sou · H2B325 · 2014-04-25 00:00:00 — I andra fall innehåller förordningen bestämmelser som kan tolkas som att de reglerar bo- utredningsmän. Det gäller framför allt bestämmelserna i artikel 3.2. Där anges att med domstol avses i förordningen alla rättsliga myndigheter och alla andra myndigheter och rättstillämpare som har behörighet i arvsfrågor och som utövar rättsliga funktioner eller agerar genom delegering från en rättslig myndighet eller agerar under kontroll av en rättslig myndighet. Såvitt gäller andra myndig- heter än rättsliga myndigheter och såvitt gäller rättstillämpare krävs dock för att dessa ska jämställas med domstol att de garanterar opartiskhet och samtliga parters rätt att bli hörda samt att deras beslut enligt lagen i den medlemsstat där de är verksamma kan bli föremål för överklagande eller förnyad prövning vid en rättslig myndighet och har liknande giltighet och verkan som ett beslut av en rättslig myndighet i samma fråga. Som närmare utvecklats i kapitel 5 anser jag att det finns för- utsättningar för att bedöma att skiftesman i det svenska rätts- systemet uppfyller de krav som ställs i arvsförordningen för att kunna omfattas av begreppet domstol i förordningen. Jag anser således att begreppet domstol i arvsförordningen omfattar skiftes- man. En boutredningsman är som redan nämnts utan särskilt för- ordnande även skiftesman. Det gäller dock inte om en delägare utsetts till boutredningsman. En oberoende skiftesman omfattas också enligt min bedömningen av arvsförordningens domstols- begrepp. En testamentsexekutor är liksom boutredningsman utan särskilt förordnande skiftesman. Det gäller dock inte om någon annan redan har förordnats som skiftesman eller om testaments- exekutorn är dödsbodelägare. En testamentsexekutor har inte utsetts av domstol. Testamentsexekutorn utövar dock rättsliga funktioner som har lagts fast i lag. I vart fall en testamentsexekutor som är skiftesman uppfyller enligt min mening förutsättningarna i artikel 3.2 och bör alltså kunna betraktas som domstol i arvsförord- ningens mening. föreslog i betänkandet (SOU 1998:110) Makes arvsrätt, dödsboförvaltare och dödförklaring att boutred- ningsmanna- och skiftesmannainstitutet skulle slås ihop till ett nytt institut, dödsboförvaltare. Vid remissbehandlingen bemöttes för- slaget genomgående positivt. Bland annat anförde att det förslaget innebar en lämplig och önskvärd för- enkling av regelsystemet. Förslaget innehöll också en förstärkning av dödsboförvaltarens befogenheter jämfört med boutrednings- mannens. Även i den delen mottogs förslaget i huvudsak positivt. Eftersom boutredningsmän i de flesta fall utan särskilt förord- nande är även bodelningsförrättare/skiftesmän kan man fråga sig om det finns skäl att behålla uppdelningen i olika funktioner i den svenska äktenskaps- och arvslagstiftningen. Mot bakgrund av regle- ringen i arvsförordningen skulle det kanske vara önskvärt att för- enkla det svenska systemet. En nackdel med att slå samman institu- ten är dock att man då knappast skulle kunna ha kvar möjligheten att förordna en delägare i boet till boutredningsman. I fall då del- ägarna i princip är överens kan det ändå vara praktiskt att en av dem utses att vara boutredningsman. Även med hänsyn till kostnads- effektivitet kan det vara bra för dödsbon att ha kvar den möjlig- heten. Om det inte förordnats boutredningsman men däremot skiftes- man och det efter skiftet visar sig att viss egendom måste säljas för att genomföra skiftet, omfattar skiftesmans behörighet inte att genomföra den försäljningen. Detta förhållande kan skapa problem i bland annat den situationen att skiftesmannen ska tillämpa bestämmelsen i 23 kap. 3 § om rätt till lott i varje slag av egendom. kan därför en boutredningsman behöva för- ordnas för att genomföra en sådan försäljning efter skiftet. Denna nackdel är dock inte så tungt vägande. Ofta torde skiftesmannen kunna förordnas till boutredningsman. Ett annat alternativ kan vara att en delägare