sou · H2B363 · 2014-09-05 00:00:00 — Straffskalan för vapenbrott av normalgraden är fängelse i högst , för grovt vapenbrott fängelse i lägst och högst och för synnerligen grovt vapenbrott fängelse i lägst tre och högst . Straffskalan för ringa brott är alltjämt böter eller fängelse . Inga förstadier till vapenbrott är kriminaliserade. Antalet anmälda vapenbrott framgår av tabell 4.11. Tabell 4.11 Antalet anmälda brott avseende vapenbrott i hela landet –2013 Ska försök, förberedelse och stämpling till grovt vapenbrott och synnerligen grovt vapenbrott kriminaliseras? Vårt förslag: Försök, förberedelse och stämpling till grovt vapenbrott och synnerligen grovt vapenbrott ska kriminaliseras. Vapenbrott är ett brott som ofta begås inom ramen för organiserad brottslighet och som kan ha gränsöverskridande dimensioner. I likhet med de brott som nämndes i våra ursprungliga direktiv före- kommer grovt vapenbrott i sammanhang där flera personer är del- aktiga i den brottsliga verksamheten och där brott föregås av nog- grann planering. Mot den bakgrunden och med beaktande av att lagstiftaren ser allvarligt på de grova vapenbrotten har vi fått i upp- drag att överväga en kriminalisering av förstadier även i fråga om grovt och synnerligen grovt vapenbrott. När det gäller straffskalan för vapenbrott har den dessutom skärpts, vilket är ett tecken på att brottets allvar i relation till andra brott har upp- graderats av lagstiftaren (prop. 2013/14:226 s. 33 f.). Förstadier till vapenbrott har inte tidigare varit kriminaliserade och en sådan utökning av det straffbara området tycks inte heller ha övervägts av lagstiftaren. Kriminalisering av osjälvständiga brott När det gäller de allmänna kriterier som vi har satt upp för när en förfältskriminalisering kan anses lämplig kan inledningsvis kon- stateras att den abstrakta straffskalan för grovt vapenbrott och synnerligen grovt vapenbrott måste anses ligga på en sådan nivå att en kriminalisering av såväl försök som förberedelse och stämpling i sig framstår som rimlig. Vapenbrottet är emellertid – liksom skattebrottet som har beskrivits ovan – konstruerat som ett farebrott (dvs. det krävs inte för fullbordat brott att någon skada har uppstått). Vid vapenbrott behöver ingen konkret fara föreligga, utan faran är presumerad. Vapenbrottets konstruktion talar därmed, sett för sig, emot en kriminalisering av förfältsgärningar. Med beaktande av lagstiftarens allmänna värdering av vapenbrottet – det grova vapenbrottet har ett straffminimum fängelse – bör emellertid denna faktor inte anses avgörande, förutsatt att kriminaliseringen inskränks till de kvalificerade formerna av vapenbrott. Förekomsten av illegala vapen ökar riskerna för mycket allvarliga skador på person och egendom och det bör beaktas att tillgång till skjutvapen utgör en förutsättning för att grova våldsbrott ska komma till stånd liksom att en uppkommen våldssituation riskerar att få betydligt svårare följder om skjutvapen förekommer (prop. 2013/14:226 s. 34). En annan faktor som gör att man bör se särskilt allvarligt på vapenbrott är att vapen – till skillnad mot t.ex. narko- tika och alkohol – kan överlåtas utan att varan, dvs. vapnet, försämras. Det innebär att vapenbrott i form av illegalt innehav och överlåtelse kan ske otaliga gånger avseende samma vapen och att samma vapen kan komma till användning vid många brottstillfällen. Vad gäller behovet av en kriminalisering kan konstateras att sär- skilt de allvarligaste vapenbrotten ofta torde föregås av sådana överenskommelser som omfattas av bestämmelsen om stämpling och (om medel för betalning överlämnas) förberedelse. Inte minst i ljuset av att kriminella nätverk och grupperingar tycks ha tämligen stor tillgång till illegala vapen är det enligt vårt förmenande moti- verat att utöka det straffbara området till att även avse förstadier till grovt vapenbrott och synnerligen grovt vapenbrott. Om en kriminalisering av förberedelse och stämpling till vapen- brott genomförs finns