sou · H2B329 · 2014-05-16 00:00:00 — Efter det följer våra överväganden om regleringens utformning. Vi kommer, som tidigare nämnts, att begränsa våra över- väganden i delbetänkandet till assisterad befruktning inom svensk hälso- och sjukvård. Detta innebär, i vart fall tills vidare, att all- männa regler om fastställande av faderskap gäller i sådana fall där behandlingen har genomförts på något annat sätt än enligt lagen om genetisk integritet m.m. I dessa fall ska alltså faderskapet fast- ställas enligt 1 kap. 3–5 §§ FB. Den viktigaste anledningen till att vi gör denna begränsning är att frågan om vad som ska gälla i andra fall har en nära koppling till de frågor som ska behandlas först i slutbetänkandet. Detta gäller inte minst frågan om vad som fram- över bör gälla då samkönade par genomgår en assisterad befrukt- ning på något annat sätt än enligt lagen om genetisk integritet m.m. Frågan om vad som ska gälla när en ensamstående kvinna genomgår assisterad befruktning i egen regi eller utomlands måste behandlas tillsammans med den frågan och således först i slutbetänkandet. Vad bör krävas för att ett faderskap eller föräldraskap inte ska behöva fastställas? En förutsättning för att faderskap eller föräldraskap inte ska behöva fastställas är naturligtvis att modern har genomgått en assi- sterad befruktning enligt lagen om genetisk integritet m.m. och att hon vid behandlingen var en ensamstående kvinna enligt 1 kap. 5 § den lagen. Uppgifter om detta kan, med moderns samtycke, in- hämtas från hälso- och sjukvården. Vi anser dock att det bör krävas något ytterligare för att faderskap eller föräldraskap inte ska behöva fastställas. Det förhållandet att modern har genomgått en assisterad befruktning som ensamstående talar visserligen för att hennes barn har avlats genom behandlingen och att en spermiegivare är barnets genetiska far. Det innebär inte att så måste vara fallet. Om kvinnan har haft samlag med en man i nära anslutning till behandlingen, kan mannen vara barnets far. I dessa fall bör det göras en faderskapsutredning för att få klarhet i frågan. Det bör i sammanhanget upprepas att reglerna om fastställande av faderskap och socialnämndens utredningsskyldighet utgör ett skydd för bl.a. barnets, den potentiella faderns och samhällets intressen. Om barnet inte har kommit till genom en assisterad befruktning, ska allmänna regler tillämpas och faderskap fastställas för barnets genetiska far. Det nu sagda innebär att det bör ställas upp något ytterligare krav för att ett faderskap eller föräldraskap inte ska behöva fastställas. Kravet bör vara utformat på ett sådant sätt att man genom ett uppfyllande av kravet i möjligaste mån utesluter att barnet har till- kommit på något annat sätt än genom den assisterade befrukt- ningen. Det bör alltså, så långt det är möjligt, kunna uteslutas att någon annan man än spermiegivaren är barnets genetiska far. Vid assisterad befruktning för par uppkommer inte frågan vad som bör krävas för att ett faderskap eller föräldraskap inte ska behöva fastställas. Om det inte föreligger en faderskapspresumtion, uppkommer i sådana fall frågan vad som bör krävas för att moderns maka, registrerade partner eller sambo ska anses som barnets far respektive förälder. För att så ska vara fallet, krävs dels att personen har samtyckt till behandlingen, dels att det med hänsyn till samtliga omständigheter är sannolikt att barnet har avlats genom behand- Det senare kravet syftar till att skydda barnet, men också till att skydda mannen eller den andra kvinnan i en relation. En person ska inte anses som far respektive förälder till ett barn som har tillkommit på något annat sätt än genom en assisterad befrukt- ning. Kravet på att det med hänsyn till samtliga omständigheter ska vara sannolikt att barnet har avlats genom behandlingen innebär alltså att det i möjligaste mån ska kunna uteslutas att någon annan man än spermiegivaren är barnets genetiska far. Kravet bör därför kunna tillämpas även i här aktuella fall, men