sou · H2B386 · 2014-12-19 00:00:00 — Så sker med stöd av 31 kap. 1 § andra stycket RB och genom analog tillämp- ning av 18 kap. 4 § RB.45 Det sagda innebär att det belopp den dömde ska återbetala i dessa fall kan understiga . För det fall ytterligare biträden finns är det, på samma sätt som , den totala kostnaden för samtliga biträden som ska beaktas. Vi är naturligtvis medvetna om att förslaget om en viss minimi- nivå ger upphov till tröskeleffekter. En fråga är därför om det skulle vara lämpligt att differentiera avgifterna för återbetalnings- skyldigheten i brottmål ytterligare. En sådan lösning skulle natur- ligtvis kunna minska tröskeleffekterna. Men i princip är det är ound- vikligt att en förenkling får tröskeleffekter. Enligt vår uppfattning talar kravet på enkelhet mot en differentiering. Sammanfattningsvis bör det i 31 kap. RB införas en bestäm- melse som anger att den som döms för brott alltid till staten ska återbetala ett minsta belopp om för vad som betalats av allmänna medel i ersättning till försvarare, förutsatt att kostnaderna för den offentlige försvararen uppgår till angivet belopp. 45 Se bl.a. NJA II 1943 s. 400 samt kommentar s. 416. uppfattning är ett system med en viss minsta nivå acceptabelt från rättvisesynpunkt, enkelt att tillämpa och förutsebart för den enskilde. Jämkning helt eller delvis Enligt nuvarande bestämmelser finns en möjlighet att nedsätta eller efterge det belopp som den tilltalade ska återbetala till staten. I 31 kap. 1 § fjärde stycket RB stadgas att det belopp som den till- talade ska betala kan sättas ned eller efterges, om det finns skäl till det med hänsyn till den tilltalades brottslighet eller hans eller hennes personliga och ekonomiska förhållanden. Mot bakgrund av att vårt förslag om en viss minsta nivå för återbetalningsskyldigheten innebär en i princip obligatorisk återbetal- ningsskyldighet, finns anledning att se över även bestämmelserna om möjligheten till jämkning. Vår uppfattning är att det även framledes ska finnas en möjlig- het att sätta ned det belopp som den dömde ska återbetala till staten. De särskilda jämkningsgrunderna har tillkommit bl.a. för att inte försvåra den dömdes återanpassning till samhället och för att und- vika kostnadskrävande och resultatlösa indrivningsförsök. Skälen för ett införande av dessa grunder gäller alltjämt varför vi inte före- slår någon ändring beträffande dessa. Det bör dock påpekas att jämkningsmöjligheterna av återbetalningsskyldigheten inte är avsedda att användas slentrianmässigt. En reell prövning av förutsättning- arna för dessa bör göras i varje enskilt fall. Det kan naturligtvis finnas fall där det skulle framstå som stötande att inte ålägga betal- ningsskyldighet, trots t.ex. ådömande av ett längre fängelsestraff, t.ex. vissa fall av kvalificerad ekonomisk brottslighet. Frågan är dock hur en framtida jämkningsmöjlighet, i förhåll- ande till en viss miniminivå, ska se ut. Enligt vår uppfattning bör jämkning även framledes kunna ske nedåt. Införandet av ett minimibelopp bör innebära att jämkning inte ska kunna ske till ett belopp understigande minimibeloppet. Någon full eftergift bör alltså inte vara möjlig. En bestämmelse om minimiavgift skulle annars inte få avsedd effekt. Motsvarande lös- ning gäller t.ex. också för jämkning av rättshjälpsavgiften enligt rätts- hjälpslagen. Enligt bestämmelserna i rättshjälpslagen måste den jämkade procentsatsen motsvara någon av de procentsatser som anges i 23 § (se 24 § rättshjälpslagen – undantag gäller dock för underåriga där jämkning kan ske till noll). Procentsatsen kan så- ledes i det fallet aldrig understiga den lägsta föreskrivna (för när- varande ) eller överstiga den högsta föreskrivna (). Det är enligt vår uppfattning rimligt att samma system i detta fall gäller för återbetalningsskyldigeten i brott- mål som för återbetalning av rättshjälpsavgift enligt rättshjälps- lagen. Det sagda innebär att minimibeloppet om , under angivna förutsättningar, alltid ska betalas oavsett den