sou · H2B317 · 2014-03-31 00:00:00 — Seveolagen ska förtydligas och verksamheter som omfattas av kravet på en säkerhetsrapport ska ersättas med verksam- heter på den högre kravnivån. Bilaga V till Seveso III-direktivet om information till allmän- heten förs in som en bilaga till Sevesoförordningen. Myndigheten för samhällsskydd och beredskap bemyndigas att meddela föreskrifter om den information som ska lämnas till allmänheten. Utlämnande av uppgifter på begäran regleras i av tryck- frihetsförordningen och offentlighets- och sekretesslagen (2009:400), OSL. Huvudregeln är att en allmän handling är offentlig om inte annat är föreskrivet. Begränsningar av rätten att ta del av allmänna handlingar finns i OSL. Direktivets bestämmelser kan således inordnas under tillämpningen av OSL. Det svenska tillträdet till Århuskonventionen och miljö- informationsdirektivet föranledde inte några ändringar i det svenska regelverket när det gäller tillgången till information som finns hos myndigheter. För sådana organ som inte omfattas av det svenska myndighetsbegreppet men som utgör myndigheter i konventionens och miljöinformationsdirektivets mening infördes en ny lag, lagen (2005:181) om miljöinformation hos vissa enskilda organ. Lagen gäller i fråga om enskilda organ som innehar eller 11 Seveso III-direktivet bilaga V del 2 punkt4. förvarar miljöinformation som avser offentlig förvaltningsuppgift. Tryckfrihetsförordningens bestämmelser om för vilka syften allmänhetens rätt att ta del av allmänna handlingar får begränsas tillåter inte större sekretess än Århuskonventionen och miljö- informationsdirektivet.12 Seveso II-direktivets bestämmelser om utlämnande vid begäran föranleder därför ingen ändring i svensk rätt. Bestämmelserna om vad som utgör allmän handling kan således tillämpas här. Det som behöver regleras särskilt är information som ska hållas tillgänglig utan begäran. För att genomföra Seveso III-direktivets krav på att hålla information tillgängligt för allmänheten ska det av Sevesolagen framgå att kommunen ska se till att allmänheten har tillräcklig information för den händelse en allvarlig kemikalieolycka inträffar. För att förtydliga Seveolagen har vi använt oss av begreppet verksamheter på den högre kravnivån istället för verksamheter som omfattas av kravet på en säkerhetsrapport. Det ska alltså av Sevesolagen framgå att för verksamheter på den högre kravnivån ska informationen också innefatta vilka säkerhets- åtgärder som ska vidtas och hur de personer som löper risk att påverkas ska handla vid en olycka. Då det är Myndigheten för samhällsskydd och beredskap som informerar personer utomlands ska detta tas bort i Sevesolagen. Det ska även framgå av Seveolagen att information också ska vara tillgänglig på internet. Liksom tidigare bör kommunen ha ansvar för att informationen sprids och verksamhetsutövaren ska stå för kostnaderna. Det mest ändamålsenliga är att kommunen även har uppgifterna på internet där behövlig information framgår. Detta för att underlätta informationssökningen för allmänheten och den berörda allmän- heten. Speciellt viktigt är det att informationen finns samlad på ett ställe om allvarlig olycka inträffat och allmänheten snabbt behöver hitta informationen. Informationen ska vara tydlig och begriplig. Av informationen bör endast det viktigaste framgå. Vissa områden och anläggningar behöver särskilt anpassad information, till exempel i flera språkversioner anpassade till de områden som kan beröras. Verksamhetsutövaren ska lämna behövlig information till kommunen. Av bilaga V till Seveso III-direktivet framgår vilka upplysningar som ska lämnas. För att överensstämma helt med denna bör bilagan föras in som en bilaga 4 till Sevesoförordningen. Vi ser inga skäl till att 2004/05:65 s. 48. Svensk rätt kompletteras med lagen (2005:181) om miljö- information hos vissa enskilda organ. använda sig av myndighetsföreskrifter på vad som informationen ska innehålla. Däremot är det lämpligt att ge Myndigheten för samhälls- skydd och beredskap bemyndigande att meddela föreskrifter för att ytterligare klargöra vilken ytterligare information som bör finnas om sådana behov skulle uppstå. Vi instämmer i den bedömning som gjordes vid genomförandet av Seveso II-direktivet i svensk rätt, att den information som ska lämnas till angränsande medlemsstater får anses omfattas av den information som lämnas vid miljö- och säkerhetsprövningen enligt den nordiska miljöskyddskonventionen.13 13 SÖ 1974:99. 