i dödsboet förordnas. Det finns en del skäl som talar för att en sammanslagning av instituten boutredningsman och skiftesman. Bilden är dock, som jag redan varit inne på, inte entydig. Frågan är då om reformbehovet är så särskilt starkt? Skulle en sammanslagning av instituten boutredningsman och skiftesman möjligen medföra att man därigenom kan undvika att uppdelningen får till effekt att det blir besvärligheter vid tillämpningen av arvsför- ordningens olika regler? Vid en genomgång av de bestämmelser i arvsförordningen som berörs har jag dock inte funnit någon regel som i det avseendet skulle medföra tillämpningssvårigheter. Inte heller i övrigt har jag funnit skäl för en sammanslagning av institu- ten baserat på förhållandet till arvsförordningen. Sammantaget är det min bedömning att det inte på grund av arvsförordningen är nödvändigt att införa ett nytt institut genom en sammanslagning av uppgifterna för boutredningsman och skiftes- man. Däremot anser jag att det i syfte att förenkla bedömningen av vilka boutredningsmän som kan vara att betrakta som domstolar i arvsförordningens mening och tillämpningen av artikel 29 i arvs- förordningen bör uppställas krav på oberoende boutredningsman i vissa fall samt införas en särskild benämning för oberoende bo- utredningsmän. Som närmare utvecklas nedan anser jag också att det av samma skäl finns anledning att i lagtext uttryckligen ange att dödsbodelägare inte får vara skiftesman. Av redogörelsen ovan framgår att en boutredningsman som också är dödsbodelägare inte omfattas av arvsförordningens domstols- begrepp. Det sagda följer redan av att en sådan boutredningsman inte uppfyller arvsförordningens krav på opartiskhet. För att under- lätta den praktiska tillämpningen bör det för oberoende boutred- ningsmän införas en särskild benämning, särskild boutredningsman. Det är dock inte fråga om ett nytt institut utan snarare en förtyd- Benämningen särskild boutredningsman bör användas såväl i nationella som internationella arvsärenden. Artikel 29 i arvsförordningen medger under vissa förutsätt- ningar att det i vissa avseenden görs undantag från arvsförordning- ens huvudregel om att den på arvet tillämpliga lagen ska tillämpas också på förfarandet (se kapitel 7). När har behörighet och utländsk rätt ska tillämpas på arvet kan domstolen, om den på arvet tillämpliga lagen inte innehåller regler om oberoende boutrednings- män, med stöd av artikel 29 bland annat förordna en boutrednings- man enligt de svenska bestämmelserna härom. Enligt 19 kap. 3 § ska val av boutredningsman träffas så att uppdraget kan förväntas bli utfört med den insikt som boets beskaffenhet kräver. Att en dödsbodelägare kan förordnas till boutredningsman följer av 19 kap. 3 § andra stycket . Även om det inte finns något direkt förbud däremot innebär 19 kap. 3 § att boutredningsmannen inte ska utses bland kretsen av dödsbodelägare om det råder oenighet mellan delägarna. När särskild dödsboförvaltning anordnats för egendom efter någon som vid sin död inte hade hemvist i riket får enligt 2 kap. 4 § IDL inte till boutredningsman utses dödsbodelägare eller annan vars rätt är beroende av utredningen och förvaltningen inte övertas av delägare. Bestämmelsen om krav på en oberoende boutrednings- man syftar till att säkerställa att utländska rättsägares intressen inte otillbörligen eftersätts.1 I tidigare lagstiftningsarbete har mot denna bakgrund föreslagits att bestämmelsen i 2 kap. 4 § IDL bör upp- hävas eftersom de skäl som ligger till grund för bestämmelsen ändå kan förväntas bli beaktade vid tingsrättens förordnande.2 För att det särskilda undantaget i artikel 29 beträffande utseende av och befogenheter för boutredningsmän ska vara tillämpligt när den på arvet tillämpliga lagen inte innehåller föreskrifter om bout- redningsmän i form av utomstående personer, fordras som angetts ovan att det i domstolslandets egna lag uppställs krav på oberoende boutredningsmän. Det torde alltså inte vara tillräckligt att dom- stolen vid förordnandet ska ta hänsyn till omständigheter som i praktiken innebär att en oberoende boutredningsman sannolikt ändå skulle förordnas. Jag anser därför att en bestämmelse om för- ordnande av oberoende boutredningsman bör behållas i den lag som kompletterar arvsförordningen. Artikel 29 kan bli tillämplig i samtliga de fall i vilka svensk internationell behörighet föreligger 1NJA II 1938 s. 236. 2SOU 1987:18 s. 304. och utländsk rätt ska tillämpas på arvet. Den nya bestämmelsen om krav på utseende av en oberoende boutredningsman bör därför ändras så att den omfattar dels situationer när den avlidne hade hemvist utomlands, dels situationer när utländsk rätt är tillämplig på arvet. Det innebär att kravet på en oberoende boutredningsman blir mer vidsträckt än vad som tidigare gällt. Krav på att boutred- ningsmannen ska vara oberoende kommer också att gälla när den avlidne hade hemvist i , såvida utländsk rätt ska tillämpas på arvet. Dödsbodelägare bör inte kunna förordnas till skiftesman Även om det i praktiken inte torde ske att en dödsbodelägare för- ordnas till skiftesman finns det inte några formella hinder i lag mot det. Att föreskriften om att en boutredningsman utan särskilt för- ordnande är skiftesman inte gäller om boutredningsmannen är del- ägare i boet följer dock av lag (se 23 kap. 5 § första stycket ärvda- balken som hänvisar till bland annat 17 kap. 1 § ). Det finns inga särskilda föreskrifter i 23 kap. 5 § om vem som får förordnas till skiftesman eller vilka kvalifikationer som krävs. Dock torde i huvudsak samma principer gälla som vid utse- ende av boutredningsman (19 kap. 3 § ). Val av skiftes- man bör alltså träffas så att uppdraget kan förväntas bli utfört med den insikt som boets beskaffenhet kräver, varvid särskilt avseende ska fästas vid förslag av delägarna. En eller flera fysiska eller juri- diska personer kan utses till skiftesman. För att underlätta den prak- tiska tillämpningen bör enligt min mening särskilt föreskrivas att till skiftesman endast får utses den som inte är dödsbodelägare eller annan vars rätt är beroende av utredningen. Vidare bör föreskrivas att endast den som förordnats till särskild boutredningsman är skiftesman utan särskilt förordnande. Detta innebär ingen ändring i förhållande till vad som redan gäller. 13.2.6Socialnämndens roll vid internationella arvsärenden Bedömning och förslag: I kompletterande bestämmelser till arvsförordningen införs, i syfte att säkerställa att egendom här i riket tas om hand, i avvaktan på omhändertagande av den eller de som är behöriga därtill enligt den på arvet tillämpliga lagen, en bestämmelse motsvarande den i 2 kap. 3 § IDL om anmälan till socialnämnden om det finns egendom i efter någon som vid sin död inte hade hemvist här. ska också kunna göra en anmälan till rätten om att egendomen ska av- trädas till provisorisk förvaltning av en särskild boutrednings- man. Reglerna i 2 kap. 1 och 2 §§ IDL, som anger såväl när dödsboför- valtningen ska äga rum i och när svenska bestämmelser ska tillämpas på förfarandet, innehåller inga materiella föreskrifter utan bestämmelserna hänvisar till (och ). Som närmare redogjorts för i avsnitten om behörighet och tillämp- lig lag (kapitel 6 och 7) innebär arvsförordningen att dessa regler inte kan behållas. Efter arvsförordningens ikraftträdande kommer både frågan om i vilket land boutredning och arvskifte ska ske (behörighet) och frågan om vilket lands lag som ska tillämpas på förfarandet att styras av förordningen. Utrymme för nationella reg- ler i ämnet finns inte. I 18 kap. 2 § finns regler om tillfällig vård av egen- dom i avvaktan på att den tagits om hand av samtliga dödsbodel- ägare och anmälan till socialnämnden. Regler om anmälan till social- nämnden och nämndens åtgärder i internationella arvsärenden finns i 2 kap. 3 § IDL. Egendom i efter någon som vid sin död inte hade hemvist här kan, såvida egendomen inte avträtts till för- valtning av boutredningsman, tas om hand av socialnämnden efter det att anmälan skett till nämnden (2 kap. 3 § första stycket IDL). Anmälan till socialnämnden behöver endast ske om boet inte redan avträtts till förvaltning av boutredningsman och det är den som har vård om egendomen eller är anhörig, medlem av det hushåll som den döde tillhörde, hyresvärd eller annan som är närmast till det som ska göra anmälan till socialnämnden. Med egendom avses också fordran hos gäldenär här i . Sedan anmälan gjorts till socialnämnden ska nämnden, såvida dödsboets egendom överstiger ringa värde, i sin tur göra anmälan till rätten som förordnar boutred- ningsman. Om egendomen är av ringa värde och består huvudsakligen av kontanter, kläder och andra lösören för personligt bruk, får social- nämnden överlämna egendomen till anhörig till den avlidne eller, om denne var utländsk medborgare, till konsul för det land han tillhörde (2 kap. 3 § andra stycket IDL). Enligt sistnämnda bestäm- melse får överlämnande dock ske först sedan kostnaderna här i riket för den avlidnes uppehälle, vård och begravning har betalats. Överlämnande får inte ske om det skulle medföra skada för någon rättsägare som är svensk medborgare eller som har hemvist här. Om det finns egendom här i landet efter någon som vid sin död inte hade hemvist här ska rätten enligt sistnämnda lagrum på an- mälan av socialnämnden förordna att egendomen ska avträdas till förvaltning av boutredningsman (2 kap. 3 § tredje stycket IDL). Bestämmelsen tar sikte på situationen att det här i riket finns egen- dom till ett icke ringa värde efter en avliden person med hemvist utomlands; egendomens avträdande till boutredningsman är då obligatoriskt. Syftet med bestämmelsen är att säkerställa att egen- dom här i riket efter en avliden person med hemvist utomlands tas om hand. Arvsförordningen utgår ifrån att behörigheten tillkommer dom- stolar och myndigheter i den medlemsstat där den avlidne hade hemvist vid sin död. Utgångspunkten är givetvis att även egendom i ska tas om hand av den som är behörig därtill enligt den lag som är tillämplig på arvet. kan inte bortses från att det finns ett praktiskt behov av regler som tillgodoser att egendom i tillfälligt tas om hand, trots att den avlidne hade hemvist i en annan medlemsstat. En sådan ordning är enligt min mening också förenlig med arvsförordningen. Tillfälliga (interimistiska) åt- gärder som kan vidtas enligt lagen i en medlemsstat får enligt arvs- förordningen begäras hos domstolarna i den staten, även om dom- stol i en annan medlemsstat är behörig att pröva arvsmålet i sak (artikel 19). Även om domsrätten tillkommer en annan medlemsstat anser jag alltså att det är förenligt med arvsförordningen och nödvändigt att föreskriva regler som avser att tillgodose att egendom efter en person som vid sin död inte hade hemvist här tas om hand på visst sätt. Som sagts ovan är utgångspunkten att egendomen ska tas om hand av den som är behörig därtill enligt den på arvet tillämpliga lagen. Om så inte sker bör det liksom enligt gällande rätt ankomma på socialnämnden att ta hand om sådan egendom och vidta nöd- vändiga åtgärder. För att socialnämnden ska få kännedom om döds- fallet bör det föreskrivas att detta ska anmälas till nämnden av den som är närmast till det. Det kan t.ex. vara någon som tagit tillfällig vård om egendomen, en medlem i den avlidnes hushåll eller en hyresvärd. befattning med egendomen är proviso- risk. Nämnden bör efterforska vilka personer som är den avlidnes arvingar eller närmast anhöriga. Framkommer uppgifter om en döds- boförvaltning i en annan medlemsstat bör nämnden överlämna egendomen till den eller de som är behöriga därtill enligt den på arvet tillämpliga lagen. Är egendomen här av ringa värde och består den huvudsakligen av kontanter, kläder och andra lösören för per- sonligt bruk bör socialnämnden kunna överlämna egendomen till anhörig efter den avlidne eller, om denne var utländsk medborgare, till konsul för det land han tillhörde. är inte att betrakta som domstol enligt arvsför- ordningen och kan inte heller vara bunden av behörighetsreglerna i förordningen. Trots att behörigheten tillkommer domstolarna i en annan medlemsstat bör också om det behövs för att provisoriskt ta hand om egendomen en boutredningsman kunna förordnas som en interimistisk åtgärd enligt artikel 19. För förordnande av boutred- ningsman bör liksom enligt gällande rätt krävas att egendomen inte är av enbart ringa värde. Villkoren för förordnande av en boutred- ningsman efter anmälan av socialnämnden bör sålunda i detta avse- ende vara oförändrade. 13.2.7Hänsyn till resultatet av utländsk förrättning Bedömning och förslag: I kompletterande bestämmelser till arvsförordningen införs en regel som innebär att det vid bout- redning eller arvskifte här i riket ska tas hänsyn till vad som vid motsvarande förrättning efter den döde i en stat som inte är bunden av arvsförordningen tillkommit eller kan antas till- komma borgenär, efterlevande make, arvinge eller testaments- tagare. Vid boutredning, bodelning eller arvskifte här i riket ska enligt 2 kap. 9 § IDL tas i beräkning vad som vid motsvarande förrättning efter den döde i annat land tillagts borgenär, efterlevande make, arvinge eller testamentstagare. Av sistnämnda lagrum följer att det åligger boutredningsmannen att försöka inhämta boupptecknings-, bodelnings-, arvskiftes- eller annan liknande handling som vid sådan förrättning där upprättats. Den i pågående förrätt- ningen får då anstå, såvida det inte orsakar rättsägare skada. Bestämmelsen i 2 kap. 9 § IDL anger att den svenska dödsbo- förvaltningen ska ta hänsyn till vad som skett vid utländsk boutred- ning, bodelning och arvskifte. Vid den svenska förrättningen ska man alltså beakta vad borgenär, efterlevande make, arvinge eller testamentstagare fått ut i annat land vid motsvarande förrättning efter den avlidne. Det innebär att det inte finns något hinder mot att vid den svenska förrättningen kompensera övriga rättsägare genom att beakta utfallet av den utländska förrättningen.3 Det torde dock inte vara möjligt att återkräva egendom som någon tilldelats vid en utländsk förrättning trots att utfallet hade blivit annorlunda enligt svensk rättsuppfattning.4 Genom arvsförordningen avses få till stånd en ordning som inne- bär att det som huvudregel endast inleds ett förfarande som om- fattar all den avlidnes egendom, oavsett tillgångarnas natur och oavsett var tillgångarna befinner sig. Eftersom arvsförordningen utgår från att det endast kommer att vara en dödsboförvaltning finns det av naturliga skäl ingen regel i förordningen motsvarande 2 kap. 9 § IDL. Vid tillämpning av arvsförordningen torde inte heller finnas behov av en sådan regel såvitt gäller boutredning och arvskifte. Såvitt gäller utomrättsliga förfaranden utgår arvsförordningen i första hand från att parterna kan komma överens om det före- kommer parallella förfaranden beträffande samma arv i olika med- lemsstater. Om ingen överenskommelse kan träffas bör arvet hand- läggas och avgöras av de domstolar som är behöriga enligt förord- ningen (arvsförordningens ingress, punkten 36). I förhållande till andra medlemsstater som är bundna av arvsförordningen är det enligt min mening inte möjligt att behålla en regel motsvarande den i 2 kap. 9 § IDL. I förhållande till länder som inte är bundna av arvsförordningens bestämmelser kan det dock alltjämt finnas ett behov av att ha en regel som möjliggör ett hänsynstagande till resultatet av ett förfa- 3 NJA II 1938 s. 245, , Svensk internationell privat- och processrätt, sjunde upplagan (2008), s. 242 samt , Internationell arvs- och bodelningsrätt. En kommentar, s. 84 f. 4 NJA II 1938 s. 249 f, , a.a. s. 241 samt , a.a. s. 84. rande i ett annat land. Ett sådant behov kan t.ex. uppkomma i situationer där svenska domstolar är behöriga och svensk rätt är tillämplig på arvet som domstolar i en tredjestat anser sig behöriga och tillämpar lag med annat innehåll än den