tilltalades brottslighet eller hans eller hennes personliga och ekonomiska för- hållanden. Som tidigare angetts torde en minimiavgift om inte vara högre än att frivillig betalning underlättas och en sådan nivå bör inte heller i stort inkräkta på betalning av eventuella skade- stånd och böter. Även fortsättningsvis bör jämkning kunna ske om det finns skäl till det med hänsyn till den tilltalades brottslighet eller hans eller hennes personliga och ekonomiska förhållanden. Mot bakgrund av den föreslagna minimiregeln kommer dock sådana hänsyn endast att få genomslag vid återbetalningsbelopp . En jämk- ning får alltså inte innebära att minimibeloppet om under- skrids. En särskild fråga är om minimibeloppet ska gälla även för under- åriga, dvs. för personer som är för domen. En betalningsskyldighet för rättegångskostnad, vid sidan av på- följden för brottet, torde i regel inte främja den unges anpassning till samhället. Därtill kommer att de unga lagöverträdarnas betal- ningsförmåga ofta är begränsad. efterges också regel- mässigt återbetalningsskyldigheten, med hänsyn till den tilltalades personliga förhållanden, helt för denna kategori dömda. Det ska dock påpekas att underåriga inte generellt är befriade från åter- betalningsskyldighet. En prövning ska ske i varje enskilt fall. Det är endast den underåriges egen ekonomi som ska beaktas. Vi anser att det även framledes ska vara möjligt att nedsätta eller helt efterge återbetalningsskyldigheten för ungdomar. En reglering av motsvarande slag finns även för underåriga som beviljats rätts- hjälp. Enligt bestämmelserna i rättshjälpslagen är det möjligt att jämka den avgift en underårig rättssökande ska betala till noll kronor. Det är enligt vår uppfattning rimligt att samma regler gäller för underåriga i brottmål som för underåriga i mål där rättshjälp En bestämmelse om minimiavgift bör alltså inte gälla om den dömde är vid tiden för domen. Om någon med stöd av den föreslagna bestämmelsen har fått återbetalningsskyldig- heten jämkad, bör det förhållandet att denne när högre rätt efter överklagande prövar målet kan ha fyllt , inte i och för sig för- anleda att jämkningen inte skulle bestå såvitt avser kostnaderna i den lägre instansen. Trots förekomsten av en minimiregel ska det alltså fortfarande vara möjligt att nedsätta eller efterge återbetalningsskyldigheten till ett belopp för underåriga personer. Om nedsättning sker får alltså återbetalningsbeloppet, på sedvanligt sätt, bestämmas enligt bestämmelserna i rättshjälpslagen utan hänsyn tagen till minimi- regeln. Liksom tidigare bör återbetalningsskyldighet för denna kate- gori dömda endast komma i fråga i undantagsfall. Samma fråga som beträffande unga kan ställas även beträffande den som begått brott under påverkan av en allvarlig psykisk stör- ning. Det är enligt vår uppfattning rimligt att samma bestämmelser gäller för denna kategori dömda som för unga dömda. För när- varande efterges också regelmässigt återbetalningsskyldigheten, med hänsyn till den tilltalades personliga förhållanden, helt för denna kategori dömda. Det ska dock påpekas att inte heller denna kate- gori dömda generellt är befriade från återbetalningsskyldighet. En prövning ska ske i varje enskilt fall. Bestämmelsen om minimiavgift bör alltså inte heller gälla för fall där någon begått brottet under påverkan av en allvarlig psykisk stör- ning. I 31 kap. 1 § sista stycket RB anges att den som döms inte be- höver ersätta staten om det belopp som den tilltalade skulle vara skyldig att ersätta understiger en viss gräns som regeringen fast- ställt. Vi föreslår ingen ändring av denna bestämmelse, vilken alltså ska gälla även fortsättningsvis. Kostnader i högre rätt När det gäller återbetalningsskyldighet för kostnader i överrätt sägs i 31 kap. 10 § första stycket RB att denna ska bestämmas med hän- syn till utgången där. Vidare anges att högre rätts dom ska anses som fällande allenast då den tilltalade döms till påföljd som är att anse som svårare än den vartill