sou · H2B346 · 2014-06-27 00:00:00 — Det måste dock beaktas att för svenskt vidkommande är det, på grund av den föreslagna avgränsningen av det kriminaliserade området, inte aktuellt att i det administrativa förfarandet pröva de allvar- ligaste fallen av överträdelser av förbuden i marknadsmissbruks- förordningen, varför sanktionsavgifter på eller nära maximinivåerna inte torde komma att användas i praktiken, se vidare avsnitt 11.5.1. Även i de fall som det inte går att se att överträdelsen har lett till några vinster eller undvikna förluster bör sanktionsavgifter komma i fråga, t.ex. om överträdelsen har lett till ekonomiska konse- kvenser på annat sätt. Ledning kan då hämtas i de omständigheter som enligt 7 § ska beaktas vid sanktionsvalet. Om överträdelsen har lett till förluster för tredje man eller haft allvarliga konsekvenser för det finansiella systemet bör sanktionsavgift regelmässigt övervägas som sanktionsform. I 9 § andra stycket finns en bestämmelse om sanktionsavgift för både fysiska och juridiska personers överträdelser av meddelande- förbudet i 1 kap. 4 §. Bestämmelsen, som saknar motsvarighet i marknadsmissbruksförordningen, behandlas i avsnitt 14.2. Se även kommentaren till 1 kap. 4 §. 3 KOM(2011) 651 slutlig. Se inledande motivering s. 13. 10 § En sanktionsavgift får sättas ned om det finns särskilda skäl. Paragrafen tillåter jämkning av en sanktionsavgift. Bestämmelsen tar sikte på framför allt situationer som ligger nära dem som avses i 5 § men som inte har motiverat att helt avstå från ett ingripande i form av en sanktionsavgift, samt fall där avgiften slår hårt mot enskilda individer, men även mindre företag (se även kommentaren till 5 §). Avsikten är att avgiften ska vara både proportionerlig och avskräckande. Vad som upplevs som en avskräckande avgift för ett mindre företag med måttlig omsättning kan framstå som i det när- maste obetydligt för företag med stora ekonomiska resurser. Det bör även betonas att en sanktionsavgift inte tjänar sitt syfte om avgiften innebär att den enskilde riskerar en personlig konkurs eller att företaget riskerar att bli likvidationspliktigt eller på annat sätt inte kan fortsätta sin verksamhet. Beslutsordning för sanktioner vid överträdelser av förbuden i artiklarna 14 och 15 i marknadsmissbruksförordningen 11 § ska utfärda ett sanktionsföreläggande mot en fysisk eller juridisk person som har gjort sig skyldig till överträdelser som avses i 1 § första stycket. Sanktionsföreläggandet innebär att personen i fråga föreläggs att god- känna förläggandet eller . När föreläggandet har godkänts, gäller det som domstols lagakraft- vunna avgörande. Ett godkännande som görs efter det att den tid som an- getts i föreläggandet har gått ut är utan verkan. I 11–13 §§ regleras beslutsförfarandet när det gäller sanktioner vid överträdelser av artiklarna 14 och 15 i marknadsmissbruksförord- ningen. Enligt 2 § tredje stycket ska frågor om sanktioner för sådana överträdelser prövas av genom sank- tionsföreläggande. Denna prövning ska omfatta samtliga förutsätt- ningar för att besluta om en sanktion, dvs. om en överträdelse enligt 1 § första stycket objektivt sett har ägt rum, om det före- ligger subjektiv täckning (oaktsamhet) avseende de rekvisit som konstituerar överträdelsen, vilken sanktion som är aktuell och – om det är fråga om sanktionsavgift – avgiftens storlek När en sanktion, liksom en sanktionsavgifts storlek, bestäms ska omständigheter som anges i 7 § beaktas, liksom eventuella skäl som kan ligga till grund för nedsättning av en sanktionsavgift enligt 10 §. Ett system med sanktionsföreläggande måste tillgodose rimliga krav på rättssäkerhet. Ett föreläggande bör därför bli aktuellt först när omständigheterna kring överträdelsen är utredda och personen i fråga har fått möjlighet att ta del av utredningen i ärendet (se kommentaren till 6 §). Först kan ställning tas till sanktionen och en bedömning göras av vilka risker en dom- stolsprövning skulle kunna innebära, jfr prop. 2007/08:135 