då som ett krav för att faderskap eller föräldraskap inte ska behöva fastställas. Det man vill uppnå med kravet är nämligen detsamma, dvs. att så långt som möjligt kunna utesluta att någon annan man än spermiegivaren är far till barnet. Vi föreslår därför att faderskap inte ska behöva fastställas om modern har genomgått en assisterad befruktning enligt lagen om genetisk integritet m.m., hon vid behandlingen var en ensam- stående kvinna enligt 1 kap. 5 § den lagen och det med hänsyn till samtliga omständigheter är sannolikt att barnet har avlats genom behandlingen. En sådan reglering innebär att det råder konsekvens mellan den föräldraskapsrättsliga regleringen och regleringen i lagen om genetisk integritet m.m., men också inom den föräldraskaps- rättsliga regleringen. Regleringen innebär vidare att ett rekvisit som redan förekommer i 1 kap. FB används på nytt, men på ett något annorlunda sätt. Syftet med rekvisitet är dock detsamma. Regle- ringen innebär också att en faderskaps- eller föräldraskapsutred- ning alltid ska göras om det inte med hänsyn till samtliga omständig- heter är sannolikt att barnet har avlats genom en viss behandling. Även i detta avseende råder det således konsekvens inom den föräldraskapsrättsliga regleringen. Att man på detta sätt åter- använder ett rekvisit som redan förekommer i , och dessutom i bestämmelserna om föräldraskap vid assisterad befrukt- ning, är positivt för de personer som ska tillämpa den föräldra- skapsrättsliga regleringen. Bör en spermiegivare kunna fastställas som barnets far? Argument mot respektive för att faderskap ska kunna fastställas Man kan även här göra gällande ett av de argument som har anförts för ett undantag från faderskapspresumtionen. Argumentet är att utfallet av den lämplighetsprövning som föregår en assisterad befruktning borde vara styrande för utformningen av det rättsliga föräldraskapet. Varför ska det finnas en möjlighet att fastställa spermiegivaren som far om modern före behandlingen har bedömts lämplig som ensam förälder till barnet? Ett närliggande argument handlar om en viktig skillnad mellan dessa fall och andra typer av assisterad befruktning. Möjligheten att fastställa en spermiegivare som far till barnet är förenlig med utgångspunkterna att ett barn normalt har rätt till två föräldrar och att ett barn normalt också ska garanteras två rättsliga föräldrar. Regleringen om assisterad befrukt- ning för ensamstående kvinnor ska dock, som tidigare nämnts, i vissa avseenden betraktas som ett undantag från det som annars gäller. Utgångspunkten i dessa fall ska vara att modern blir ensam förälder till barnet. Frågan är om det med tanke på denna utgångs- punkt bör finnas en möjlighet att fastställa spermiegivaren som far. Ett annat argument mot att i dessa fall kunna fastställa fader- skapet för en spermiegivare är att regleringen, om möjligheten finns, kan användas på ett sätt som inte har åsyftats med den. Syftet med regleringen är att hjälpa ensamstående kvinnor att få barn genom assisterad befruktning. Syftet är däremot inte att skapa nya möjligheter för två eller fler personer att tillsammans få barn på detta sätt. En reglering som innebär att spermiegivaren får fastställas som far, kan i undantagsfall komma att användas för att kringgå de regler som gäller för par (se avsnitt 7.3.4). Man skulle, som tidigare nämnts, kunna tänka sig att en kvinna får genomföra en assisterad befrukt- ning med spermier från en känd donator, t.ex. en manlig vän, och att hon sedan godkänner att mannen genom bekräftelse fastställs som barnets far. Kvinnan och mannen har då, under förutsätt- ningen att även socialnämnden godkänner bekräftelsen, kringgått den reglering som innebär att två personer ska vara gifta, registre- rade partner eller sambo för att tillsammans bli föräldrar genom en assisterad befruktning. Det finns argument för att en spermiegivare även i dessa fall ska kunna fastställas som barnets far. Ett sådant argument är att den föräldraskapsrättsliga regleringen