anledning att kriminalisera också försök till vapenbrott. Det torde i och för sig sällan finnas förutsättningar att Kriminalisering av osjälvständiga brott Om gärningsmannen väl når fram till försök torde brottet i regel också fullbordas. Det kan emellertid före- komma situationer i vilka ett försöksansvar kan ha praktisk bety- delse. Som exempel kan nämnas en situation där en person gömmer ett skarpladdat vapen på en plats i syfte att någon annan ska kom- ma och hämta det. I en sådan situation är det orimligt att polisen ska behöva vänta med ett ingripande till dess en gärningsman står med ett vapen i handen. När det gäller förberedelse och stämpling bör vidare tilläggas att dessa brottsformer kan bli användbara särskilt för att beivra organi- serad brottslighet då det får förmodas vara tämligen vanligt att individer inom kriminella nätverk och grupperingar uppdrar åt annan att skaffa fram vapen som sedan är avsedda att användas vid andra brott. Det synes inte heller ovanligt att en person inom nät- verket får i uppdrag att hämta, inneha och sedan transportera vapen till en plats där ett annat brott ska begås. Sammantaget är det vår uppfattning att försök, förberedelse och stämpling till grovt och synnerligen grovt vapenbrott bör kriminaliseras. Det skulle kunna ifrågasättas om det är lämpligt att koppla ett ansvar för försök, förberedelse och stämpling till ett brott som i huvudsak bygger på innehav. Skälet till detta är att det kan framstå som mindre naturligt att knyta en kriminalisering av försök, för- beredelse och stämpling till en innehavsgärning eftersom ett inne- hav, till skillnad från ett förvärv eller en överlåtelse, beskriver ett tillstånd eller en status snarare än en aktivitet. Medan det lätt går att föreställa sig en förberedelse inför eller ett försök till en aktivi- tet som ett förvärv, är det rent begreppsligt svårare att föreställa sig detsamma i förhållande till ett tillstånd såsom ett innehav. Det förekommer emellertid, se bl.a. regleringen av försök och förberedelse i alkohollagen (2010:1622), kriminalisering av försök och förberedelse i relation till innehav. En sådan kriminalisering innebär (jfr vad som ovan sagts om att innehav närmast utgör ett tillstånd) i praktiken en kriminalisering av försök (förberedelse inför osv.) att tillse att det kriminaliserade tillståndet uppstår. I nu aktuella delar skulle kriminaliseringen alltså i praktiken komma att avse försök (förberedelse inför osv.) att komma i besittning av vapen. I sammanhanget måste vidare beaktas att vapenbrottet inte endast omfattar innehav, utan också överlåtelse och utlåning. Kriminalisering av osjälvständiga brott Sammantaget är det vår bedömning att det förhållandet att vapen- brottet till stor del bygger på innehav inte utgör ett hinder mot en kriminalisering av försök, förberedelse och stämpling till grovt och synnerligen grovt vapenbrott. En alternativ lösning skulle kunna vara reformera brotts- konstruktionen i vapenlagen och bl.a. kriminalisera olovligt förvärv av vapen. Såsom vapenlagen är konstruerad är emellertid en sådan reform inte alldeles enkel att genomföra (bl.a. eftersom vapenlagen inte relaterar till vem som äger vapnet utan till innehavet). Enligt utredningens bedömning är detta – i vart fall inte inom ramen för denna utredning – en framkomlig väg. Vi föreslår således sammantaget att det straffbara området för allvarliga vapenbrott utökas så att de osjälvständiga brottsformerna av grovt vapenbrott och synnerligen grovt vapenbrott kriminali- seras. 