sou · H2B325 · 2014-04-25 00:00:00 — Jfr dock regeringens bedömning.19 (Detta innebär en ändring beträffande de regler som tillämpas på förfarandet; i de fall särskilda för- faranderegler inte framgår av det aktuella instrumentet eller bestämmelser om prövningen framgår direkt av lagtexten tillämpar relevanta bestämmelser i .) 17För avgöranden som rör vårdnad m.m. om barn föreslår en annan ordning. Se ovan, fotnot 14. 18Regeringen anger att ärendelagens jävsregel täcker det behov som kan finnas av att förklara en domare jävig. Se lagrådsremissen, Nya regler om erkännande och verkställighet av utländska domar på civilrättens område, s. 96 f. 19Enligt regeringens bedömning ska ärendelagen, i den mån annat inte följer av det bakomliggande instrumentet, tillämpas på hela förfarandet, dvs. också vid den först prövningen i de fall exekvaturprövningen sker i två steg. Se a. lagrådsremiss, s. 94 f. Överklagande av ett avgörande som meddelats med anledning av att ändring har sökts eller överklagande av ett beslut om verk- ställbarhetsförklaring prövas av hovrätt. Hovrättens beslut får överklagas till . Det krävs prövningstillstånd såväl i hovrätten som i . (Detta är en ändring som följer av att ärendena flyttas för avgörande i tingsrätt som första instans.) Förslag: De tingsrätter som regeringen föreskriver ska vara behöriga domstolar vid exekvaturförfarandet enligt arvsför- ordningen. En ansökan om ändring av ett beslut med anledning av ansökan om verkställbarhetsförklaring ska ges in till den tings- rätt som har meddelat beslutet. En ansökan om ändring ska, om den görs av den som har ansökt om erkännande eller verkställbarhetsförklaring, ha kommit in till tingsrätten från den dag då beslutet meddelades. Om inte annat följer av arvsförordningen ska lagen (1996:242) om domstolsärenden tillämpas vid handläggningen i domstol. Behörig domstol i för exekvaturärenden Utgångspunkten för erkännande är att det inte krävs något särskilt förfarande för att en dom ska erkännas. Om frågan huruvida en dom ska erkännas eller inte är föremål för tvist, kan en part som gör gällande att domen ska erkännas genom att anlita det förfaran- de som föreskrivs för verkställbarhetsförklaring få fastställt att domen ska erkännas. Förutsättningarna för erkännande av domar som har meddelats i andra medlemsstater regleras uttömmande i arvsförordningen (artiklarna 39–42). Liksom gäller beträffande för- faranden som rör erkännande enligt underhållsförordningen och I-förordningen bör tvist om huruvida en dom ska erkännas eller inte hanteras av samma domstol som är behörig att handlägga verkställbarhetsförklaringar. Frågan om en dom ska erkännas kan också uppkomma som en prejudiciell fråga vid en domstol (se ovan avsnitt 8.1.2). I en sådan situation är den domstol som prövar huvudfrågan också behörig att pröva om den utländska domen ska erkännas här (artikel 39.3). Det krävs inte någon särskild lagreglering av dessa fall, utan de kan han- teras inom ramen för regelverk. Verkan av dom- stolens bedömning av erkännandefrågan torde vara begränsad till det enskilda målet.20 Huvuddragen för exekvaturförfarandet regleras i arvsförord- ningen. Det närmare förfarfarandet vid handläggningen ska dock regleras av lagen i den verkställande medlemsstaten (artikel 46.1). Ansökan om verkställbarhetsförklaring ska enligt artikel 45 göras vid den domstol eller den behöriga myndighet i den verkställande medlemsstaten som den medlemsstaten har meddelat till kom- missionen. Den lokala behörigheten ska bestämmas utifrån domi- cilet för den part mot vilken verkställighet begärs eller utifrån den plats där verkställighet ska ske (artikel 45.2). En utgångspunkt för min bedömning är att samma ordning bör gälla för erkännande- och verkställbarhetsfrågor beträffande avgör- anden som omfattas av arvsförordningens tillämpningsområde som gäller för erkännande och verkställbarhet av andra internationella avgöranden enligt andra instrument. Endast om det finns tungt vägande skäl bör en särlösning föreslås för erkännande och verk- ställighet enligt arvsförordningen. Som redogjorts för ovan har föreslagit att de exekvaturärenden som handläggs av ska prö- vas av tingsrätt som första instans. Det huvudsakliga skälet för förslaget att flytta exekvaturärendena från till tingsrätt är att den nuvarande ordningen strider mot instansordningens princip, dvs. att instansordningen ska bygga på en funktionsför- delning mellan de olika nivåerna i domstolsorganisationen och att tyngdpunkten i rättskipningen ska ligga i tingsrätt. I betänkandet konstateras också att det inte finns några vägande skäl för att ska pröva dessa ärenden som första instans.21 Det saknas skäl att beträffande arvsförordningen göra en annan bedömning i denna fråga. Det framstår – framför allt med hänsyn till instans- ordningens princip – som lämpligt att handläggningen av exekva- turärendena flyttas från till tingsrätt. 20Jfr , I-förordningen jämte Bryssel- och Luganokonventionerna, s. 287. 21SOU 2013:63 s. 205. har föreslagit att exekvaturprövningen ska ske vid de tingsrätter som enligt 18 kap. 1 § utsökningsbalken och 17 kap. 1 § utsökningsförordningen handlägger överklagande av beslut.22 har också övervägt om ärendena bör handläggas av en ensam tingsrätt. Med hänvisning till de uttalanden som gjorts i betänkandet Mål och medel – särskilda åtgärder för vissa måltyper i domstol (SOU 2010:44) (nedan ), vars slutsatser i aktuella delar delas av regeringen,23 kommer dock fram till att det inte vore en lämplig lösning att låta en ensam tingsrätt ansvara för exekvaturärendena. Enligt är det en generell utgångspunkt att mål och ärenden ska kunna handläggas av samtliga tingsrätter, om det inte på grund av en måltyps mycket speciella karaktär finns anledning att låta endast ett fåtal tingsrätter handlägga sådana mål. Särskilda åtgärder – dvs. författningsreglerade särlösningar – bör enligt användas endast när det finns ett behov av extra stor skyndsamhet eller extra hög eller annan särskild kompetens. För att en särlösning ska gälla bör behovet av skyndsamhet eller kompetens för en viss måltyp vara särskilt stort i förhållande till de behov som övriga måltyper har i dessa avseenden. Särskilda åtgärder bör enligt användas restriktivt och endast när behovet gäller för de allra flesta målen av en viss typ. När det konstateras att en måltyp har behov av extra stor skyndsamhet eller extra hög eller annan kompetens, bör därför alltid den minst ingripande åtgärden som kan möta behovet användas.24 Enligt arvsförordningen ska exekvaturärenden hanteras skynd- samt (se artiklarna 48, 49 och 52). Exekvaturärenden enligt arvsför- ordningen kan dock inte sägas ställa krav på extra stor skynd- samhet. Arvsförordningen uppställer inte heller något uttryckligt krav på koncentration. Även om ärenden om verkställbarhet kan vara omfattande och delvis komplicerade kan inte heller sägas att ärendetypen är av så speciell karaktär eller så komplicerad att det ställer krav på extra hög eller särskild kompetens. Sammantaget innebär det anförda att det inte heller beträffande avgöranden som omfattas av arvsförordningens tillämpningsområde finns skäl för att förlägga prövningen av exekvatur till en enda tingsrätt. 22Se a. bet. 2011/12:1, Rättsväsendet, 4, s. 27. 24SOU 2010:44 s. 21–23. motiverar valet att förlägga ärendena till ett begränsat antal tingsrätter i landet (de tingsrätter som enligt 18 kap. 1 § utsökningsbalken handlägger överklagande av Krono- fogdemyndighetens beslut) och inte till samtliga tingsrätter med att också föreslagit att de förstnämnda tings- rätterna ska vara behöriga att handlägga prövningen av vägrans- grunder enligt I-förordning. Den föreslagna ord- ningen anges innebära en fördel på så vis att en borgenär har ett begränsat antal tingsrätter att vända sig till. En ytterligare fördel med förslaget anges vara att en viss begränsning av antalet behöriga tingsrätter leder till ökad effektivitet och skapar ett bättre samman- hållet system.25 Som anför finns det skäl som talar för en viss koncentration av vilka tingsrätter som ska vara behöriga. Genom den föreslagna ordningen skapas ett sammanhållet system för ärenden med internationell anknytning. Härvid kan inte bortses från att det är fråga om ett begränsat antal ärenden. uppgick antalet exekva- turärenden vid till drygt 460 stycken.26 Om hand- läggningen koncentreras till några domstolar skapas också bättre förutsättningar för såväl domare som berednings- och kanslipersonal att upparbeta samt bibehålla kompetens och rutiner än om samtliga tingsrätter skulle vara behöriga. Detta kan i sin tur leda till mer effektiv handläggning och kortare omloppstider. Även om kraven på skyndsam handläggning inte kan sägas vara extra stora för just exekvaturärenden finns det enligt arvsförordningen (och flera andra instrument) krav på att domstolen ska hantera ärendena skyndsamt; i t.ex. artikel 52 i arvsförordningen anges att avgörandet ska meddelas utan dröjsmål vid begäran om ändring av beslutet med anledning av ansökan om verkställbarhetsförklaring. Motsvarande bestämmelser finns i underhållsförordningen (artikel 34.3) och I- förordning beträffande beslut med anledning av en ansökan om vägran av verkställighet (artikel 48). Mot bakgrund av det anförda anser jag att den ordning som har föreslagits av I-utred- ningen är välmotiverad och det saknas skäl för att föreslå en annan ordning för avgöranden som omfattas av arvsförordningens tillämpningsområde. De 24 tingsrätter som prövar överklaganden enligt utsökningsbalken bör vara behöriga att handlägga exekva- turärenden enligt arvsförordningen. I 17 kap. 1 § utsökningsför- ordningen anges vilken tingsrätt som är behörig beroende på i 25SOU 2013:63 s. 209. vilket län (eller tidigare län) svaranden har sin hemvist. Om svaranden inte har hemvist i anges att är behörig (17 kap. 1 § andra stycket utsökningsförordningen). Med svaranden avses den som blir motpart i ett verkställighetsärende vid Kronofogde- myndigheten avseende det avgörande som är föremål för verkställ- barhetsprövningen, dvs. den förpliktade enligt avgörandet. Arvsförordningen (artikel 45.2) ger två olika alternativ för be- stämmande av den lokala behörigheten för exekvaturprövningen: domicilet för den part mot vilken verkställighet begärs eller utifrån den plats där verkställighet ska ske. Regeringen har i lagförslag om ändring av 2 kap. 13 § IDL föreslagit att verkställbarhetsansökan ska ges in till den tingsrätt som regeringen föreskriver med hänsyn till var motparten har sin hemvist.27 Regeringen har vidare före- slagit att ansökan om erkännande eller verkställbarhetsförklaring enligt I-förordningen, Luganokonventionen28, Bryssel- konventionen, underhållsförordningen och Haagkonven- tion ska göras till den tingsrätt som regeringen föreskriver. De sistnämnda instrumenten innehåller – liksom arvsförordningen – bestämmelser som utesluter att medlems- eller konventionsstaterna genom nationell normgivning reglerar vilka anknytningskriterier som ska vara avgörande för vilken domstol som är behörig (artikel 39.2 i I-förordningen, artikel 32.2 i Brysselkonven- tionen, artikel 39.2 i och artikel 27.2 i under- hållsförordningen). Artikel 45.2 i arvsförordningen innebär att det i svensk lag inte kan regleras vilka anknytningsfaktorer som ska vara avgörande för vilken domstol som är behörig i . Något hinder mot att det i nationell lag föreskrivs vilka domstolar i som kan vara behöriga föreligger dock inte.29 Jag anser att den kompletterande bestämmelsen om behörig domstol för exekvaturförfarandet enligt arvsförordningen bör utformas på samma sätt som för I- förordningen, , Brysselkonventionen, under- hållsförordningen och . I den komplet- terande lagen bör alltså föreskrivas att en ansökan om att ett utländskt avgörande ska erkännas eller verkställas i enligt arvsförordningen ska göras till den tingsrätt som regeringen före- 27Lagrådsremiss, Nya regler för erkännande och verkställighet av utländska domar på civilrättens område, s. 15. 