annars skulle bli in- är det vid alla typer av assisterad befrukt- ning möjligt att under vissa förutsättningar fastställa faderskapet för en spermiegivare och detta oavsett om den assisterade befrukt- ningen har genomförts inom svensk hälso- och sjukvård eller på annat sätt, t.ex. utomlands eller i egen regi. Ett närliggande argu- ment handlar om att möjligheten att fastställa faderskapet för en spermiegivare är just en möjlighet. Regleringen innebär absolut inte att faderskapet för en spermiegivare alltid ska eller bör fastställas. Den innebär bara att faderskapet för en spermiegivare får fastställas om modern och spermiegivaren är överens om det. Om barnet är myndigt eller om det enligt 6 kap. 2 § FB inte står under någons vårdnad, är det i stället barnet och spermiegivaren som ska vara överens om det (1 kap. 4 § FB). Ett faderskap för en spermiegivare kan alltså aldrig fastställas i strid med moderns eller det myndiga barnets och spermiegivarens vilja. Ett annat argument för att en spermiegivare även i dessa fall bör kunna fastställas som far handlar om bl.a. barnets intressen och ändrade förhållanden, men också om moderns och spermiegivarens intressen. Det finns, som tidigare nämnts, forskning som tyder på att de kvinnor som har genomgått en assisterad befruktning som ensamstående är mer benägna än heterosexuella par i motsvarande situation att berätta för barnen om deras tillkomst. Detta är posi- tivt och innebär goda möjligheter för barnen att inhämta inform- ation om sitt genetiska ursprung. Det finns också forskning som tyder på att dessa barn kan vara mer benägna än andra donator- barn att efterforska sitt genetiska ursprung, ta kontakt med donatorn och eventuellt skapa en relation till honom. Det kan, med hänsyn till det nu sagda, inte uteslutas att sannolikheten för en framtida relation mellan barnet och spermiegivaren kan vara högre i sådana fall där en ensamstående kvinna har genomgått en assisterad befruktning än vid andra typer av assisterad befruktning. Om barnet dessutom skapar en bra relation till spermiegivaren, är det inte uteslutet att modern eller det myndiga barnet och spermie- givaren vill fastställa spermiegivaren som barnets far. Vår bedömning är att argumenten mot en särreglering även i detta fall väger tyngre än argumenten för. Vi anser alltså att det även vid assisterad befruktning för ensamstående kvinnor inom svensk hälso- och sjukvård bör vara möjligt att fastställa en spermiegivare som barnets far. Argumentet att bl.a. utfallet av lämplighetsprövningen inför en assisterad befruktning bör vara styrande för utformningen av det rättsliga föräldraskapet är svagt om man jämför argumentet med de argument som handlar om att denna möjlighet är just en möjlighet och att förhållanden kan ändras. Den omständigheten att man vid assisterad befruktning för ensamstående kvinnor inte behöver till- godose barnets rätt till två föräldrar innebär dessutom inte att man också bör införa ett förbud mot att i dessa fall fastställa en spermie- givare som barnets far. Möjligheten att fastställa faderskapet för en spermiegivare är som sagt enbart en möjlighet och förfarandet kan aldrig genomföras i strid med moderns eller det myndiga barnets och spermiegivarens vilja. Förhållandena kan dessutom ändras på ett sådant sätt att både modern, barnet och spermiegivaren vill att spermiegivaren ska fastställas som barnets far. Det nu sagda talar för att det även i dessa fall bör finnas en möjlighet att fastställa faderskapet för en spermiegivare. Vi övergår nu till att behandla det argument mot som handlar om att regleringen kan användas på ett sätt som inte är syftet med den. Det finns alltid ett visst utrymme för att regleringar används på detta sätt. Nuvarande regleringar om assisterad befruktning och föräldraskap utgör inget undantag. Vid assisterad befruktning för ensamstående kvinnor inom svensk hälso- och sjukvård finns det vissa moment i förfarandet som innebär att detta utrym- me blir litet. Som angetts i avsnitt 