4.5.9Införande av en ventil i 23 kap. 2 § Vårt förslag: Den ansvarsfrihet som gäller enligt 23 kap. 2 § sista stycket , och som innebär att det inte ska dömas till ansvar för förberedelse eller stämpling om faran för fullbordan är ringa, ska utvidgas till att gälla också i andra fall där gärningen, med hänsyn till omständigheterna, är mindre all- varlig. Den ursprungliga avsikten från lagstiftaren har – som nämnts ovan – varit att ansvar för förberedelse och stämpling till brott endast ska dömas ut när det gäller särskilt allvarliga gärningar. Denna av- sikt är emellertid svår att upprätthålla särskilt för brott som inte är gradindelade i ringa brott, brott av normalgrad och grovt brott. Det finns även gradindelade brott där det finns eller har funnits anled- ning att kriminalisera normalgradsbrott på förberedelse- eller stämplingsstadiet. I sådana fall har det inte varit möjligt att urskilja allvarliga gärningar från sådana som är mindre allvarliga. Lagstiftningen så som den nu är utformad kan med andra ord sägas vara trubbig såtillvida att den innebär att frågan om kriminali- sering av förberedelse eller stämpling (eller bådadera) får en allt- eller-inget-karaktär. Detta gäller inte minst som bestämmelserna Kriminalisering av osjälvständiga brott om förberedelse och stämpling omfattar ganska olikartade gär- ningstyper. För att komma till rätta med detta problem finns, enligt utred- ningens mening skäl att införa en ventil som undantar mindre allvarliga gärningarna från straffansvar. Detta skulle leda till att straffansvaret för förberedelse och stämpling får en rimlig om- fattning men också ha betydelse för möjligheterna att åstadkomma en bredare kriminalisering av klart straffvärda förberedelse- och stämplingsgärningar som avser brott som har straffskalor som börjar på allmänt fängelseminimum utan att detta leder till en på- taglig överkriminalisering. På ett mer allmänt plan skulle en sådan ventil också bidra till att rättsväsendets resurser används på ett rationellt sätt. En sådan ventil bör lämpligen utformas på så sätt att det nu existerande undantaget i bestämmelsens sista stycke utsträcks till att omfatta inte bara fall där faran för fullbordan är ringa utan också fall där gärningen med hänsyn till andra omständigheter måste bedömas som mindre allvarlig. En sådan bestämmelse skulle alltså kunna läggas samman med bestämmelsen om fara i 23 kap. 2 § fjärde stycket och ges följande lydelse: Om faran för att brottet skulle fullbordas var ringa eller om gärningen med hänsyn till andra omständigheter är mindre allvarlig, ska inte dömas till ansvar. Ett sådant undantag har en motsvarighet bl.a. i 7 § lagen (2010:299) om straff för offentlig uppmaning, rekrytering och utbildning av- seende terroristbrott och annan särskilt allvarlig brottslighet som har en ansvarsfrihetsbestämmelse som lyder: Ansvar enligt denna lag ska inte dömas ut om det funnits endast obetydlig fara för att gärningen skulle leda till förövande av särskilt all- varlig brottslighet eller om gärningen med hänsyn till andra omstän- digheter är att anse som ringa. I förarbetena till den bestämmelsen anges att undantaget från straffansvar är påkallat bl.a. för att det straffbara området inte ska bli alltför långtgående eller få orimliga konsekvenser av andra skäl. Det straffbara området avgränsades därmed så att det utesluter sådana mindre allvarliga fall där straffansvar enligt den föreslagna lagstiftningen inte är motiverat (prop. 2009/10:78 s. 47). Kriminalisering av osjälvständiga brott Det nya undantag som vi föreslår bör i första hand ta sikte på fall där förberedelse- eller stämplingsgärningen relaterar till brott med måttligt straffvärde och vid vilka ett ingripande redan på för- beredelse- eller stämplingsnivå framstår som omotiverat. Så bör ofta kunna vara fallet om det fullbordade brott till vilket den för- beredande gärningen relaterar har ett straffvärde som inte över- stiger tre eller . Vid bedömningen bör emellertid också andra faktorer beaktas, t.ex. om fråga är om stämpling av på- tagligt spontan karaktär som endast avser måttligt allvarlig brotts- lighet. Omvänt bör som skäl för att inte anse att gärningen är mindre allvarlig kunna beaktas att gärningen utförts i en organi- serad kontext eller att en och samma förberedande gärning avser flera fullbordade brott. Av vad som sagts följer att ventilen kommer att träffa för- beredelse och stämpling i relation till sådana brottstyper där straff- skalan börjar på bötesnivå eller på allmänt fängelseminimum (jfr t.ex. våra överväganden om övergrepp i rättssak ovan i avsnitt 4.5.6). 