD). Vi anser att förslaget till riksdagsbeslut under punkt 3 borde ha följande lydelse: tillkännager för regeringen som sin mening vad som anförs i reservationen. 2014/15:3004 av m.fl. (SD) yrkande 14. Inplastade kapslar med heroin, s.k. kabbar, förvaras ofta i munnen av både langare och missbrukare. Syftet är att kapseln lätt ska kunna sväljas om man blir upptäckt. Kapseln kommer till slut ut den naturliga vägen. I kampen mot narkotikan fick polisen tidigare använda s.k. kräksirap. Man tog den misstänkte till ett sjukhus, och med hjälp av kräkmedel säkrades bevisningen . Sedan riksåklagaren fann att detta förfarande var kränkande och saknade lagligt stöd har rutinerna förändrats till en mycket mer omständlig process. Efter gripandet måste den misstänkte först röntgas på sjukhus för att kontrollera om det finns några kapslar i magen. Därefter måste personen förvaras under ständig bevakning tills kapslarna har kommit ut den naturliga vägen. Det innebär att häktespersonalen, för ett obehagstillägg om någon hundralapp, får rota runt i avföring tills kapslarna kommer ut och narkotikan kan tas i beslag. Den nya rutinen är inte bara onödigt omständlig, utan kostnaderna överstiger också vida kostnaderna för kräksirap, som var näst intill gratis. Enligt uppgift från polisen har detta gjort att man har tappat geisten att ta fast sväljare, vilket har underlättat för narkotikahandeln. Detta är ett bra exempel på hur dåliga rutiner skapar både en ineffektiv polisorganisation och en ond spiral som kan leda till demoralisering av enskilda poliser. Som vanligt är det ett överdrivet tjat om integritet som har legat bakom denna olycklighet. Vi ställer inte upp på detta numera gamla beslut. Den integritetskränkning som användningen av kräksirap innebär uppvägs mångfalt av den nytta en riktigt effektiv kamp mot narkotikahandeln utgör för både samhället i stort, grupper som riskerar att hamna i missbruk, anhöriga till missbrukare och de enskilda missbrukarna som får svårare att köpa narkotika. Det är hög tid att åter tillåta att polisen använder kräkmedel i kampen mot narkotikan. Regeringen bör vidta åtgärder som tillgodoser det vi nu anfört. Gärningsmannabeskrivningar, punkt 5 (SD) av (SD) och (SD). Vi anser att förslaget till riksdagsbeslut under punkt 5 borde ha följande lydelse: