sou · H2B331 · 2014-05-20 00:00:00 — En liknande bedömning kan göras i fall då arbetstagaren har en särskild anledning att misstänka att arbetstagaren skulle drabbas av repressalier om arbetstagaren vänder sig till arbetsgivaren med uppgifter om allvarliga missförhållanden, t.ex. på grund av arbets- givarens tidigare agerande i liknande situationer. Även om det är den person som arbetstagaren ska påtala ett eventuellt missförhållande för som är den person som är ansvarig för missförhållandet kan arbetstagaren ha befogad anledning att slå larm externt direkt. Det kan t.ex. vara arbetsgivaren själv, om arbetsgivaren är en fysisk person, som begått brott. Befogad anledning att slå larm externt direkt kan också föreligga i andra situationer. Inom punkten b) ryms också situationer där arbetstagaren slagit larm internt men kravet på att arbetsgivaren inte vidtagit skäliga åtgärder med anledning av larmet inte är uppfyllt. Så kan t.ex. vara fallet om arbetstagaren slagit larm internt och fått besked att arbetsgivaren ska återkoppla med vilka åtgärder som arbetsgivaren vidtar med anledning av larmet men den utlovade återkopplingen uteblir. Det kan då, beroende på omständigheterna, vara befogat att arbetstagaren slår larm externt oavsett frågan om arbetsgivaren faktiskt vidtagit skäliga åtgärder. De förhållanden som ger arbetstagaren befogad anledning att slå larm externt ska föreligga för larmet. I punkten 2) anges vilken grad av säkerhet som måste föreligga utifrån det för arbetstagaren befintliga kunskapsunderlaget för att de sakförhållanden som arbetstagaren slår larm om externt är riktiga. Enligt bestämmelsen krävs det fog för att sakförhållandena är riktiga. Frågan om fog föreligger avgörs utifrån en objektiv måttstock med utgångspunkt i det underlag arbetstagaren har när larmet genomförs. Ogrundade eller enbart löst grundade misstankar räcker inte. Det ställs dock inte några särskilda krav på att arbets- tagaren vidtar undersökningar och kontroller för att säkerställa att uppgifterna är riktiga. Inte heller ställs det krav på arbetstagaren att bedöma om förut- sättningarna för stärkt skydd är uppfyllda, dvs. om förhållandena utgör ett brott med fängelse i straffskalan respektive ett därmed jämförligt missförhållande. Det ska vidare inte läggas på arbetstagaren att, när fråga är om brott, bedöma om graden skälig misstanke är uppfylld. Samtliga dessa frågor avgörs i stället genom en objektiv bedömning av det faktiska underlaget arbetstagaren har. Detta ligger i att prövningen av fog utgår från om de sakförhållanden som arbetstagaren slagit larm om varit riktiga. Följande exempel kan nämnas. En arbetstagare har iakttagit vissa omständigheter som föranleder arbetstagaren att tro att arbetsgivaren grävt ned tunnor med gift i. Arbetstagaren har sett hur omärkta tunnor grävts ned . Arbetstagaren har hört arbetsgivaren säga till någon att gifttunnor skulle grävas ned. Arbetstagaren har också sett att gifttunnor försvunnit från lagret. Arbetstagaren slår larm om att gifttunnor grävts ned. Fråga är om ett larm om ett allvarligt missförhållande. Det bör röra sig om att ett brott, med fängelse i straffskalan, har begåtts. Det sakförhållande som fogbedömningen ska avse handlar om att gift- tunnor grävts ned. Fogbedömningen utgår från det kunskapsunderlag arbets- tagaren faktiskt hade, dvs. vad arbetstagaren hört och sett. I exemplet består kunskapsunderlaget av att arbetstagaren har sett hur omärkta tunnor grävts ned , att arbetstagaren hört arbetsgivaren säga till någon att gifttunnor skulle grävas ned och att arbetstagaren sett att gifttunnor försvunnit från lagret. I exemplet har arbetstagaren haft fog för uppfattningen att sakförhållandet som larmet avsåg, nämligen att gifttunnor grävts ned, var riktigt. Det ovan beskrivna exemplet kan varieras på följande sätt. Arbetstagaren slår larm på samma kunskapsunderlag men påstår inte i larmet att gifttunnor faktiskt har grävts ned. I stället uppger sig arbetstagaren inte vara helt säker