4.5.10Ett trovärdigare och effektivare straffsystem – avkriminalisering Som närmare har redogjorts för ovan har det i flera utredningar framhållits att kriminalisering bör förutsätta att det beteende som kriminaliseras kan föranleda påtaglig skada eller fara, att en straff- sanktion krävs med hänsyn till gärningens allvar och att rätts- väsendet har resurser att klara av den eventuella ytterligare belast- ning som kriminaliseringen innebär (se och kriterier som redogjorts för i avsnitt 4.2.1). Vi har inte uttryckligen fått i uppdrag att överväga huruvida det i viss utsträckning finns skäl till avkriminalisering av vissa osjälv- ständiga brott. Vi har emellertid, mot bakgrund av att det för fram- för allt förberedelse och stämpling till brott är en uttalad utgångs- punkt att sådan kriminalisering är avsedd att vara förbehållen all- varlig brottslighet och med hänsyn till att vissa av våra kriminalise- ringsförslag aktualiserar möjligheterna att avgränsa straffansvaret Kriminalisering av osjälvständiga brott på ett rimligt sätt (se förslaget om en ventil i föregående avsnitt) likväl funnit skäl att lämna förslag om avkriminalisering. Ska vissa osjälvständiga brott avkriminaliseras? Vårt förslag: Förberedelse till ringa utpressning, förberedelse till ringa narkotikabrott, förberedelse till ringa narkotikasmugg- ling och förberedelse till ringa människosmuggling ska avkrimi- naliseras. En allmän utgångspunkt vid kriminalisering av förberedelse och stämpling är att kriminaliseringen bör begränsas till mer allvarliga gärningar. Gärningar som har en straffskala som i praktiken inne- bär att endast bötesstraff kan dömas ut för gärningen (på grund av att straffskalan för en allvarligare grad av samma brottstyp börjar på fängelseminimum) kan svårligen anses tillhöra den kategori av gär- ningar som ursprungligen var avsedda att träffas av straffansvar för förberedelse och stämpling. Trots det finns det flera gärningar som är kriminaliserade på framför allt förberedelsestadiet trots att i princip enbart bötesstraff kan dömas ut för ett fullbordat brott med hänsyn till hur den överlappande delen av ett brotts straffskala normalt sett tillämpas. Så är exempelvis fallet med förberedelse till ringa utpressning, för- beredelse till ringa narkotikabrott, förberedelse till ringa narkotika- smuggling5 och förberedelse till ringa människosmuggling. När kri- minaliseringen av förberedelseansvaret för nämnda brott infördes synes inga närmare överväganden ha gjorts i vad mån en krimi- nalisering av även den ringa formen av brottet var befogad.6 I sam- 5Lagtextens nuvarande utformning ger klart vid handen att förberedelse till ringa narkotika- smuggling avses vara kriminaliserad. Vid läsning av den ursprungliga bestämmelsen samt bestämmelsens förarbeten är bilden inte lika tydlig (se 8 § lagen 1960:418 om straff för varu- smuggling, prop. 1968:7 s. 109, och prop. 1999/2000:124 s. 147 f. (där frågan inte närmare berörs) och Ds 1998:53 s. 232). 6När det gäller motiven för införande av förberedelse till ringa utpressning, se prop. 306, förberedelse till ringa narkotikabrott, se prop. 1968 nr 7 s. 113, den ursprungliga versionen av förberedelse till narkotikasmuggling i dåvarande 8 § lagen (1960:418) om straff för varusmuggling; se prop. 1968 nr 7 s. 109 samt därefter införandet av lagen (2000:1225) om straff för smuggling; 14 § se prop. 1999/2000:124 s. 73 f. och 147 f., och avseende för- beredelse till ringa människosmuggling (dåvarande förberedelse till illegal inresa), prop. 1983/84:144 s. 118). Kriminalisering av osjälvständiga brott manhanget kan påpekas att departementschefen särskilt påpekade att en kriminalisering av förberedelse till ringa narkotikasmuggling inte borde ske som inga överväganden redovisades när det gällde motsvarande grad av narkotikabrott. 