7.3.4, bör den ansvariga läkaren inte tillåta att en ensamstående kvinna får använda spermier från en känd donator i sådana fall där det framkommer att kvinnan senare vill få till stånd ett gemensamt föräldraskap med donatorn. Läkaren bör då i stället verka för att kvinnan använder spermier från en annan donator eller hänvisa kvinnan och donatorn till det förfa- rande som gäller vid behandling av par. Detta innebär att kvinnan, om hon vill få till stånd ett gemensamt föräldraskap med donatorn, måste vilseleda hälso- och sjukvården om sina egentliga avsikter. Detsamma gäller för donatorn. Det krävs också att läkaren i det enskilda fallet gör bedömningen att kvinnan får använda spermier från den kända donatorn. Läkaren måste här undersöka de in- blandade personernas motiv till användningen av donerade köns- celler och deras möjligheter att framöver klara sina inbördes relationer på ett bra sätt. Vi har i avsnitt 7.3.4 kommit fram till att antalet fall i vilka en kvinna och en donator vilseleder hälso- och sjukvården på detta sätt bör bli ytterst litet. Till detta kommer att en ensamstående kvinna som vill använda spermier från en känd donator också måste beakta den osäkerhet som finns i fråga om möjligheten att senare fastställa ett rättsligt faderskap. Detsamma gäller för donatorn. Faderskapet för en spermiegivare kan i dessa fall nämligen aldrig fastställas genom dom. En förutsättning för att spermiegivaren ska kunna fastställas som barnets far är därför att kvinnan och spermiegivaren inte har ändrat uppfattning i frågan efter den genomförda behandlingen. Det krävs också att övriga förutsättningar i 1 kap. 4 § FB är upp- fyllda. Risken för att regleringen utnyttjas på ett annat sätt än vad som är syftet med den bedöms sammanfattningsvis inte vara sådan att den motiverar ett förbud mot att i dessa fall fastställa en spermie- givare som barnets far. Den bedöms inte heller vara sådan att den motiverar en särreglering med annat innehåll. Vår slutsats blir således att det även vid assisterad befruktning för ensamstående kvinnor ska vara möjligt att fastställa faderskapet för en spermiegivare. Faderskapet för en spermiegivare ska dock, på samma sätt som i andra fall av assisterad befruktning inom svensk hälso- och sjukvård, bara kunna fastställas om det inte finns någon annan man som ska anses som barnets far, genom bekräftelse enligt 1 kap. 4 § FB och under de förutsättningar som anges i det lag- rummet. Den föreslagna ordningen innebär att samma regler gäller vid alla typer av assisterad befruktning inom svensk hälso- och sjuk- vård och att det således råder konsekvens i den föräldraskaps- rättsliga regleringen. Det bör i sammanhanget tilläggas följande. Det förhållandet att en spermiegivare fastställs som far innebär inte att han också får vårdnad om barnet. Frågor om vårdnad, boende och umgänge regleras i 6 kap. FB och beslut i sådana frågor ska alltid vara förenliga med barnets bästa (6 kap. 2 a § FB). Vi har tidigare i detta avsnitt lämnat förslag till vilka förutsätt- ningar som bör vara uppfyllda för att ett faderskap eller föräldra- skap inte ska behöva fastställas. Vi har föreslagit att det även vid assisterad befruktning för ensamstående kvinnor ska vara möjligt att fastställa faderskapet för en spermiegivare om modern eller det myndiga barnet och spermiegivaren är överens om det. Det senare är styrande för utformningen av den första regleringen, dvs. regleringen om under vilka förutsättningar ett faderskap eller föräldraskap inte ska behöva fastställas. Vi föreslår att man i lag- texten använder ordet behöver. Lagtexten får då följande utform- ning. Faderskap eller föräldraskap behöver inte fastställas om modern har genomgått en insemination eller befruktning utanför kroppen enligt lagen om genetisk integritet m.m., hon vid behand- lingen var en ensamstående kvinna enligt 1 kap. 5 § den lagen och det med hänsyn till samtliga omständigheter är sannolikt att barnet har avlats genom behandlingen. Användningen av ordet