på uppgifterna men framhåller ändå att det finns tecken som med viss styrka talar för att företaget grävt ned gifttunnor. Även i detta fall slår arbetstagaren larm om ett allvarligt missförhållande, nämligen om ett förhållande som skäligen kan misstänkas avse brott (jämför kommentaren till 1 § andra stycket). Det sakförhållande som fogbedömningen ska avse handlar här om att gifttunnor kan misstänkas ha grävts ned. Även här utgår fogbedömningen från det kunskapsunderlag arbetstagaren faktiskt hade. Även i detta exempel har arbetstagaren haft fog för uppfatt- ningen att sakförhållandet som larmet här avsåg, dvs. att gifttunnor kunde misstänkas ha grävts ned, var riktigt. Arbetstagaren ska för larmet ha haft fog för uppfattningen att uppgifterna var riktiga. Enligt tryckfrihetsförordningen och yttrandefrihetsgrundlagen har var och en ett skydd mot åtgärder från myndigheter och andra allmänna organ. Bestämmelsen innebär en upplysning om det skydd mot repressalier som följer av tryckfrihetsförordningen och yttrandefri- hetsgrundlagen. Bestämmelsen har inte någon påverkan på det materiella skyddet för arbetstagare som slår larm. Det kan också understrykas att arbetstagare har grundlagarnas skydd oavsett hur arbetsgivaren har utformat de interna rutinerna för larm. Arbets- givaren kan således inte genom upprättande av interna rutiner inskränka den rätt och det skydd arbetstagarna har enligt grund- lagarna. Den som har tagit emot uppgifter enligt sådana interna rutiner som avses i 4 § får inte obehörigen röja uppgifter om den arbetstagare som slagit larm. I det allmännas verksamhet tillämpas i stället bestämmelserna i offentlighets- och sekretesslagen (2009:400). Förslaget behandlas i avsnitt 20.1. I bestämmelsen regleras en tystnadsplikt för den som mottagit ett internt larm enligt sådana interna rutiner som avses i 4 §. Tystnadsplikten gäller bara om det skett ett skyddat larm enligt 4 §. Det innebär att uppgifterna ska avse allvarliga missförhållanden i arbetsgivarens verksamhet. Vad som avses härmed behandlas i kommentaren till 1 §. Vidare måste larmet ha gjorts i enlighet med sådana interna rutiner som avses i 4 §. Vad som avses med sådana rutiner behandlas i kommentaren till 4 §. Vid andra interna larm har således inte den mottagande personen tystnadsplikt enligt bestämmelsen. Tystnadsplikten innebär att mottagaren inte obehörigen får röja uppgifter om den arbetstagare som slagit larm. Härmed avses röjande av identiteten på arbetstagaren. Inte endast namn, adress och andra personuppgifter kan avslöja identiteten på den arbets- tagare som slagit larm. I vissa fall kan även andra uppgifter avslöja identiteten, t.ex. uppgifter om arbetstagarens arbetsposition eller arbetsuppgifter. Tystnadsplikten förbjuder endast obehörigt röjande. Tystnads- plikten hindrar inte uppgiftslämnande som sker med stöd av lag, t.ex. rapporter eller anmälningar enligt lex och lex . Ett obehörigt röjande föreligger inte heller om arbetstagaren samtycker till att arbetstagarens identitet röjs. Tystnadsplikten hindrar inte heller behöriga personer som fullgör uppgifter enligt interna rutiner från att vid behov lämna över uppgifter om visselblåsarens identitet till andra behöriga personer. Genom att tystnadsplikten gäller den som har mottagit uppgifter enligt interna rutiner kan en behörig kedja av mottagare skapas. Andra stycket innehåller en hänvisning till offentlighets- och sekretesslagen (2009:400, OSL), när det gäller det allmännas verk- samhet. Undantag från skydd enligt lagen Den arbetstagare som genom att slå larm gör sig skyldig till brott har inte skydd enligt lagen. Förslaget behandlas i avsnitt 15.2.2. Av bestämmelsen framgår att undantag görs från lagens skydd om arbetstagaren gör sig skyldig till brott genom larmet. Med detta menas att det ska föreligga identifikation mellan larmhandlingen och den brottsliga handlingen. Sådan identifikation kan föreligga vid exempelvis brott mot rikets säkerhet och andra brott riktade mot staten (t.ex. spioneri, högförräderi, uppvigling, vårdslöshet med hemlig uppgift eller obehörig befattning med hemlig uppgift), brott mot författningsreglerad tystnadsplikt enligt 20 kap. 3 § , hot- och hetsbrott, t.ex. övergrepp i rättssak, olaga hot, hot mot tjänsteman eller hets mot folkgrupp och ärekränk- ningsbrott (förtal och förolämpning). Med brott avses enligt denna bestämmelse alla kriminaliserade handlingar, oavsett vilken straffskala brottet har. Det är arbetsgivaren som har bevisbördan för att arbetstagaren genom larmet begått ett brott. Beviskravet är detsamma som tillämpas när det i en uppsägningstvist uppkommer fråga om arbetstagaren gjort sig skyldig till brott. Beviskravet är således inte lägre än det beviskrav som skulle ställas i motsvarande brottmål.1 Har frågan om arbets- tagaren gjort sig skyldig till brott prövats i lagakraftvunnen dom tillmäts domen normalt betydande bevisverkan. Denna praxis tar särskilt sikte på fall i vilka avgörandet av brottmålet har fällts efter prövning av bevisning som sedermera inte förebringas i arbetstvisten. Om samma bevisning förebringas i arbetstvisten kan domstolen göra en självständig prövning av de omständigheter som lagts arbetstagaren till last.2 Om gärningen har internationella inslag är undantaget tillämpligt om arbetstagaren begått en gärning som enligt gällande svensk internationell straffrätt är straffbelagd och straffbar i . 1AD 1995 nr 121, AD 2003 nr 93 och AD 2005 nr 97. 2Se Lunning och Toijer (2010), s. 435 f., och (2013), s. 249, AD 1991 nr 76 och AD 2004 nr 2. En arbetsgivare som bryter mot 3 § ska betala skadestånd för den förlust som uppkommer och för den kränkning som har inträffat. Om det är skäligt, kan skadeståndet sättas ned eller helt falla bort. Förslaget behandlas i avsnitt 16.1. Av bestämmelsen framgår att arbetsgivarens brott mot repressalieförbudet i 3 § är skadeståndssanktionerat. Det är bara arbetsgivaren som kan bli skadeståndsskyldig enligt bestämmelsen. Någon skadeståndsskyldighet kan inte med stöd av lagen uppkomma för arbetstagaren eller för t.ex. någon annan som skulle kunna anses delaktig i repressalien mot arbetstagaren, t.ex. en kollega som trakasserar arbetstagaren. Skadeståndsskyldigheten omfattar till att börja med den förlust om uppkommer. Därmed avses s.k. ekonomiskt skadestånd av motsvarande slag som regleras i bl.a. 38 § LAS. Det ekonomiska skadeståndet är avsett att täcka den ekonomiska förlust som arbetstagaren har lidit till följd av repressalien. Genom det ekonomiska skadeståndet ska arbetstagaren försättas i samma situation som om arbetsgivaren inte vidtagit repressalien. Skadeståndsskyldigheten omfattar också den kränkning som har inträffat, dvs. allmänt skadestånd eller ideellt skadestånd av motsvarande slag som regleras i bl.a. 38 § LAS. Storleken på det allmänna skadeståndet är, liksom enligt t.ex. 38 § LAS, beroende på omständigheterna i det enskilda fallet. Därvid kan arbetstagarens agerande beaktas. Enligt andra stycket kan skadeståndet sättas ned eller helt falla bort, om det är skäligt. Denna möjlighet till jämkning av skadestånd motsvarar vad som gäller enligt t.ex. 38 § LAS. Jämkning kan ske av såväl ekonomiskt som allmänt skadestånd. Jämkning kan innebära att skadeståndet sätts ned eller att skadeståndsskyldigheten helt bortfaller. Vid prövningen av om jämkning bör ske kan praxis avseende 38 § LAS tjäna som vägledning. Således kan beaktas t.ex. att arbetstagaren själv medverkat till den uppkomna situationen och att arbetsgivaren snabbt vidtar rättelse.3 3 Se bl.a. Lunning och Toijer (2010), s. 770 f. Mål om tillämpningen av denna lag ska handläggas enligt lagen (1974:371) om rättegången i arbetstvister. När någon för talan mot en arbetsgivare ska följande bestämmelser i lagen (1976:580) om medbestämmande i arbetslivet tillämpas: –64 § om tidsfrist för påkallande av förhandling, –65 § om tidsfrist för väckande av talan, –66 § om förlängd tidsfrist för den som inte företräds av en arbetstagarorganisation, och –68 § om förlorad talerätt på grund av preskription. Förslagen behandlas i avsnitt 17.1 och 17.4. Paragrafens första stycke anger vilka processuella regler som ska tillämpas i tvister enligt lagen. Tillämpningen av lagen ska hand- läggas enligt lagen (1974:371) om rättegången i arbetstvister. I andra stycket finns hänvisningar till preskriptionsreglerna i MBL. Bestämmelsen innebär i huvudsak att arbetstagarorganisationen ska påkalla förhandling efter det att den fått kännedom om den omständighet som yrkandet hänför sig till. Talan ska därefter väckas efter det att förhandlingen avslutats. Om organisationen försuttit någon av tidsfristerna, får den enskilde väcka talan inom efter det att fristen löpt ut. Om arbetstagaren inte företräds av organisationen, ska han eller hon väcka talan efter det att han eller hon fått kännedom om den omständighet vartill yrkandet hänför sig. Om den som anser sig ha blivit utsatt för repressalier av arbetsgivaren som strider mot denna lag visar omständigheter som ger anledning att anta att så är fallet, är det arbetsgivaren som ska visa att sådana repressalier inte har vidtagits. Förslaget behandlas i avsnitt 17.3. Paragrafen innehåller lagens bevisregel. Bevisregeln är utformad efter mönster av 6kap. 3 § diskrimineringslagen. Den är uppdelad i ett första led där bevisbördan åvilar arbetstagaren och ett andra led där bevisbördan övergått på arbetsgivaren. Det rör sig, som framgår av NJA 2006 s. 170, om en presumtionsregel. Arbetstagaren ska för sin del visa omständigheter som ger anledning att anta att han eller hon blivit utsatt för repressalier av arbetsgivaren som strider mot lagen. Sådana omständigheter kan exempelvis bestå i att arbetsgivaren behandlat arbetstagaren mindre förmånligt än dennes kollegor, där situationerna är helt jämförbara med undantag för att arbetstagaren slagit larm och kollegorna inte har gjort det. Lyckas arbetstagaren styrka dessa omständigheter skapas en presumtion för att det finns ett orsakssamband mellan repressalien och larmet. För att undgå skadeståndsskyldighet måste arbetsgivaren motbevisa presumtionen, genom att exempelvis visa omständigheter som ger stöd för att den vidtagna åtgärden haft andra orsaker än larmet. Denna lag träder i kraft . Förslaget behandlas i kapitel 22. Lagen ska träda i kraft . Några övergångs- bestämmelser behövs inte. 24.2 Förslaget till lag om ändring i arbetsmiljölagen (1977:1160) Förslaget innebär att följande nya fjärde stycke införs i bestämmelsen. Arbetsgivaren ska även i den utsträckning verksamheten kräver det antingen se till att det finns rutiner för sådana interna larm som avses i lagen (201x:000) om stärkt skydd för arbetstagare som slår larm om allvarliga missförhållanden eller vidta andra åtgärder som underlättar sådana larm. Förslaget behandlas i kapitel 19. Paragrafen innebär en skyldighet för arbetsgivare att i den utsträckning verksamheten kräver det vidta åtgärder som skapar förutsättningar för att arbetstagare slår larm internt. Bestämmelsen innebär dock inte några krav på arbetsgivaren att hjälpa arbets- tagaren att slå larm i det enskilda fallet. Skyldigheten fullgörs inom ramarna för det systematiska arbetsmiljöarbetet och de principer som gäller för det systematiska arbetsmiljöarbetet ska också, i tillämpliga delar, styra bedömningen av fullgörandet av skyldig- heten. Av bestämmelsen följer endast skyldigheter för arbetsgivaren. Bestämmelsen ger inte någon skyldighet för arbetstagare att använda de rutiner eller andra system som arbetsgivaren inrättar. Det är endast interna larm som arbetsgivaren behöver underlätta enligt den nu behandlade bestämmelsen. Bestämmelsen innebär således inte någon skyldighet för arbetsgivare att vidta några åtgärder för att underlätta externa larm. Skyldigheten är tvingande och kan inte avtalas bort. Den påverkas inte heller av om parterna på arbetsmarknaden avviker genom kollektivavtal från lagen om stärkt skydd för arbetstagare som slår larm om allvarliga missförhållanden. Skyldigheten