s. 88. Av andra stycket i förevarande paragraf framgår att om den mot vilken föreläggandet riktas vill undvika att väcker talan, måste sanktionsföreläggandet godkännas skriftligt inom den tid som inspektionen bestämmer. Den tidsperioden bör vara kort. Paragrafen har utformats med förebild i den nya lydelsen av 8 kap. 6 a § arbetsmiljölagen (träder i kraft ). Av tredje stycket framgår att ett godkänt föreläggande gäller som en domstols lagakraftvunna avgörande om att avgift ska tas ut. Ett godkänt sanktionsföreläggande såvitt avser sanktionsavgift kan verkställas enligt utsökningsbalkens bestämmelser (se 3 kap. 1 § 6 utsökningsbalken). 12 § Ett sanktionsföreläggande ska innehålla uppgift om 1.den fysiska eller juridiska person som föreläggandet avser, 2.överträdelsen och de omständigheter som är nödvändiga för att känne- teckna den, 3.de bestämmelser som är tillämpliga på överträdelsen, och 4.den sanktion eller avgift som föreläggs personen. Föreläggandet ska också innehålla en upplysning om att talan om sank- tioner kan väckas, om personen i fråga inte godkänner föreläggandet inom den tid som anger. För att kunna identifiera en överträdelse och avgränsa den mot andra förfaranden måste ett sanktionsföreläggande innehålla vissa specifika uppgifter. I likhet med vad som gäller för ett strafföre- läggande enligt 48 kap. 6 § bör föreläggandet innehålla uppgift om den person som föreläggandet avser, över- trädelsen och de omständigheter som är nödvändiga för att känne- teckna den, de bestämmelser som är tillämpliga på överträdelsen och den sanktion eller avgift som föreläggs företaget. Några ytter- ligare krav på innehållet i föreläggandet uppställs inte. 13 § Om ett sanktionsföreläggande inte har godkänts inom utsatt tid, får hos väcka talan om att sanktion ska beslutas. I fråga om sådan talan tillämpas bestämmelserna i rättegångs- balken om åtal för brott för vilket det inte finns anledning att döma till annan påföljd än böter. Av paragrafen (tillsammans med 11 §) följer att förfarandet med sanktionsföreläggande är obligatoriskt, dvs. frågan huruvida en sanktion ska påföras ska alltid prövas av genom ett sanktionsföreläggande. Om den mot vilken föreläggandet riktas framför en invändning eller inte besvarar föreläggandet får per- sonen i fråga inte påföras sanktionen, utan att frågan prövats av domstol. måste alltså i sådana fall ta ställning till om en stämningsansökan ska ges in till . Huvudregeln är således att inspektionen ska väcka talan om sank- tion om förutsättningarna för detta föreligger. Det hela kan jäm- föras med systemet med åtalsplikt för åklagare. Det är dock möjligt att ett sakligt och relevant bestridande med anledning av ett ut- färdat föreläggande kan leda till att saken ställs i en annan dager. Inspektionen ska i sådana fall bedöma om förutsättningarna för en sanktion fortfarande föreligger. Kommer inspektionen fram till att så inte är fallet bör inspektionen avstå från att väcka talan. Av 11 § tredje stycket framgår att ett godkännande efter den i föreläggandet utsatta tiden är utan verkan. Rent formellt är Finans- inspektionen inte bunden av den sanktion som angetts i ett före- läggande som inte har godkänts, men utgångspunkten är att inspektionen vid tiden för föreläggandet gör en noggrann bedöm- ning av vad som är en rimlig sanktion i det aktuella fallet. Den bedömningen borde normalt inte ändras för att förelägg- andet inte godkänns. Den sanktion som inspektionen för talan om i domstol bör således normalt vara densamma som angetts i före- läggandet (jfr förhållandet mellan avgiftsföreläggande och domstols- beslut enligt konkurrenslagen (2008:579), se prop. 2007/08:135 s. 88– 89). I och för sig finns det inget som hindrar från att utfärda ett nytt sanktionsföreläggande om personen i fråga inte har godkänt det första inom föreskriven tid (se a. prop. s. 262). Det bör dock i så fall inte vara fråga om någon ändring till annat slag av sanktion eller ändring av en sanktionsavgifts storlek, och det bör endast komma i fråga i rena undantagssituationer. I enlig- het med bestämmelsen i förevarande paragraf bör huvudregeln vara att i sådana fall väcker talan om utdömande av sanktionen (jfr förslag till ny lydelse av 8 kap. 7 § arbetsmiljölagen, prop. 2012/13:143 s. 15). När det gäller förfarandet i domstol ska reglerna i rättegångs- balken om åtal för brott för vilket det inte finns anledning att döma till annan påföljd än böter tillämpas, se avsnitt 12.5.3. 