1968:7 s. 109). Således kom förberedelse till ringa narkotikabrott att krimi- naliseras som förberedelse till ringa narkotikasmuggling inte gjordes straffbart. Enligt vår mening framstår det som klart att de nu nämnda gärningarna inte rimligen bör vara kriminaliserade på förberedelsestadiet. Till detta kan läggas att den ventil som vi föreslår (se avsnitt 4.5.9 ovan) medför att förberedelse och stämpling till sådana gär- ningar som ligger på denna straffvärdenivå regelmässigt bör komma att bedömas som mindre allvarliga och därmed vara straffria. I praktiken innebär således den föreslagna ventilen att de brott vars praktiskt tillämpliga straffskala endast omfattar böter (fråga är dels om rena bötesbrott, dels brott med en straffskala som sträcker sig från böter upp till fängelse , men där straffskalan för en svårare grad börjar redan vid fängelseminimum) inte kommer att träffas av ansvar på förberedelse- och stämplingsnivå även om dessa osjälvständiga brott är kriminaliserade. Mot bakgrund av det nu anförda samt vid en jämförelse med de kriterier som såväl som Straffrättsanvändnings- utredningen har satt upp för att en kriminalisering ska anses befogad menar vi att förberedelse till ringa utpressning, ringa narkotikabrott, ringa narkotikasmuggling och ringa människosmuggling bör av- kriminaliseras. 5Straffskalan för förberedelse och stämpling Straffskalan för förberedelse och stämpling skapas bl.a. genom en koppling till straffskalan för det fullbordade brott som förbere- delsen eller stämplingen avser (se närmare i nästa avsnitt). Det finns emellertid vissa begränsningar. Bl.a. gäller att högre straff än fängelse får bestämmas endast om fängelse eller där- över kan följa på det fullbordade brottet. Den fråga som vi ska utreda är om den nuvarande straffskalan tillåter att allvaret hos de mest kvalificerade gärningarna beaktas i tillräcklig mån eller om straffskalan för förberedelse och stämpling till brott bör förändras på något sätt. Av 23 kap. 2 § tredje stycket följer att straff för förberedelse och stämpling ska bestämmas under den högsta och får sättas under den lägsta gräns som gäller för fullbordat brott. Högre straff än fängelse får bestämmas endast om fängelse eller däröver kan följa på det fullbordade brottet. Straffmini- mum för förberedelse och stämpling är alltså allmänna bötesmini- mum och straffmaximum är alltid lägre än maximum för fullbordat brott och i de flesta fallen fängelse . Endast om fängelse kan följa på brottet får tvåårsgränsen brytas och högre straff än dömas ut. Bestämmelsen bör förstås som en straff- skaleregel och inte bara som en anvisning om straffmätningen, Straffskalan för förberedelse och stämpling vilket bl.a. innebär att tvåårsgränsen styr preskriptionstiden för sådana gärningar som inte omfattas av möjligheten att gå . I samband med att bestämmelsen infördes i gavs inga närmare anvisningar för hur bestämmelsen skulle tillämpas. De närmare skälen för kommitténs förslag redovisades inte heller för- utom att det angavs att det är rimligt att straffet för förberedelse och stämpling till brott sätts lägre än för fullbordat brott (SOU 1953:14 s. 362 och prop. 1962:10 s. 218 C). lämnade i betänkandet Straffansvarets gränser bl.a. ett förslag om straffskalan för förberedelse till brott som gick ut på att begränsningen som innebär att straffet normalt får bestämmas till högst skulle slopas. Avsikten var emeller- tid att straffet för förberedelse till brott även i fortsättningen skulle sättas under det straff som kunde följa på ett fullbordat brott (SOU 1996:185 s. 309). Till stöd för sitt förslag angav att man skulle undvika mindre lämpliga tröskeleffekter om tvåårs-begräns- ningen slopades. Straffskalan skulle därmed bli starkare knuten till vad som gäller för det fullbordade brottet. Däremot borde straffet även i fortsättningen alltid sättas under det straff som skulle gällt för ett fullbordat brott. Straffvärdet skulle alltid bestämmas till mycket lägre än för ett fullbordat brott och även lägre