svenska lagen. Det kan t.ex. inträffa att den avlidne har hemvist i men att denne var medborgare i en stat som tillämpar nationalitets- principen. Svenska domstolar är behöriga enligt artikel 4 i arvs- förordningen (den avlidnes hemvist). Om inte lagvalsförordnande gjorts till förmån för medborgarskapslandets lag ska svensk lag tillämpas på arvet i dess helhet, dvs. på all egendom som utgör kvarlåtenskap, oavsett tillgångarnas natur och oavsett om tillgång- arna befinner sig i en annan medlemsstat eller i en tredjestat (se arvsförordningens ingress, punkten 37). Om det då pågår en motsvarande förrättning i den tredjestaten kan det finnas behov av att ta hänsyn till resultatet av den utländska förrättningen. Situa- tionen kan illustreras med följande exempel, som baserats på ett exempel i kommentaren till den aktuella bestämmelsen i IDL.5 Den avlidna var medborgare i en tredjestat som tillämpar nationalitets- principen och saknar bestämmelser om laglott. Hon har med förbi- gående av sin dotter i testamenterat alla sina tillgångar till sin älskare i den tredjestaten. Tillgångarna består av bankmedel, hälften i , hälften i tredjestaten. Enligt den utländska för- rättningen kommer bankmedlen i den tredjestaten i sin helhet att tillfalla älskaren. Vid arvskiftet i tar boutredningsmannen därför hänsyn till utfallet av den utländska förrättningen och dottern tilldelas som sin laglott de svenska bankmedlen i sin helhet. Ett behov av ett sådant hänsynstagande kan också uppstå i de fall svenska domstolar är behöriga på grund av att det i kvarlåten- skapen ingår tillgångar som finns här i landet (se arvsförordningens bestämmelse om subsidiär behörighet, artikel 10) eller på grund av lagvalsförordnande (se artikel 7). Exempel: Den avlidne var svensk medborgare med hemvist i en tredjestat som tillämpar hemvist- principen och den avlidne hade gjort ett lagvalsförordnande till för- mån för svensk lag. Den internationella privaträtten i tredjestaten accepterar inte lagvalsförordnanden och vid den utländska dödsbo- förvaltningen kommer därför lagen i den tredjestaten att tillämpas. Också i detta fall kan det vid en svensk förrättning behöva tas hänsyn till utfallet av den utländska förrättningen. 5 Se , Internationell arvs- och bodelningsrätt. En kommentar, s. 85. Jag föreslår att en bestämmelse om beaktande av utfallet av mot- svarande förrättning i utlandet, i huvudsak motsvarande 2 kap. 9 § IDL, införs i kompletterande bestämmelser till arvsförordningen, och såvitt gäller bodelning i LIMF (se avsnitt 11.5.3). Om bout- redningsmannen bedömer att det är lämpligt bör, såvida det kan ske utan men för rättsägare, den svenska förrättningen kunna anstå i avvaktan på förrättningen i utlandet. I annat fall får boutred- ningsmannen göra fördelningen utifrån det förväntade utfallet av den utländska förrättningen. Är den utländska förrättningen klar bör boutredningsmannen försöka införskaffa kopia av boupp- tecknings-, arvskiftes- eller liknande handling som upprättats i utlandet. Bestämmelsen om hänsynstagande till boutredning eller arvskifte i utlandet bör dock enbart vara tillämplig i de fall det förekommer sådan förrättning i en tredjestat. 13.2.8Bestämmelser om och utlandsmyndigheters medverkan vid internationella arvsärenden Bedömning och förslag: Bestämmelser av motsvarande inne- börd som 2 kap. 14 och 15 §§ IDL behålls i kompletterande lag till arvsförordningen. Vad som sägs i 2 kap. 17 § IDL bör emellertid inte behållas i den nya lagregleringen. I 2 kap. 14, 15 och 17 §§ IDL finns bestämmelser om Utrikes- departementets och utlandsmyndigheters medverkan vid interna- arvsärenden. Har genom försorg till riket överförts egendom som vid bodelning eller arvskifte utom riket tillagts någon som här vistas, får egendomen inte utmätas eller beläggas med kvarstad, medan den finns i förvar hos departementet eller myndighet genom vars försorg den ska tillställas den enligt bodel- ningen eller skiftet berättigade (2 kap. 14 § IDL).