14 § Ett sanktionsföreläggande som har godkänts ska efter klagan undan- röjas under de förutsättningar som anges i 59 kap. 6 § första stycket rätte- gångsbalken. Vad som där sägs om strafföreläggande och den misstänkte gäller i stället sanktionsföreläggande respektive fysisk eller juridisk person. Den som vill klaga ska göra det skriftligen hos från det att föreläggandet godkändes. I mål om klagan på ett sanktionsföreläggande är motpart. Har ett sanktionsföreläggande undanröjts, får den som det riktats mot inte därefter påföras en svårare sanktion för samma överträdelse. Ett sanktionsföreläggande ska undanröjas under samma förutsätt- ningar som ett strafföreläggande, dvs. 1) om godkännandet inte kan anses som en giltig viljeförklaring, 2) om det vid ärendets behandling har förekommit sådant fel att föreläggandet bör anses ogiltigt eller 3) om föreläggandet av annan anledning inte överens- stämmer med lag. Paragrafen har utformats med 3 kap. 19 § konkurrenslagen (2008:579) som förebild. Betalning av sanktionsavgift, verkställighet och preskription 1 § En sanktionsavgift får tas ut bara om beslutet, föreläggandet eller stäm- ningsansökan har delgetts den som sanktionsavgiften riktas mot från den tidpunkt då överträdelsen skedde. Sanktionsavgiften ska betalas till efter det att ett beslut eller en dom om att ta ut avgiften har vunnit laga kraft eller den som anges i beslutet. En upplysning om detta ska tas in i beslutet. Sanktionsavgiften tillfaller staten. 2 § Om sanktionsavgiften inte har betalats inom den tid som anges i 1 §, ska lämna den obetalda avgiften för indrivning. Bestämmelser om indrivning av statliga fordringar finns i lagen (1993:891) om indrivning av statliga fordringar m.m. En sanktionsavgift som har beslutats faller bort i den utsträckning verk- ställighet inte har skett från det att beslutet vann laga kraft. I paragraferna finns bestämmelser som avser betalning och verk- ställighet av sanktionsavgifter. De motsvarar vad som gäller t.ex. beträffande verkställighet av särskild avgift enligt lagen (2007:528) om värdepappersmarknaden. En avgift ska betalas efter det att beslutet eller domen om avgiften har vunnit laga kraft eller den som anges i beslutet eller domen. Om avgiften inte betalas ska lämna den för indrivning. Av 3 kap. 1 § första stycket 6 utsökningsbalken följer att en förvalt- ningsmyndighets beslut får verkställas om det finns en särskild föreskrift om detta. För att beslut om sank- tionsavgift ska kunna verkställas utan domstolsförfarande finns en bestämmelse om detta i 3 kap. 11 § tredje stycket. Om inte verk- ställighet har skett från det att beslutet vann laga kraft faller avgiften bort, dvs. fordran på särskild avgift preskriberas. 3 § För att säkerställa ett anspråk på sanktionsavgift får rätten på ansökan av besluta om kvarstad. Därvid gäller bestämmelserna i 15 kap. om kvarstad för fordran. Ansökan om kvarstad prövas av . Kommentar: Paragrafen genomför artikel 23.2.i marknadsmiss- bruksförordningen, se avsnitt 10.6.8. 