28Konventionen av om domstols behörighet och verkställighet av domar på privaträttens område. 29Lagrådsremiss, Nya regler för erkännande och verkställighet av utländska domar på civilrättens område, s. 89. Vilken av de föreskrivna tingsrätterna som sedan i det enskilda fallet är behörig att pröva en ansökan får besvaras utifrån de i artikel 45.2 uppställda kriterierna (dvs. utifrån domicilet för den part mot vilken verkställighet begärs eller utifrån den plats där verkställighet ska ske). När frågan om en dom ska erkännas kommer upp som en prejudiciell fråga vid en behörig domstol i en medlemsstat är, som anförts ovan, den domstolen som handlägger målet också behörig att pröva erkännandefrågan, oavsett de särskilda behörighets- reglerna för förfarandet för erkännande och verkställbarhet (se artikel 39.3). Enligt gällande rätt är behörig domstol för såväl det första som det andra steget i exekvaturförfaranden som sker i två steg. Vid handläggningen i avgörs de sistnämnda ären- dena i kollegial sammansättning, dvs. av tre lagfarna domare. Som redogjorts för ovan har föreslagit att ansök- an om ändring bör handläggas av den tingsrätt som fattat beslut med anledning av ansökan om verkställbarhetsförklaring. Som anför innebär en sådan ordning att den reella verkställbarhetsprövningen flyttas till första instans med följd att instansordningens princip upprätthålls.30 Att samma tingsrätt är behörig vid prövningen i det andra skedet av exekvaturprövningen framstår som naturligt och systematiskt med hänsyn till att föreslagit att också exekvaturförfaranden som sker i ett steg, dvs. där prövning av eventuella vägransgrunder sker redan i det inledande skedet, ska hanteras i tingsrätt. Också beträffande exekvaturförfaranden enligt arvsförordningen bör före- skrivas att en ansökan om ändring ska göras till den tingsrätt som meddelat beslutet med anledning av ansökan om verkställbarhet. Tillämpliga regler i nationell rätt för exekvaturförfarandet Själva förfarandet för prövningen av erkännande och verkställbar- het regleras i viss utsträckning av artiklarna 45–58 i arvsförord- ningen. Som anförts ovan ska erkännande ske utan formaliteter (artikel 39.1) men en part kan genom att anlita det förfarande som föreskrivs för verkställbarhet ansöka om att domen ska erkännas (artikel 39.2). 30 SOU 2013:63 s. 217. När det gäller regler för exekvaturförfarandet har I- utredningen föreslagit att ärendelagen bör tillämpas, om inte annat följer av det aktuella bakomliggande instrumentet. I-utred- ningen anför att ärendelagen, till skillnad från , ger utrymme för ett mindre formbundet förfarande; ärendelagen utgår från ett skriftlig förfarande, men sammanträde kan hållas när det kan antas vara till fördel för utredningen (13 § ärendelagen). Vid prövningen av ett exekvaturärende ska domstolen utifrån ingivna handlingar undersöka om det finns förutsättningar att vägra er- kännande eller verkställighet av en dom som meddelats i en annan medlemsstat. Detta sker i regel genom ett skriftligt förfarande som oftast inte innefattar någon egentlig bevisprövning. Ärendelagens bestämmelser om skriftväxlingen innebär också att motparten ska få tillfälle att yttra sig (15–17 §§ ärendelagen). Ärendelagens be- stämmelser passar sålunda väl in. Som skäl för att ärendelagens be- stämmelser bör tillämpas vid handläggningen anges också att ärendelagen redan tillämpas för likartade prövningar, t.ex. vid över- klagande i utsökningsmål.31 Enligt min mening bör, i den mån annat inte följer av arvs- förordningen, ärendelagen tillämpas vid domstolarnas handlägg- ning av exekvaturärenden. Ärendelagen bör vara tillämplig också vid överrättens prövning. I kompletterande bestämmelser till arvs- förordningen bör således föreskrivas att ärendelagen ska tillämpas vid handläggningen i domstol av en ansökan om erkännande eller verkställbarhet samt vid ansökan om ändring av ett beslut om verk- ställbarhetsförklaring, om inte annat följer av arvsförordningen. Detta innebär bland annat att ärendelagens