behöver innebär att det, även när förutsättningarna är uppfyllda, finns en möjlighet att genom bekräftelse fastställa spermiegivaren som barnets far. Vi kommer i nästa avsnitt att lämna förslag till hur socialnämnden ska förhålla sig till denna reglering. En reglering som innebär att faderskap eller föräldraskap inte behöver fastställas utgör ett undantag från det som annars gäller enligt 1 kap. FB. För att tydligt markera detta, föreslår vi att den nya bestämmelsen inte tas in i som ett andra stycke i 3 § utan i stället i ett helt nytt lagrum, en 3 a §. Att det nya lagrummet ska betraktas som ett undantag från det som anges i 3 § följer redan av innehållet i lagrummet. Någon uttrycklig föreskrift om detta behövs därför inte. Vårt förslag: Det införs ett nytt andra stycke i 2 kap. 7 § där det anges att socialnämnden ska lägga ner en påbörjad faderskaps- eller föräldraskapsutredning om förutsätt- ningarna i 1 kap. 3 a § är uppfyllda. Genom en ändring i 2 kap. 9 § andra stycket ska detsamma gälla för utredningar som inleds med stöd av det lagrummet. Vår bedömning: Reglerna om socialnämndens medverkan vid fastställande av faderskap och föräldraskap i 2 kap. föräldra- balken bör i tillämpliga delar gälla också för den utredning som ska göras när ett barn har kommit till genom assisterad befrukt- ning för en ensamstående kvinna. har en långtgående skyldighet att försöka utreda faderskap eller föräldraskap och se till att faderskapet eller föräldra- skapet fastställs (2 kap. 1 och 8 a §§ FB). Skyldigheten gäller nor- malt inte om det finns en man som enligt 1 kap. 1 § FB ska anses som barnets far. Även i sådana fall kan dock nämnden behöva göra en utredning om faderskapet eller föräldraskapet. Syftet är då att utreda om det finns någon annan man eller en kvinna som ska anses som barnets far respektive förälder. En förutsättning för utredning i dessa fall är att vårdnadshavaren, någon av vårdnadshavarna eller mannen begär det. Det krävs dessutom att det är lämpligt att genomföra en utredning (2 kap. 9 § FB). ska inom ramen för en utredning inhämta upp- lysningar från modern och andra personer som kan lämna uppgifter av betydelse för utredningen (2 kap. 4 § FB). Om utredningen avser faderskap, kan nämnden också behöva verka för att en blod- undersökning genomförs på modern, barnet och en potentiell far. Genomförandet av en sådan undersökning förutsätter dock att den potentiella fadern begär det eller att det finns anledning att anta att modern har haft samlag med mer än en man då barnet kan vara avlat (2 kap. 6 § FB). Om faderskapsfrågan kan bedömas med tillräcklig säkerhet på grund av nämndens utredning, bör den som antas vara far eller förälder ges möjlighet att bekräfta faderskapet respektive föräldraskapet (2 kap. 5 och 8 a §§ FB). får enligt 2 kap. 7 § FB lägga ner en påbörjad utredning om det visar sig omöjligt att få erforderliga upplysningar för bedömningen av faderskapsfrågan (första punkten), om det framstår som utsiktslöst att försöka få faderskapet fastställt av domstol (andra punkten), eller om modern eller en särskild förord- nad vårdnadshavare enligt 4 kap. 5 a § FB har lämnat samtycke till adoption av barnet (tredje punkten). Så får också ske om det av sär- skilda skäl finns anledning att anta att en fortsatt utredning eller en rättegång skulle vara till men för barnet eller utsätta modern för påfrestningar som innebär fara för hennes psykiska hälsa (fjärde punkten). Det som sagts gäller också för utredningar om för- äldraskap enligt 1 kap. 9 § FB (2 kap. 8 a § andra stycket FB). Om det finns en faderskapspresumtion och faderskaps- eller föräldra- skapsutredningen har inletts med stöd av 2 kap. 9 § FB, får utred- ningen läggas ner under de förutsättningar som anges i första eller fjärde punkten ovan eller om det annars är lämpligt (2 kap. 9 § andra stycket FB). Nämndens beslut att lägga ner en påbörjad utredning eller beslut att inte påbörja en utredning enligt 2 kap. 9 § FB får över- klagas till . beslut får överklagas