1 § beslut enligt denna lag överklagas till allmän för- valtningsdomstol. Beslut enligt 2 kap. 17 § och 3 kap. 11 § första stycket får inte överklagas. Prövningstillstånd krävs vid överklagande till kammar- rätten. får bestämma att ett beslut ska gälla . Paragrafen innehåller bestämmelser om överklagande av Finans- inspektionens beslut. I första stycket anges att inspektionens beslut enligt denna lag får överklagas till allmän förvaltningsdomstol. är enligt 2 kap. 17 § skyldig att anmäla över- trädelser av förordningen som kan antas utgöra brott till åklagare. En sådan brottsanmälan kan inte överklagas. Detsamma gäller när inspektionen i stället har prövat ett överträdelseärende genom ett sanktionsföreläggande, 3 kap. 11 § första stycket. Som framgår av tredje stycket i den paragrafen är ett sanktionsföreläggande som inte godkänts inom angiven tid utan verkan. Förevarande paragraf tar i övrigt inte ställning till vem som har klagorätt och vilka beslut som är överklagbara. Bestämmelser om klagorätt och klagotid finns i 22 och 23 §§ förvaltningslagen (1986:223). De beslut som torde komma i fråga är sådana om administrativa sanktioner enligt 3 kap. 2 § första stycket men även beslut som fattats med stöd av utred- ningsbefogenheterna i 2 kap. samt avgiftsbeslut enligt 6 kap. 1 §. Bestämmelsen i första stycket, som har utformats med förebild i 20 § lagen (2013:385) om ingripande mot marknadsmissbruk vid handel med grossistenergiprodukter, har behandlats i avsnitt 12.6. 1 § För att bekosta övervakning enligt denna lag ska de förtag som står under inspektionens tillsyn betala årliga avgifter. Rege- ringen får meddela föreskrifter om sådana avgifter. Kommentar: Bestämmelsen behandlas i 15 kap. 1.Denna lag träder i kraft . 2.Sanktioner får beslutas endast för överträdelser som har skett efter ikraftträdandet. Kommentar: Bestämmelser om ikraftträdande och övergångsbestäm- melser behandlas i 16 kap. 18.2Förslag till lag om ändring i lagen (2005:377) om straff för marknadsmissbruk vid handel med finansiella instrument I denna lag förstås med 1.insiderinformation: information som avses i artikel 7 i Europa- parlamentets och rådets förordning (EU) nr 596/2014 av om marknadsmissbruk (marknadsmissbruksförordning) och om upphävande av och rådets direktiv /6/EG och kommissionens direktiv /124/EG, 2003/125/EG och 2004/72/EG4, 2.finansiellt instrument: det som anges i a.1 kap. 4 § första stycket 1 lagen (2007:528) om värdepappersmark- naden, samt b.utsläppsrätter och andra produkter enligt kommissionens förordning (EU) nr 1031/2010 av om tidsschema, administra- tion och andra aspekter av auktionering av utsläppsrätter för växthusgaser i enlighet med och rådets direktiv /87/EG om ett system för handel med utsläppsrätter för växthusgaser inom gemenskapen5, 3. reglerad marknad: det som anges i 1 kap. 5 § 20 lagen om värde- pappersmarknaden, 4. multilateral handelsplattform (MTF-plattform): det som anges i 1 kap. 5 § 12 lagen om värdepappersmarknaden, 5. organiserad handelsplattform (OTF-plattform): det som anges i 1 kap. 5 § X lagen om värdepappersmarknaden, 6. godtagen marknadspraxis: det som anges i artikel 13 i Europaparla- mentets och rådets förordning (EU) nr 596/2014, 7. referensvärde: det som anges i artikel 3.1.29 i och rådets förordning (EU) nr 596/2014, och 8. spotavtal avseende råvaror: det som anges i artikel 3.1.15 i Europa- parlamentets och rådets förordning (EU) nr 596/2014. 4EUT L 173, , (Celex 32014R0596). 5EUT L 302, 18.11.2010, s. 1–41, (Celex 32010R1031). Definitionen av insiderinformation i punkten 1 har ändrats så att den hänvisar direkt till marknadsmissbruksförordningen. Änd- ringen genomför artikel 2.4 i marknadsmissbruksdirektivet och har behandlats i avsnitt 13.3.1. Definitionen av handel på värdepappersmarknaden i den tidi- gare punkten 2 har utgått. Marknadsmissbruksdirektivets tillämp- ningsområde har utvidgats till att omfatta finansiella instrument som är upptagna till handel på i princip alla former av organiserade marknadsplatser; reglerade marknader, MTF-plattformar och OTF-plattformar. Bestämmelserna ska enligt artikel 1.5 i direktivet tillämpas på transaktioner både på och utanför marknadsplatsen. Uttrycket handel på värdepappersmarknaden har i svensk rätt använts för att begränsa tillämpningsområdet på så sätt att för vissa finansiella instrument – de som är upptagna till handel på andra marknadsplatser än en reglerad marknad – är endast transaktioner på värdepappersmarknaden straffbara. På grund av utvidgningen av direktivets