är dock inte absolut utan gäller bara i den utsträckning verksamheten kräver det. Det är således den enskilda verksamhetens behov som avgör omfattningen av arbetsgivarens skyldigheter. Av detta följer att varje arbetsgivare är skyldig att själv göra en bedömning av verksamhetens behov i detta avseende och att vidta behövliga åtgärder. Detta är knutet till det systematiska arbetsmiljöarbetet. Ofta torde några åtgärder inte krävas i enkla verksamheter med få anställda. När det gäller verk- samheter med fler än 20–25 anställda torde det däremot som regel krävas att någon form av åtgärder vidtas. Frågan om vilka åtgärder verksamheten kräver får avgöras utifrån en bedömning av riskförhållandena i verksamheten och graden av öppenhet på arbetsplatsen. Bland de risker som kan vägas in kan nämnas risker för hälsa, säkerhet, miljö och korruption. Däremot krävs det inte konkreta misstankar om missförhållanden eller dylikt för att det ska anses krävas åtgärder för att underlätta interna larm. Åtgärderna kan avse interna rutiner eller andra åtgärder. Med interna rutiner avses en ordning för hur arbetstagare slår larm. Rutinerna ska vara kända för arbetstagare som berörs av rutinerna. Rutinerna, i den mån sådana behövs, ska utformas på ett sådant sätt att de tillgodoser de behov som den enskilda verksamheten har. I vissa fall kan det vara tillräckligt med andra åtgärder, vilka kan avse t.ex. tillfälliga informationsinsatser, att frågor om interna larm behandlas vid möten eller medarbetarsamtal. 24.3Förslaget till lag om ändring i offentlighets- och sekretesslagen (2009:400) Arbetstagare som slår larm Sekretess gäller för uppgift om en arbetstagare som slagit larm enligt lagen (201x:000) om stärkt skydd för arbetstagare som slår larm om allvarliga missförhållanden, om det inte står klart att uppgiften kan röjas utan att arbetstagaren lider men. För uppgift i en allmän handling gäller sekretessen i högst . Förslaget behandlas i avsnitt 20.2. Bestämmelsen i första stycket innebär att sekretess gäller identiteten på en arbetstagare som slår larm oavsett i vilket sammanhang uppgifterna förekommer. Detta innebär att sekretessen gäller hos myndigheter, och kommunala beslutande församlingar (2 kap. 1 och 2 §§ OSL). Sekretessen gäller om det inte står klart att uppgiften kan röjas utan att arbetstagaren lider men. Sekretessen gäller inte om endast någon annan, t.ex. en anhörig till arbetstagaren, lider men. Sekretessen gäller för uppgifter som avslöjar arbetstagarens identitet. Däremot omfattas inte uppgifter i övrigt av denna sekretess. Bestämmelsen blir tillämplig t.ex. när en arbetstagare vänder sig till en myndighet med ett larm enligt 5 § eller när en arbetstagare som är anställd hos en myndighet gör ett internt larm enligt 4 §. Bestämmelsen är också tillämplig om uppgiften om att en arbetstagare slagit larm på något annat sätt förekommer i en verksamhet som omfattas av OSL. Det kan t.ex. vara så att uppgiften att en arbetstagare i ett bolag slagit larm, internt eller externt, råkar nämnas i handlingar i ett myndighetsärende av vilket slag som helst. Sekretessen gäller då uppgiften om arbetstagarens identitet. Enligt andra stycket gäller sekretessen för uppgift i en allmän handling i högst . Förslaget innebär att följande nya strecksats införs i bestämmelsens första stycke, andra punkten. – lagen (201x:000) om stärkt skydd för arbetstagare som slår larm om allvarliga missförhållanden. Förslaget behandlas i avsnitt 17.2. Ändringen innebär att det i domstol i mål om tillämpningen av lagen gäller sekretess om en enskilds personliga eller ekonomiska förhållanden, om det kan antas att den enskilde eller någon närstående till denne lider avsevärd skada eller betydande men om uppgiften röjs och uppgiften förekommer i mål enligt lagen. Sekretessen kan gälla även uppgifter om andra än arbetstagaren som slagit larm. , , , A., , G. och , M. (2010), Korruption, maktmissbruk och legitimitet, . Arntzen de Besche (2013), Rapport til