22Upplysningar som ska lämnas av verksamhetsutövaren och åtgärder som ska vidtas efter en allvarlig olyckshändelse 22.1Allmänt om upplysningar som ska lämnas av verksamhetsutövaren och åtgärder som ska vidtas efter en allvarlig olyckshändelse Om en allvarlig olyckshändelse inträffar, är det viktigt att verksam- hetsutövaren underrättar de behöriga myndigheterna och vidarebefordrar de uppgifter som behövs för att kunna bedöma följderna av olyckshändelsen. Dessa upplysningar samlas i en databank och används i det förebyggande arbetet och som stöd i olyckssituationer. Bestämmelserna i om upplysningar som ska lämnas av verksamhetsutövaren och åtgärder som ska vidtas efter en allvarlig olyckshändelse överensstämmer i huvudsak med de i Seveso II-direktivet. 22.2Genomförandet i svensk rätt Vid genomförandet av Seveso II-direktivet i svensk rätt ansågs att de krav som direktivet ställer på verksamhetsutövaren var tillgodosedda genom dåvarande bestämmelser i räddningstjänstlagstiftningen.1 1998/99:64 s. 53 f. Upplysningar som ska lämnas av verksamhetsutövaren och åtgärder 22.3Seveso III-direktivets bestämmelser om upplysningar som ska lämnas av verksamhetsutövaren och åtgärder som ska vidtas efter en allvarlig olyckshändelse I artikel 16 i Seveso III-direktivet finns bestämmelserna om upplys- ningar som ska lämnas av verksamhetsutövaren och åtgärder som ska vidtas efter en allvarlig olyckshändelse. I Seveso III-direktivet ska uppgifter lämnas för att bedöma följderna av olyckshändelsen för egendom. I övrigt överensstämmer bestämmelserna med de i Seveso II-direktivet. Utredningens bedömning: Seveso III-direktivet föranleder inga ändringar eller tillägg till gällande ordning. Vid utsläpp från en anläggning som omfattas av 2 kap. 4 § lagen (2003:778) om skydd mot olyckor, ska verksamhetsutövaren underrätta , polismyndigheten och kommunen om utsläppet påkallar särskilda åtgärder till skydd för allmänheten.2 Lagen om skydd mot olyckor syftar till att bereda människors liv och hälsa samt egendom och miljö ett tillfredsställande skydd mot olyckor. De krav som uppställs i Seveso III-direktivet på upplys- ningar som ska lämnas av verksamhetsutövaren och åtgärder som ska vidtas efter en allvarlig olyckshändelse, får anses tillgodosedda genom dessa bestämmelser. 2 2 kap. 5 § lagen (2003:778) om skydd mot olyckor. 23Åtgärder som ska vidtas av den behöriga myndigheten efter en allvarlig olyckshändelse 23.1Allmänt om åtgärder som ska vidtas av den behöriga myndigheten efter en allvarlig olyckshändelse Efter det att verksamhetsutövaren har informerat den behöriga myndigheten om att en olycka inträffat har även myndigheten ett ansvar. De berörda myndigheterna ska se till att räddningsinsatser vidtas. Olyckan ska analyseras i efterhand. Sådan information samlas i en databank. 23.2Genomförandet av Seveso II-direktviets bestämmelser i denna del i svensk rätt Några särskilda bestämmelser i anledning av myndigheternas skyldigheter att olyckan analyseras och att förebyggande åtgärder vidtas ansågs inte behövas med anledning av då dessa uppgifter täcktes in av den dåvarande lagstiftningen.1 I nuvarande 6 kap. 10 § lagen (2003:778) om skydd mot olyckor, LSO, gjordes ett tillägg för att klarlägga att det föreligger en skyldighet för räddningsorgan som utför en räddningsinsats att underrätta berörd myndighet i annat land än . 1998/99:64 s. 48 Åtgärder som ska vidtas av den behöriga 23.3Seveso III-direktivets bestämmelser om åtgärder som ska vidtas av den behöriga myndigheten efter en allvarlig olyckshändelse Bestämmelserna återfinns i artikel 17 i Seveso III-direktivet och överensstämmer till stor del med bestämmelserna i direktivet. Ett ytterligare krav har införts på den behöriga myndig- heten nämligen att informera de personer som sannolikt kommer att drabbas om den olyckshändelse som inträffat och om de åtgärder som vidtas för att begränsa dess följder. Utredningens bedömning: Bestämmelserna om åtgärder som ska vidtas av den behöriga myndigheten efter en allvarlig olyckshändelse föranleder inga lagstiftningsåtgärder. I lagen (2003:778) om skydd mot olyckor, LSO, finns bestämmelser om vilka åtgärder som ska vidtas efter en allvarlig olyckshändelse. Det är staten eller en kommun som ska ansvara för räddningsinsatser. Enligt 4 kap. 10 § första stycket LSO får regeringen besluta att en länsstyrelse eller annan statlig myndighet får ta över ansvaret för räddningstjänsten i en eller flera kommuner. Enligt 1 kap. 7 § LSO ska kommunerna och de statliga myndigheter som ansvarar för räddningstjänst se till att allmänheten informeras om vilken förmåga att göra räddningsinsatser som finns. Dessutom ska de lämna upplysning om hur varning och information till allmänheten sker vid allvarliga olyckor. Även efterföljande åtgärder regleras i lagen. Enligt 3 kap. 10 § LSO ska kommunen när en räddningsinsats är avslutad se till att olyckan undersöks för att bland annat klarlägga hur insatsen har genomförts. Enligt 1 § förordningen (2008:1002) med instruktion för Myndig- heten för samhällsskydd och beredskap har Myndigheten för samhällsskydd och beredskap ansvar för bl.a. frågor om skydd mot olyckor i den utsträckning inte någon annan myndighet har ansvaret. Vår bedömning är att Seveso III-direktivets bestämmelser om åtgärder som ska vidtas av den behöriga myndigheten efter en allvarlig olyckshändelse är genomförda genom redan befintlig reglering. 24Upplysningar som ska lämnas av medlemsstaterna efter en allvarlig olyckshändelse 24.1Allmänt om upplysningar som ska lämnas av medlemsstaterna efter en allvarlig olyckshändelse För att underlätta informationsutbyte och förebygga olyckor ska medlemsstaterna förse Europeiska kommissionen med information om allvarliga olyckshändelser som inträffar på deras territorium. Europeiska kommissionen har upprättat en databas för spridning av informationen. I databasen finns information om allvarliga olycks- händelser och lärdomar som har dragits av olyckshändelserna. Detta informationsutbyte inbegriper även händelser som kunde ha lett till en olyckshändelse i vissa fall. 24.2Seveso II-direktivets bestämmelser om upplysningar som ska lämnas av medlemsstaterna efter en allvarlig olyckshändelse Bestämmelser om information som medlemsstaterna ska lämna till Europeiska kommissionen efter en allvarlig olyckshändelse finns i artikel 15 Seveso II-direktivet. För att kunna förebygga och begränsa följderna av allvarliga olyckshändelser ska medlemsstaterna möjligt informera kommissionen om allvarliga olyckshändelser som inträffar på deras områden och som uppfyller kriterierna i bilaga VI. Där framgår att anmälan ska göras vid brand, explosion eller utsläpp Upplysningar som ska lämnas av medlemsstaterna till följd av en olyckshändelse av farliga ämnen i vissa kvantiteter. Dessutom krävs att olyckan får vissa följdverkningar. Om dessa kriterier är uppfyllda ska bl.a. uppgifter om när olyckan inträffade och platsen för olyckan lämnas. Medlemsstaten ska informera Europeiska kommissionen om resultatet av sin analys av olyckan och de rekommendationer som gjorts. Vid rapporteringen ska ett särskilt formulär användas. Medlemsstaten får dröja med att lämna denna information i avvaktan på att ett rättegångsförfarande slutförs, om informationen skulle kunna påverka rättegången. Medlemsstaterna ska meddela Europeiska kommissionen om vilka organ som kan ha information om allvarliga olyckshändelser och som skulle kunna fungera som rådgivare åt behöriga myndig- heter i andra medlemsstater som har till uppgift att ingripa vid en sådan olycka. 24.3Genomförandet av Seveso II-direktivets bestämmelser i denna del Bestämmelserna om att medlemsstaterna ska lämna information till Europeiska kommissionen fanns redan i Seveso I-direktivet. var den myndighet som förmedlade information till Europeiska kommissionen. Några ändringar föreslogs inte vid genomförandet av Seveso II-direktivet till svensk rätt.1 har ersatts av Myndigheten för samhällsskydd och beredskap. 24.4Seveso III-direktivets bestämmelser om upplysningar som ska lämnas av medlemsstaterna efter en allvarlig olyckshändelse Bestämmelserna om information som medlemsstaterna ska lämna till Europeiska kommissionen efter en allvarlig olyckshändelse finns i artikel 18 Seveso III-direktivet. De liknar bestämmelserna i . I första stycket har inga förändringar gjorts. Liksom i Seveso II-direktivet ska olyckor som uppfylla kraven i 1998/99:64 s 48. Upplysningar som ska lämnas av medlemsstaterna bilaga VI rapporteras. Denna bilaga är identisk med bilagan VI i Seveso II-direktivet. Enligt artikel 18 2. Seveso III-direktivet ska informationen tillhandahållas senast för olyckshändelsen. Rapportering ska göras med hjälp av en databas. Om endast preliminär information kan lämnas inom denna tidsfrist, ska informationen uppdateras när resultaten av vidare analyser och rekommendationer finns tillgängliga. 24.5Hänvisning till Seveso III-direktivet Utredningens förslag: Hänvisningen i 4 kap. 35 § förordningen om skydd mot olyckor ska ändras till artiklarna 18 och 21 i Seveso III-direktivet. Det är Myndigheten för samhällsskydd och beredskap som rapporterar olyckor till Europeiska kommissionen enligt 4 kap. 35 § förordningen (2003:789) om skydd mot olyckor. Där hänvisas till artikel 15 och 19 Seveso II-direktivet. Utöver bestämmelser om upplysningar som ska lämnas av medlemsstaterna efter en allvarlig olyckshändelse i artikel 18 Seveso III-direktivet ska medlemsstaten och Europeiska kommissionen utbyta information, enligt artikel 21 Seveso III-direktivet. Hänvisningen i 4 kap. 35 § förordningen om skydd mot olyckor ska därför ändras till artiklarna 18 och 21 i Seveso III-direktivet. Vi föreslår inte att tidsfristen ska framgå i författningstexten utan Myndigheten för samhällsskydd och beredskap har att följa de regler som framgår av direktivets lydelse. Tillsynen kan leda till förbud om det konstateras att de åtgärder som verksamhetsutövaren vidtagit uppvisar allvarliga brister. 25.2Seveso II-direktivets bestämmelser om driftförbud Artikel 17 Seveso II-direktivet handlar om driftförbud. Om säker- hetsarrangemangen vid en verksamhet bedöms som uppenbart otillräckliga ska den behöriga myndigheten förbjuda idrifttagandet eller driften vid verksamheten. Förbudet kan även gälla en anläggning, ett lager eller någon del av dessa. Vidare ska det vara möjligt att meddela driftförbud om verksam- hetsutövaren inte lämnat in anmälan, säkerhetsrapport eller information som föreskrivs i direktivet . Detta är emellertid inte någon skyldighet utan endast en möjlighet. Ett beslut om driftförbud ska kunna överklagas av verksamhets- utövaren. 