tillämpningsområde finns utrymme för en sådan åtskillnad mellan olika finansiella instrument beroende på var de är upptagna till handel. Uttrycket handel på värdepappers- marknaden fyller därför inte längre någon funktion. Detta är också anledningen till att den tidigare bestämmelsen i 6 § ska upphöra att gälla. Ändringen genomför artikel 1.5 i marknadsmissbruksdirek- tivet och har behandlats i avsnitt 13.2.4. I definitionen av finansiella instrument som fått ny beteckning, punkten 2, ingår även utsläppsrätter och andra produkter enligt den s.k. auktioneringsförordningen, även om vissa av dem – t.ex. 2-dagars spotavtal – inte är finansiella instrument enligt annan lagstiftning. Denna ändring ska dock börja gälla något senare än övriga änd- ringar, se övergångsbestämmelserna. Definitionerna i punkterna 4 och 5 är nya och behövs för att bestämma tillämpningsområdet, se avsnitt 13.2.1. Definitionen av godtagbar marknadspraxis i punkten 6 är ny och hänger samman med undantaget från vad som avses med mark- nadsmanipulation i 6 §, se kommentaren till den paragrafen. Även definitionen av referensvärde i punkten 7 och spotavtal avseende råvaror i punkten 8 är nya och behövs, eftersom bestäm- melserna om marknadsmanipulation utvidgas till att omfatta refe- rensvärden, t.ex. interbankräntor såsom STIBOR, och ageranden som kan påverka priset eller värdet på spotavtal på råvarumark- naden, se 2 § andra stycket. Ändringarna genomför artikel 2.1, 2.2, 2.5–2.7 och 2.9–2.11 i marknadsmissbruksdirektivet. Bestämmelserna i 3–7 §§ ska tillämpas på ageranden avseende 1.finansiella instrument upptagna till handel på en reglerad marknad eller en MTF-plattform, 2.finansiella instrument för vilka en ansökan om upptagande till handel enligt 1 har lämnats in, 3.finansiella instrument som handlas på en MTF-plattform, 4.finansiella instrument som handlas på en OTF-plattform, och 5.finansiella instrument vilkas värde är beroende av ett finansiellt instru- ment enligt 1, 2, 3 eller 4. Bestämmelserna i 6 § ska också tillämpas på ageranden avseende 1.finansiella instrument som kan påverka priset eller värdet på spotavtal på råvarumarknaden, och Paragrafen, som genomför artikel 1.2 och 1.4 i marknadsmiss- bruksdirektivet, är ny och anger lagens tillämpningsområde. I första stycket anges vilka finansiella instrument lagens bestämmelser gene- rellt ska tillämpas på. När det gäller finansiella instrument som handlas på en OTF-plattform ska dock dessa omfattas något senare än övriga instrument, se övergångsbestämmelserna. Av andra stycket följer att bestämmelserna om marknadsmanipulation också ska tillämpas på finansiella instrument som kan påverka priset eller värdet på spotavtal på råvarumarknaden och på s.k. referensvärden, t.ex. interbankräntor, såsom STIBOR. Bestämmelserna har behandlats i avsnitt 13.2. 1. den som har insiderinformation och som för egen eller någon annans räkning förvärvar eller avyttrar sådana finansiella instrument som informa- tionen rör eller ändrar eller återkallar en order avseende sådana finansiella instrument, 2.den som har insiderinformation och som med råd eller på annat sådant sätt föranleder någon annan att förvärva eller avyttra finansiella instrument som informationen rör eller att ändra eller återkalla en order avseende sådana finansiella instrument, eller 3.den som följer ett sådant råd som avses i 2 med vetskap om att rådet är grundat på insiderinformation. Straffet är fängelse i högst . Är brott som avses i första stycket med hänsyn till affärens omfattning och övriga omständigheter grovt, döms för grovt insiderbrott till fängelse i lägst och högst . Om brottet är ringa döms inte till ansvar. Genom paragrafen, som tidigare hade beteckningen 2 §, genomförs artikel 3.1–3.7 i marknadsmissbruksdirektivet. Ändringen från får till har är en utvidgning av det straffbara området och har behandlats i avsnitt 13.3.3. Genom att begränsningen till handel på värdepappersmark- naden utgår i första stycket omfattas samtliga transaktioner