allmänna bestäm- melser om domstolens sammansättning (3 § ärendelagen), jäv (3 § ärendelagen och 4 kap. 13 § ) hur förfarandet inleds (4 § ärendelagen) och vad ansökan ska innehålla (5 § ärende- lagen) är tillämpliga. Som angetts ska förfaranderegler i nationell rätt endast tillämpas i den mån inte annat följer av arvsförordning- en. Det förtjänar att framhållas att arvsförordningens regler i flera avseenden avviker från ärendelagens. Behovet av kompletterande regler är litet när det gäller det första steget av exekvaturprövningen. Av artikel 46 följer bland annat vilka handlingar som ska ges in i samband med ansökan. Av artikel 48 följer att domen ska förklaras verkställbar efter fullgörande av formaliteterna i artikel 46 och att den part mot 31 A. bet. s. 184 och s. 224. vilken verkställighet begärs inte ska ges tillfälle att yttra sig över ansökan. Att den part mot vilken verkställighet begärs ska delges verkställbarhetsförklaringen tillsammans med beslutet följer av artikel 49.2. Ärendelagens regler om överklagande blir inte till- lämpliga i förhållande till tingsrättens första beslut i det första steget. Den som vill angripa ett beslut med anledning av ansökan om verkställbarhetsförklaring ska i enlighet med vad som följer av artikel 50 ansöka om ändring av beslutet. Interimistiska åtgärder, däribland säkerhetsåtgärder, får vidtas med stöd av artikel 54 i arvsförordningen. Följaktligen blir inte bestämmelsen i 26 § ärendelagen om säkerhetsåtgärder och inhibi- tion tillämplig. Förutsättningarna för vilandeförklaring av verk- ställighetsärendet följer av artikel 53 i arvsförordningen. Inte heller ärendelagens bestämmelse om omedelbar verkställighet (31 §) blir aktuell att tillämpa. En utländsk dom ska enligt artikel 43 i arvs- förordningen kunna verkställas efter det att den förklarats vara verkställbar i enlighet med förfarandet i artiklarna 45–58. Arvsförordningen innehåller inte några bestämmelser om rätte- gångskostnader i samband med ett exekvaturförfarande. I 32 § ärendelagen finns en hänvisning till 18 kap. be- träffande ärenden där enskilda är motparter till varandra. Härvid bör anmärkas att bestämmelserna i 18 kap. inte kan tillämpas på det inledande förfarandet. I det inledande skedet i exekvaturförfarandet ska motparten inte beredas tillfälle att yttra sig och något egentligt partsförhållande kan därmed inte anses ha uppkommit i det skedet av förfarandet. Först sedan ansökan om ändring gjorts kan ett partsförhållande anses ha uppkommit och bestämmelserna i 18 kap. tillämpas (se NJA 2006 s. 652 och NJA 2009 s. 652). Var och en av parterna kan ansöka om ändring av beslutet med anledning av ansökan om verkställbarhetsförklaring (artikel 50). I artikel 50.5 regleras tidsfristen för ansökan om ändring av en verk- ställbarhetsförklaring. (Överklagandefristen är från del- givning av verkställbarhetsförklaringen eller, om part mot vilken verkställighet begärs har domicil i en annan medlemsstat, från delgivning.) Av arvsförordningen framgår inte inom vilken tidsfrist sökanden ska ansöka om ändring av ett beslut som innebär avslag på ansökningen. Avsikten med att arvsförordningen inte anger någon tidsfrist för sökanden att överklaga ett avslagsbeslut kan vara att överlåta åt medlemsstaterna själva att reglera frågan. Det kan även förhålla sig så att avsikten är att det inte ska finnas någon tidsfrist för sökan- dens rätt att överklaga avslagsbeslutet. En allmän processrättslig princip är dock att en rätt att överklaga ett beslut inte bör vara obegränsad i tiden. Motparten har också ett intresse av att kunna utgå ifrån att beslutet står sig efter en viss bestämd tid. Även om det i och för sig inte finns något som hindrar att sökanden efter komplettering på nytt ansöker om exekvatur bör en tidsfrist för överklagande av avslagsbeslut införas. Intresset av en enhetlig reglering talar också för att det bör införas en tidsfrist för över- klagande av avslagsbeslut enligt artikel 50 i arvsförordningen; i kompletterande