lägre rätt dömt eller, om han frikänts av lägre rätt, finnes ha begått brottet eller av honom fullföljd talan inte föranleder ändring i lägre rätts dom. I andra stycket anges att om kostnad i högre rätt i mål angående fråga, som dit fullföljts särskilt, äge vad i detta kapitel stadgas om mål, som väckts vid lägre rätt, motsvarande tillämpning. Bestämmelsen i första stycket innebär bl.a. att högre rätt ska avräkna det som den dömde har fått betala i den lägre rätten vid bestämmande av återbetalningsskyldigheten i den högre rätten. Inne- börden av bestämmelsens andra stycke är att första styckets bestäm- melser ska ha motsvarande tillämpning. Vi föreslår ingen ändring såvitt avser bestämmelserna i para- grafen. Det innebär att beräkningen av återbetalningsskyldigheten, på samma sätt som sker , ska göras på grundval av den sammanlagda kostnaden i samtliga instanser. Mot bakgrund av förslaget om en miniminivå för återbetalningsskyldigheten kan det komma att innebära att utrymmet för återbetalningsskyldighet i de högre instanserna kan komma att utvidgas. Förslag: En bestämmelse om att förundersökningsledare ska informera den misstänkte om vilka bestämmelser som gäller för återbetalningsskyldiget för kostnader för offentliga försvarare ska införas. När förundersökningen bedrivits så långt att någon är skäligen miss- tänkt för brott ska den misstänkte, när han eller hon hörs, under- rättas om misstanken (23 kap. 18 § RB). Enligt 12 § förundersök- ningskungörelsen (1974:948) ska den misstänkte i samband med underrättelsen få information om rätten att redan under förunder- sökningen anlita biträde och försvarare samt om vad som gäller för att offentlig försvarare ska förordnas. Det är alltid rätten som prövar frågan om rätten till offentlig försvarare (21 kap. 4 § RB). Om det inte är uppenbart att den misstänkte saknar behov av det ska offentlig försvarare alltid förordnas för en misstänkt person som inte fyllt (24 § LUL). Undersökningsledaren ska göra en anmälan om det till rätten. Motsvarande skyldighet att göra anmälan till rätten finns i 23 kap. 5 § RB vad gäller misstänkta . Mot bakgrund av vårt förslag om en miniminivå när det gäller återbetalningsskyldigheten är det viktigt att en misstänkt person på ett så tidigt stadium som möjligt får klart för sig vilka regler som gäller för denna. Tydlig information till den som är misstänkt för brott är en viktig del i hela rättsprocessen. Hur återbetalnings- skyldigheten ser ut är, enligt många av de företrädare för rätts- väsendet som vi talat med, en viktig faktor för den som överväger att begära en offentlig försvarare. Det är en fördel för den miss- tänkte att i vart fall någorlunda kunna förutse vilka kostnader ett offentligt försvar skulle kunna medföra för denne. Det kan mot denna bakgrund vara lämpligt att förundersök- ningsledare, i samband med att de ger information om rätten att redan under förundersökningen anlita biträde och försvarare, infor- merar även om vilka regler som gäller för återbetalningsskyldigheten. Det är sannolikt så att sådan information ges . Eftersom vi föreslår en skärpt återbetalningsskyldighet blir det än viktigare att informationen ges i ett tidigt skede. Det är också viktigt att andra myndigheter, t.ex. domstolar, tillhandahåller sådan information, vilket sker . För det fall förslag om gratis rådgivning genomförs torde information om återbetalnings- skyldighet kunna lämnas även inom ramen för den verksamheten. Vi rekommenderar att informationen om återbetalningsskyldighet ges skriftligen. Det kan vara lämpligt att och andra berörda myndigheter tillsammans tar fram en broschyr för ända- målet. Att myndigheter ska lämna upplysningar, ge vägledning och annan sådan hjälp till enskilda i frågor som rör myndighetens verksam- hetsområde följer av 4 § förvaltningslagen (1986:223). Av bestäm- melsen framgår även att hjälpen ska lämnas i den utsträckning som är lämplig med hänsyn till frågans art, den enskildes behov av hjälp och myndighetens verksamhet. Förvaltningslagen