i be- rörda instrument, oavsett om de sker på eller utanför marknads- platsen, se kommentaren till 1 §. I enlighet med artikel 3.4 i direktivet kan det också vara straff- bart som insiderbrott att ändra en redan lagd order. Detta framgår av första stycket 1. För att ändring av en lagd order ska vara straff- bart förutsätts att den sker i tiden efter det att personen i fråga fick tillgång till insiderinformation. Bestämmelsen har behandlats i avsnitt 13.3.6. Av första stycket 3 framgår att det även utgör insider- brott att följa ett råd grundat på insiderinformation, förutsatt att den som följde rådet visste att det var grundat på insiderinformation (artikel 3.7). Ändringen har behandlats i avsnitt 13.3.7. I den svenska språkversionen av direktivet och förordningen används rekommendationer och uppmaningar (eng. recommen- dations respektive inducements) i stället för råd. Med råd avses i lagtexten alla former av råd, rekommendationer och uppmaningar som avser antingen förvärv eller avyttringar av finansiella instru- ment eller ändringar eller återkallande av order avseende sådana instrument. Straffet för insiderbrott är fortfarande fängelse i högst och följer av det nya andra stycket. Ändringen avseende straffskalan för grovt brott, som följer av det nya tredje stycket, har behandlats i avsnitt 13.6. Avkriminaliseringen av ringa brott har behandlats i avsnitt 9.4. Det tidigare tredje stycket har utgått eftersom vetskap om egen brottslig verksamhet ingår i definitionen av insiderinformation enligt artikel 7 i marknadsmissbruksförordningen. Den som visar att han eller hon inte har utnyttjat insiderinformation ska inte dömas till ansvar enligt 3 §. Den som har agerat enligt artikel 9 i och rådets för- ordning (EU) nr 596/2014, ska inte anses ha utnyttjat insiderinformation. Enligt artikel 3 i marknadsmissbruksdirektivet förutsätter insider- handel att insiderinformation har direkt eller indirekt utnyttjats, vilket alltså är en förutsättning för att det ska vara fråga om insider- brott enligt 3 §. Utgångspunkten är att om någon har insider- information och agerar enligt 3 § första stycket, så har veder- börande utnyttjat informationen. Av första stycket i förevarande paragraf följer att om den tilltalade kan visa att så inte är fallet ska han eller hon inte dömas till ansvar för insiderbrott. I första hand är det de situationer som beskrivs i artikel 9 i marknadsmissbruksförordningen som kan bli aktuella. De legitima beteenden som beskrivs i artikeln motsvarar i många fall undan- tagen enligt 5 § första stycket i dess tidigare lydelse. Enligt arti- kel 9.2 anses det inte vara ett utnyttjande av insiderinformation för marknadsgaranter eller den som har tillstånd att utföra handels- order för andra (t.ex. värdepappersinstitut som utför kunders order) att fullgöra sina uppgifter; jfr undantaget i punkten 1 i 5 § första stycket i dess tidigare lydelse. Enligt artikel 9.3 anses det inte heller vara ett utnyttjande av insiderinformation att fullgöra ett åtagande till följd av avtal eller lag som ingåtts/uppstått innan personen i fråga hade insiderinformation. Detta motsvarar punkterna 3 samt 5–8 i den tidigare lydelsen av 5 §. Även punkten 4, i den tidigare lydelsen av 5 §, om förvärv som ska leda till ett offentligt uppköps- erbjudande, har sin motsvarighet i förordningens uppräkning av legitima beteenden. Enligt artikel 9.4 ska det inte anses vara ett utnyttjande av insiderinformation att använda information som man har fått i samband med genomförandet av ett offentligt upp- köpserbjudande eller en fusion i syfte att genomföra uppköpet eller fusionen, och enligt artikel 9.5 ska det inte heller anses som ett utnyttjande av insiderinformation att använda vetskapen om egna beslut om förvärv eller avyttringar, t.ex. ett beslut om att i fram- tiden genomföra ett uppköp. Bestämmelsen har behandlats i av- snitten 13.3.4 och 13.3.5. Det är alltså den tilltalade som har bevisbördan för att denne inte har utnyttjat insiderinformationen.