till all- män förvaltningsdomstol. Prövningstillstånd krävs vid överkla- gande till kammarrätten (2 kap. 7 § andra stycket, 8 a § andra stycket och 9 § tredje stycket FB). har meddelat mer detaljerade föreskrifter om fastställande av faderskap eller föräldraskap. Föreskrifterna finns i utredning och fastställande av faderskap (SOSFS 2011:2) respektive utredning och fastställande av föräldraskap (SOSFS 2011:3). har dessutom gett ut en handbok om fastställande av faderskap som har titeln ställa faderskap (2005). Om en ensamstående kvinna genomgår en assisterad befrukt- ning enligt lagen om genetisk integritet m.m. och inte gifter sig med en man mellan behandlingen och barnets födelse, skulle social- nämnden – med nuvarande reglering – vara skyldig att försöka utreda vem som är far till barnet eller om föräldraskap enligt 1 kap. 9 § FB föreligger. skulle också behöva se till att faderskapet eller föräldraskapet fastställs genom bekräftelse eller dom. En sådan ordning är inte förenlig med våra överväganden i föregående avsnitt. Regleringen bör därför ändras. Frågan är dock på vilket sätt den bör ändras. Vi behandlar först de regler som bör gälla i fråga om socialnämndens utredning i dessa fall och därefter regleringens utformning. Vi har tidigare föreslagit att faderskap eller föräldraskap inte ska behöva fastställas om modern har genomgått en insemination eller befruktning utanför kroppen enligt lagen om genetisk integritet m.m., hon vid behandlingen var en ensamstående kvinna enligt 1 kap. 5 § den lagen och det med hänsyn till samtliga omständig- heter är sannolikt att barnet har avlats genom behandlingen. Vi har också föreslagit att detta ska anges i en ny paragraf, 1 kap. 3 a § FB. Vår utgångspunkt är att socialnämnden inte ska belastas med en mer omfattande utredningsskyldighet än nödvändigt. Den utred- ning som görs måste kunna ligga till grund för ett ställ- ningstagande i frågan om förutsättningarna i 1 kap. 3 a § FB är uppfyllda eller inte. Det som anges om socialnämndens skyldigheter i 2 kap. 1 och 8 a §§ FB bör i tillämpliga delar gälla även när ett barn har till- kommit genom assisterad befruktning för en ensamstående kvinna. bör alltså även i dessa fall inleda en faderskaps- eller föräldraskapsutredning. Valet av utredning styrs av de förhållanden som gäller när utredningen inleds. Om det i ett undantagsfall finns anledning att anta att en kvinna ska anses som förälder enligt 1 kap. 9 § FB, bör en föräldraskapsutredning inledas. I alla andra fall bör en faderskapsutredning inledas. Om modern uppger att hon har genomgått en assisterad befrukt- ning som ensamstående enligt lagen om genetisk integritet m.m., bör dock utredningen – i vart fall inledningsvis – begränsas till att avse frågan om förutsättningarna i 1 kap. 3 a § är uppfyllda. bör i sådana fall alltså försöka utreda om modern har genomgått en insemination eller befruktning utanför kroppen enligt lagen om genetisk integritet m.m., om hon vid behandlingen var att en ensamstående kvinna enligt 1 kap. 5 § den lagen och om det med hänsyn till samtliga omständigheter är sannolikt att barnet har avlats genom behandlingen. I många fall torde det vara tillräck- ligt att socialnämnden inhämtar uppgifter från modern och att modern visar upp ett intyg eller liknande som visar att hon har genomgått en assisterad befruktning som ensamstående inom den svenska hälso- och sjukvården samt att socialnämnden jämför dessa uppgifter med sina egna beräkningar av den beräknade kon- ceptionstiden. Ett alternativ till intyg eller liknande kan vara att socialnämnden, med moderns samtycke, själv inhämtar information från aktuell sjukvårdsinrättning. Att det normalt inte brukar vara några problem att inhämta behövlig information i utredningar efter en assisterad befruktning, har bekräftats vid ett möte med före- trädare för i . Om socialnämnden kommer fram till att förutsättningarna i 1 kap. 3 a § FB är uppfyllda, behöver det inte fastställas något fader- skap eller föräldraskap.