gäller för förvalt- ningsmyndigheternas handläggning av ärenden och domstolarnas handläggning av förvaltningsärenden. Regler om myndigheternas serviceskyldighet och samverkan återfinns i 4–6 §§ förvaltnings- lagen. Bestämmelserna gäller även annan förvaltningsverksamhet hos myndigheterna. För domstolarna gäller vidare att de även i den del av sin verksamhet som inte omfattas av förvaltningslagens bestämmelser i lämplig utsträckning ska lämna upplysningar till en- skilda i frågor som rör den verksamheten.46 Det är alltså bestäm- melsen i förvaltningslagen som utgör grunden för myndigheternas serviceskyldighet. Att informera en rättssökande om vilka bestämmelser som gäller, t.ex. för återbetalningsskyldiget, torde enligt vad som redogjorts för ovan ligga inom ramen för aktuella myndigheters service- skyldighet. För att säkerställa att informationen ges i ett så tidigt skede som möjligt kan det dock vara lämpligt att särskilt reglera denna informationsskyldighet för förundersökningsledares del. Det är oftast polisen som har den inledande kontakten. En sådan be- stämmelse kan lämpligtvis ges i 12 § förundersökningskungörelsen (1947:948). Vi har valt att lämna förslag på förordningstext i denna del. Några bestämmelser i övrigt torde inte behövas. Återbetalningsskyldighet vid ärenden om undanröjande av påföljd m.m. Förslag: Återbetalningsskyldigheten för dömda ska gälla även i förfarande som avser undanröjande av påföljd och ådömande av annan påföljd för brott eller som avser annan åtgärd i fråga om ådömd påföljd. I dessa fall ska bestämmelserna i 31 kap. rätte- gångsbalken om återbetalningsskyldighet för den tilltalade gälla. Som redogjorts för (avsnitt 8.3.1) föreligger ingen återbetalningsskyldighet för kostnader för offentliga försvarare i ärenden om bl.a. undanröjande av påföljd. Av 19 § andra stycket lagen (1946:804) om införande av nya framgår att vad i nya är föreskrivet angående brottmål ska, om inte annat är föreskrivet, i tillämpliga delar gälla, då mot någon, som blivit dömd för brott, vid domstol inleds förfarande, som avser undanröjande av påföljd och ådömande av annan påföljd för brott eller som avser annan åtgärd i fråga om ådömd påföljd; är han eller hon för verkställighet av påföljd intagen i anstalt eller särskilt ung- domshem som avses i första stycket, ska han eller hon anses som 46 13 § förordningen (2003:234) om tiden för tillhandahållande av domar och beslut, m.m. häktad för brottet. Har offentlig försvarare förordnats för den dömde, ska ersättning till försvararen alltid betalas av staten. Någon återbetalningsskyldighet ska alltså inte åläggas i dessa fall. Bestämmelsen innebär att det som i rättegångs- balken är föreskrivet angående brottmål, om inte annat är före- skrivet, ska gälla i tillämpliga delar när det mot någon som blivit dömd för brott vid domstol inleds ett förfarande som avser undan- röjande av påföljd och ådömande av annan påföljd för brott eller som avser annan åtgärd i fråga om ådömd påföljd. Andra stycket anses böra tillämpas analogt i det fallet att det är den som är dömd för brottet som inleder förfarandet. Endast i bötesverkställighets- lagen (1979:189) har fullständiga bestämmelser beträffande förfar- andet vid domstolen och den dömdes processuella befogenheter i här avsedda fall meddelats. Processlagberedningen övervägde att för samtliga nu berörda fall föreskriva handläggning i den för brott- mål i allmänhet föreskrivna ordningen.47 Med hänsyn till pröv- ningens begränsade omfattning fann beredningen det dock inte nödvändigt att huvudförhandling gjordes obligatorisk. I övrigt torde emellertid enligt beredningen den dömde i processuellt hänseende böra likställas med den som tilltalats för brott.48 Den dömde borde sålunda ha rätt att få biträde av offentlig försvarare. Har offentlig försvarare förordnats för den dömde, ska ersättning till försvararen alltid betalas av staten. Det kan argumenteras för att återbetalningsskyldighet bör åläggas den dömde även i förevarande