Arbeidsdepartementet, Evaluering av varslingsreglene. Article 29 Data Protection Working Party (2006), Opinion 1/2006 on the application of EU data protection rules to internal whistleblowing schemes in the fields of accounting, internal accounting controls, auditing matters, fight against bribery, banking and financial crime. AstraZeneca, , material tillgängligt på dex.html []. AstraZeneca, Etiska regler, tillgängliga på . pdf []. Banisar, D. (2006), Whistleblowing: International standards and developments, de investigaciones sociales, UNAM. , O., Lunning, L. och Toijer, G. (1997), Medbestäm- mandelagen – Lagtext med kommentarer, 2 uppl., Publica. Bowers, J., Fodder, M., , J. och , J. (2010), Whistleblowing: law and practice, . (2008), Whistleblowing in the Australian Public Sector, Enhancing the theory and practice of internal witness management in public sector organisations. Brå (2007), Fina Fasader med Fixade Fakturor – Kriminella entreprenader i byggbranschen, Rapport 2007:18. , B., , A., , L. och , T. (2011), Anställningsskyddslagen, Med kommentar, 11 uppl., . (1999a), Criminal on Corruption, Explanatory Report, ETS No. (1999b), Civil on Corruption, Explanatory Report, ETS No. Cullen, W. (1990), Public Inquiry into the Piper Alpha disaster, Cm. 1310, Stationery Office Books. Dasgupta, S. och Kesharwani, A. (2010), Whistleblowing: A Survey of Literature, the , volym IX, nummer 4. Datainspektionen (2010), Vägledning för bolag, Ansvaret för person- uppgifter som hanteras i system för whistleblowing. Ds Ju 1985:4, Remissyttranden över yttrandefrihetsutredningens betänkande (SOU 1983:70) yttrandefriheten. Ds 1990:83, Remissyttranden över betänkande (SOU 1990:12) Meddelarrätt. Ds 2001:9, Yttrandefrihet för privatanställda. Ds 2002:56, arbetsrätt för ett föränderligt arbetsliv. , B. och , S. (2009), Preskription i arbetsrätten: vägledning för praktiker, juridik. Etisk plattform inom vård och omsorg (2013), Överenskommelse om en Etisk Plattform för öppenhet om kvalitet, ekonomi och anställningsvillkor hos utförare inom vård och omsorg med offentlig finansiering, tillgänglig på =784815a9-4c22-48a3-b4a2- 50edb4785ee5&FileName=Etisk+plattform+13-09-23.pdf [2014- 04-29]. Fafo (2014), Evaluering av varslerbestemmelsene, 2014:05. Fahlbeck, R. (2013), Lagen om skydd för företagshemligheter, En kommentar och rättsöversikter, 3 uppl., gula bibliotek. , S. och Stüber, E. (2010), Diskrimineringslagen, En kommentar, gula bibliotek. (2013), Yttrandefrihet och whistleblowing, Om gränserna för anställdas kritikrätt, Premiss Förlag. i (2013), Tillitens gränser, slutbetänkande. Group of States against Corruption (2005), Second Evaluation Round, Evaluation Report on , Adopted by GRECO at its 22nd Plenary Meeting, 14 – 18 2005. Group of States against Corruption (2007), Seventh General , Adopted by GRECO at its 32nd Plenary Meeting, 19 – 23 2007. Group of States against Corruption (2007a), Second Evaluation Round, Compliance Report on , Adopted by GRECO at its 33rd Plenary Meeting, 29 – 1 2007. , Whistleblowerfunktion, material tillgängligt på politik/beslut-insyn-och-rattskerhet/intern-kontroll-och- oppenhet/whistleblowerfunktion/!ut/p/b1/04_Sj7Q0tzS1MDE yNNKP0I_KSyzLTE8syczPS8wB8aPM4kMNDQItnAwdDSw C3V0NPJ38wrxMAy0M3I1MgAoigQoMcABHA0L6_Tzyc1P 1c6NyLACD_qL6/dl4/d5/L2dBISEvZ0FBIS9nQSEh/ [2014- 04-29]. (2009), Enemies of the People Whistle-Blowing and the Sociology of Tragedy, Studies in Sociology. , U-C., , S-A. och , R. (2008), När man måste säga ifrån, Om kritik och whistleblowing i offentliga organisationer, Natur & Kultur. , A. O. (1970), Exit, Voice and Loyalty: responces to decline in firms, organizations, and states, . , och , E. (2012), Medbestämmandelagen med kommentar, 5 uppl., . , E., Stjernquist, N., , M., , M. och , G. (2012), Grundlagarna, Regeringsformen, , Riksdagsordningen, 3 uppl., juridik. Inquiry into the supervision of (1992), Cm. Inspektionen för vård och omsorg (2014), Tillsynsrapport, Tillsynens viktigaste iakttagelser .