än för ett försöksbrott. Syftet med utredningens förslag var inte att förändra rättsläget i det avseendet och tanken var inte heller att straffen för förberedelsebrotten skulle skärpas. I stället var avsikten med refor- men att sörja för att domstolarna i alla de olika fall som kan före- komma skulle kunna anpassa straffmätningen efter förberedelse- brottets straffvärde och de olika andra typer av omständigheter som påverkar längden av det utmätta straffet (SOU 1996:185 s. 310). Vid remissbehandlingen lämnades förslaget om straffskalan för förberedelse och stämpling till brott utan erinran eller tillstyrktes. I det fortsatta lagstiftningsärendet genomfördes dock, i de nu aktu- ella delarna, endast redaktionella förändringar av bestämmelsen om Straffskalan för förberedelse och stämpling straffskalan för förberedelse och stämpling till brott. Det angavs inga skäl till varför förslag inte genom- fördes (se prop. 2000/01:85 s. 34 ff. och 49 ff.). Att straffskalan för förberedelse och stämpling skiljer sig från skalan för försök är naturligt eftersom stämplings- och förbere- delsegärningar i allmänhet ligger längre från det fullbordade brottet än försöksgärningar och därmed typiskt sett är mindre straffvärda än sådana. Skillnaden i straffvärde är dock inte alltid och nöd- vändigtvis så stor mellan ett försök och en förberedelse- eller stämplingsgärning. Som exempel på fall som bör ligga nära varandra i straffvärde- hänseende kan nämnas ett försök som avbryts på ett tidigt stadium och en långt framskriden förberedelse till ett brott som gärnings- mannen står i begrepp att påbörja, men – till följd av ett ingripande av polisen – aldrig hinner påbörja. I dylika fall kan det uppstå en tröskeleffekt i relation till försöksbrottet. För försöksbrottet är hela straffskalan för det fullbordade brottet tillgänglig, medan för- beredelse och stämpling kan leda till högre straff än fängelse endast om straffskalan för det fullbordade brottet omfattar fängelse. Denna tröskeleffekt blir särskilt tydlig i sådana fall där åklagare och domstolar, eller domstolar på olika nivåer, inom ramen för en och samma brottmålsprocess gör olika bedömningar vad gäller frågan om försökspunkten uppnåtts. (Se t.ex. bedöm- ningen i NJA 1995 s. 405; om den bedömningen hade avsett ett brott som omfattats av tvåårsbegränsningen hade effekterna av den ändrade bedömningen i antagligen blivit bety- dligt större.) När det gäller förberedelse och stämpling uppstår även en viss tröskeleffekt i förhållandet mellan brott som har fängelse i straffskalan och brott som inte har det, dvs. i relationen mellan för- beredelse (eller stämpling) till brottstyper vars straffskalor är ut- formade på olika sätt. Det är enligt vår mening klart att det finns skäl att reformera bestämmelsen för att se till dels att de nu beskrivna tröskeleffek- Straffskalan för förberedelse och stämpling terna inte ska behöva uppstå, dels att det skapas möjligheter att fullt ut beakta svårheten hos särskilt allvarliga förberedelse- och stämplingsgärningar. Med denna utgångspunkt finns i princip två möjliga vägar att gå: dels att ta bort den existerande begränsningen helt (vilket ligger i linje med det förslag som lämnades av i SOU 1996:185, se avsnitt 5.1.3), dels att modifiera den nuvarande regleringen så att risken för tröskeleffekter undanröjs. Vårt förslag: Tvåårsregeln ska kompletteras med en möjlighet att gå fängelse också för brott för vilka det inte är före- skrivet fängelse eller däröver. Straffet för förberedelse och stämpling till brott ska, liksom , alltid sättas under vad som kan följa på det fullbordade brottet. Fängelse ska bestämmas endast om fängelse eller däröver kan följa på det fullbordade brottet eller om gärningen annars med hänsyn till det avsedda brottets straffvärde, faran för att brottet skulle fullbordas och omständigheterna i övrigt är särskilt all- varlig. Som ovan framhållits finns det två tänkbara sätt att förändra straff- skalan för förberedelse och stämpling.