fall. Om en dömd fått förmånen av en icke frihetsberövande påföljd men missköter sina åtaganden är det rimligt att kräva att han eller hon själv får stå kostnaderna för det förfarande som detta orsakat. Vi kan inte finna några tillräckligt bärande skäl till varför dessa försvararkostnader ska undantas från återbetalningsskyldighet. Vi föreslår därför att återbetalningsskyldigheten för dömda ska om- fatta även dessa förfaranden. Bestämmelserna i 31 kap. RB om åter- betalningsskyldighet för den tilltalade bör därvid gälla. En bestäm- melse härom bör införas i lag. Det bör påpekas att hänvisningen till 31 kap RB omfattar samt- liga bestämmelser i det kapitlet som rör återbetalningsskyldighet 47NJA II 1947 s. 67. 48NJA II 1947 s. 67 f. för en tilltalad, dvs. även bestämmelser som avser en tilltalad som frikänns. Om t.ex. en påföljd inte undanröjs, trots yrkande därom, får det likställas med ett frikännande vid bedömning av återbetal- ningsskyldigheten. Skärpt återbetalningsskyldighet vid förfall på grund av klagandens frånvaro vid förhandling i överrätt Förslag: En särskild bestämmelse bör införas som innebär att en tilltalad får ersätta staten hela kostnaden för vad som betalats av allmänna medel i ersättning till försvarare, och i förekommande fall vissa andra biträden, i överinstansen om målet på grund av omständigheter hänförliga till den tilltalade förfaller. I dessa fall ska inte begränsningen i 31 kap. 1 § tredje stycket rättegångs- balken gälla. Inte heller ska bestämmelserna om jämkning i 31 kap. 3 och 4 stycket gälla i dessa fall. Jämkning ska endast kunna ske på grund av den tilltalades personliga förhåll- anden. Någon hänsyn ska inte tas till vad den tilltalade till staten fått återbetala när det gäller sådana kostnader i lägre rätt. Det sagda ska dock inte gälla om den tilltalade haft laga förfall för sin utevaro som inte kunnat anmälas eller om målet åter- upptas. Den skärpta återbetalningsskyldigheten i detta fall gäller endast för kostnader i den instans där kostnaderna uppkommit. Under utredningsarbetet har en del hovrättsdomare fört fram önske- mål om att bestämmelser som rör återbetalningsskyldighet i hov- rätt ska ses över för fall där en tilltalad inte kommer till en huvud- förhandling och överklagandet förfaller. Syftet med frågeställningen har uppgetts vara av såväl kostnadsbesparande som handlingsdiri- gerande karaktär. En tilltalad som överklagar ett mål får naturligtvis i de allra flesta fall anses ha en reell vilja att få ett mål prövat i högre instans. I en del fall, när överklagande skett, kan dock en tilltalad av olika skäl inte längre vilja få överklagandet prövat. I många fall finner då den tilltalade skäl att efter överklagandet men innan huvudförhandling återkalla sitt överklagande varpå målet i de flesta fall kan avskrivas utan större kostnader som följd. I en del fall underlåter dock den tilltalade att meddela överinstansen att han eller hon inte längre önskar få målet överprövat. I dessa fall planeras för och kallas till huvudförhandling. Om den tilltalade inte kommer till huvudför- handlingen förfaller målet vanligtvis, om förutsättningar härför finns. Att ett överklagande förfaller innebär i praktiken att överrätten skriver av målet och att den överklagade domen står fast. I angivna fall uppstår högre kostnader, i många fall både för den enskilde och för staten, som hade kunnat undvikas om den tilltalade i stället valt att återkalla målet. Mot bakgrund av vårt övergripande uppdrag att överväga kost- nadsdämpande åtgärder karaktär finns anledning att överväga om andra regler bör gälla för den tilltalades återbetalningsskyldighet i fall där målet förfallit på grund av att den tilltalade inte kommit till huvudförhandlingen. Bestämmelser om hur hovrätten ska handlägga ett brottmål när en part inte kommer till en huvudförhandling i hovrätten finns i 51 kap. 21 § RB. Om en enskild klagande uteblir från sammanträde för huvudförhandling, förfaller överklagandet. Överklagandet ska också förfalla