bestämmelser till I-förordningen och underhållsförordningen har föreskrivits en tidsfrist från den dag då beslutet meddelades (se 5 § lagen [2006:74] med kompletterande bestämmelser om domstols behörighet och om erkännande och internationell verkställighet av vissa avgöranden och 7 § lagen [2011:603] med kompletterande bestämmelser till EU:s underhållsförordning och om under- hållsskyldighet32). Införande av en tidsfrist har ansetts förenligt med I-förordningen33, II-förordningen34 och underhållsförordningen35. Vid tillträde till anfördes att det med hänsyn till att borgenären i normalfallet befinner sig utom- lands fanns skäl att välja en något längre tidsfrist än vad som normalt gäller vid överklaganden av beslut från tingsrätt. Tidsfrist- en för sökanden bestämdes från meddelande av beslutet.36 Som anförts ovan är fristen i arvsförordningen för den part mot vilken verkställighet begärs 30 eller, i vissa fall, efter delgivning av verkställbarhetsförklaringen (artikel 50.5). Till arvsförordningen bör i kompletterande bestämmelser föreskrivas att en ansökan om ändring, om den görs av den som har ansökt om erkännande eller verkställbarhetsförklaring, ska ha kommit in till tingsrätten från den dag då beslutet meddelades. Att ett formellt överklagande ska ha kommit in inom innebär inte att en part som har skäl för det inte kan begära anstånd med att utveckla grunderna för överklagandet. 32Senaste lydelsen 2012:451 (lagen har ännu inte trätt i kraft). Samma ordning gäller enligt 5§ andra stycket lagen (2011:603) med kompletterande bestämmelser till EU:s underhålls- förordning. 2001/02:146 s. 46. 2000/01:98 s. 38 f. 2010/11:120 s. 23. 1991/92:128 s. 143. Talan mot det avgörande som meddelas med anledning av att ändring har sökts får föras endast genom det förfarande som den berörda medlemsstaten har meddelat kommissionen (artikel 51). Förfarandet för överklagande ska alltså följa nationell rätt. Utred- ningen har föreslagit att det i kompletterande bestämmelser till arvsförordningen bör föreskrivas att ärendelagen ska vara tillämplig på rättens handläggning vid exekvaturförfarandet. Såvida inte annat anges kommer sålunda också ärendelagens bestämmelser om över- klagande att bli tillämpliga vid talan mot ett avgörande med anledning av en ansökan om ändring. Om inte annat följer av det bakomliggande instrumentet till- lämpas, , vid handläggningen av exekvaturärenden i regler om överklagande av en tings- rätts beslut. (Se beträffande underhållsförordningen 7 § lagen [2011:603] med kompletterande bestämmelser till EU:s under- hållsförordning och om underhålls- skyldighet37 och beträffande I-förordningen 5 § lagen [2006:74] med kompletterande bestämmelser om domstols be- hörighet och om erkännande och internationell verkställighet av vissa avgöranden). Överklagande av hovrättens beslut ska ha kom- mit in till hovrätten från den dag då beslutet meddelades (56 kap. 1 § ). En följd av att exekvaturärendena flyttas från till tingsrätt och att ärendelagen tillämpas på förfarandet är att fristen för överklagande av beslutet med anledning av ansökan om ändring förkortas. Enligt 36 § ärendelagen får ett beslut överklagas av den som beslutet rör, om det har gått honom eller henne emot. Överklagandet ska enligt 38 § ärendelagen vara skriftligt och ha kommit in till den domstol som meddelat beslutet för beslutet. har inte ansett att det finns skäl för en särreglering såvitt avser tidsfristen för över- klagande av tingsrättens beslut. Som skäl härför anförs att över- klagandefristen som huvudregel är för tingsrättens domar och beslut. Vidare anmärks att det som ska ges in är ett formellt överklagande och att inget hindrar en klagande att därefter begära ytterligare tid för att utveckla sina ståndpunkter.38 Enligt min mening finns det inte skäl att göra en 37Senaste lydelsen 2012:451 (lagen har ännu inte trätt i kraft). Samma ordning gäller enligt 5§ första stycket lagen (2011:603) med kompletterande bestämmelser till EU:s underhålls- förordning.