om en enskild klagande som förelagts att inställa sig personligen endast inställer sig genom ombud och hovrätten inte anser sig kunna avgöra målet (51 kap. 21 § första stycket RB). Bestämmelsen gäller oavsett om det är den tilltalade eller måls- äganden som är klagande. Har både åklagaren och målsäganden över- klagat medför målsägandens utevaro att hans eller hennes överklag- ande förfaller även om målet i övrigt prövas.49 Det vill synas som om detta uttalande tar sikte på den situationen att målsäganden överklagat när det gäller ett enskilt anspråk.50 Skulle i mål om all- mänt åtal såväl åklagaren som målsäganden ha överklagat när det gäller ansvarsfrågan är målsägandens överklagande i den delen inte 49Se Fitger m.fl., (version t.o.m. , Zeteo), kommentaren till 51 kap. 21§ med där angivna hänvisningar. 50Se Fitger m.fl., (version t.o.m. , Zeteo), kommentaren till 51 kap. Om av dem endast åklagaren inställt sig till huvud- förhandlingen, kan därför målsägandens överklagande inte tillåtas förfalla.51 Enligt fjärde stycket i samma bestämmelse får hovrätten avgöra målet om en enskild klagande som förelagts att inställa sig person- ligen endast inställer sig genom ombud. Någon närmare reglering av förutsättningarna för när överklag- andet ska förfalla eller när målet ska avgöras i sak framgår inte av bestämmelsen. I praktiken är det vanliga att hovrätten i en sådan situation beslutar att överklagandet förfaller. Att en enskild klagande ska ha upplysts om påföljder av att inte inställa sig till huvudförhandlingen framgår av 51 kap. 16 § RB. Enligt bestämmelsen i 51 kap. 22 § RB ska hovrätten, om över- klagandet förfallit enligt 51 kap. 21 § RB, på ansökan av klaganden återuppta målet, om han för sin utevaro eller underlåtenhet att in- finna sig personligen hade laga förfall som han inte kunde anmäla . En sådan ansökan om återupptagande ska, enligt bestämmel- sens andra stycke, göras skriftligen från den dag då beslutet meddelades. Om klaganden sedan målet återupptagits uteblir eller inte följer ett föreläggande att infinna sig personligen, har han inte rätt att få målet återupptaget. Frågan om vad som utgör laga förfall regleras i 32 kap. 8 § RB. I den bestämmelsen anges att laga förfall är, då någon genom avbrott i allmänna samfärdseln, sjukdom eller annan omständighet, som han ej bort förutse eller rätten eljest finner utgöra giltig ursäkt, hindrats att fullgöra vad honom ålegat. Vidare anges att såsom laga förfall för part ska också anses, då för ombud, som av parten vidtalats, förelegat hinder, som sagts, och annat ombud ej kunnat ställas. Av 32 kap. 6 § RB följer att om det är sannolikt att den som underlåtit att enligt rättens beslut infinna sig vid rätten eller i övrigt fullgöra något i rättegången har laga förfall för sin underlåtenhet, ska denna inte leda till någon påföljd för honom eller på annat sätt läggas honom till last i rättegången. Av andra stycket angiven para- graf följer att om någon har gjort sig skyldig till underlåtenhet som avses i första stycket men det på grund av någon särskild omstän- dighet kan antas att han har laga förfall, ska han beredas tillfälle att 51 Se Fitger m.fl., (version t.o.m. , Zeteo), kommentaren till 51 kap. 21 §. komma in med utredning om detta. Rätten ska därvid uppskjuta frågan om utdömande av påföljd eller om annan åtgärd på grund av underlåtenheten. En tilltalad med offentlig försvarare som uteblivit blir i samband med beslutet om att överklagandet förfaller normalt ålagd att betala försvararkostnaderna, och i förekommande fall kostnader för vissa andra biträden, t.ex. kostnader för målsägandebiträden och särskilda företrädare för barn. Vanligtvis sker detta enligt bestämmelserna i 31 kap. 1 och 10 §§ RB. Vilka kostnader som omfattas av den dömdes återbetalnings- skyldighet anges i 31 kap. 1 § RB (se ovan). Av 31 kap. 10 § RB framgår att om mål fullföljs från lägre rätt, ska skyldigheten att ersätta rättegångskostnad i högre rätt bestämmas med hänsyn till rättegången därstädes.