25.3Genomförandet i svensk rätt av Seveso II- direktivets bestämmelser om driftförbud Enligt 20 § Sevesolagen får en tillsynsmyndighet meddela de före- lägganden och förbud som behövs i ett enskilt fall för att säker- ställa att Sevesolagen eller föreskrifter som har meddelats med stöd av lagen följs. Detsamma gäller för domar och beslut enligt miljö- balken. Förelägganden och förbud får inte begränsa ett beslut eller en dom om tillstånd i ett ansökningsmål enligt som har Av förarbetena framgår att detta innebär att det är de i tillståndsbeslutet angivna villkoren som närmare beskriver vad som åligger verksamhetsutövaren i olika avseenden. Beträffande sådana frågor som har prövats vid tillståndsgivningen kan i princip inga ytterligare krav ställas med hänvisning till de allmänna hänsyns- reglerna i 2 kap. . Förelägganden kan komma i fråga endast om domen eller beslutet åsidosätts. Vad gäller sådana frågor som faller under lagens tillämpningsområde, men som inte varit föremål för en fördjupad säkerhetsprövning i samband med tillståndsprövningen enligt , kan tillsynsmyndigheten grunda beslut om föreläggande direkt på lagens regler.1 Mer ingripande åtgärder än vad som behövs i det enskilda fallet får inte tillgripas, vilket framgår av 20 § tredje stycket Sevesolagen. Enligt 22 § Sevesolagen får beslut om förelägganden eller förbud förenas med vite. Frågor om att döma ut vite prövas av mark- och miljödomstol. I 23 § Sevesolagen finns bestämmelser om verk- ställighet på den felandes bekostnad. Enligt 25 § första stycket Sevesolagen får en kommuns beslut enligt lagen eller enligt före- skrifter som har meddelats med stöd av lagen överklagas hos . Beslut som fattats av eller Myndigheten för samhällsskydd och beredskap får överklagas hos mark- och miljödomstol. Beslut om tillsynsprogram får inte överklagas. I finns bestämmelser om när tillstånd kan återkallas.2 25.4Seveso III-direktivets bestämmelser om driftförbud I Seveso III-direktivet finns bestämmelserna om driftförbud i artikel 19. I artikel 19 1. har ett tillägg har gjorts som innebär att allvarliga fall av underlåtenhet att vidta nödvändiga åtgärder som anges i tillsynsrapporten ska beaktas vid bedömningen om drift- förbud ska meddelas. I övrigt överensstämmer bestämmelserna med artikel 17 i Seveso II-direktivet. 1998/99:64 s. 64. 224 kap. 3 § . 25.5Allvarliga fall av underlåtenhet att vidta nödvändiga åtgärder som framkommit vid tillsynen ska beaktas Utredningens förslag: I Sevesolagen ska framgå att allvarliga fall av underlåtenhet att vidta nödvändiga åtgärder som fram- kommit vid tillsynen ska beaktas vid bedömningen om före- lägganden eller förbud ska meddelas. Seveso III-direktivet förtydligar att vid bedömningen om drift- förbud ska meddelas ska allvarliga fall av underlåtenhet att vidta nödvändiga åtgärder som anges i tillsynsrapporten beaktas. Ett föreläggande om förbud får dock ske endast vid särskilt allvarliga fall av underlåtenhet att vidta nödvändiga åtgärder. För att överens- stämma med Seveso III-direktivet bör detta framgå av Sevesolagen. Med tillsynsrapport avses det meddelande som verksamhets- utövaren får av tillsynsmyndigheten efter tillsynen.3 Vi har valt att inte använda oss av tillsynsrapport utan istället som fram- kommit vid tillsyn då Sevesolagen inte definierar tillsynsrapport och det inte finns något formkrav på meddelandet till verksamhets- utövaren. I vårt förslag till Sevesoförordning framgår att resultatet av genomförd tillsyn enligt tillsynsplan ska meddelas verksamhets- utövaren. Vår bedömning är att övriga bestämmelser i artikel 19 Seveso III-direktivet redan är genomförda i svensk rätt. 3 artikel 20 7. 26.1Allmänt om tillsyn enligt Seveso III-direktivet Skillnader mellan tillsynsmyndigheternas sätt att planera och bedriva sin tillsyn för verksamheter kan ge upphov till olika skyddsnivåer inom EU. Tillsynsbesök är endast en del av tillsynen. Det har därför ansetts nödvändigt att fastställa grundläggande krav som medlemsstaternas kontrollsystem måste uppfylla. För att kontrollera att direktivet följs ska tillsynen enligt vad som anges i artikel 20 genomföras efter en övergripande tillsyns- plan. Tillsynen för respektive Sevesoverksamhet ska ske regel- bundet och genomföras efter fastlagda rutiner i ett särskilt tillsyns- program som närmare reglerar vad som gäller för tillsynen och de skilda tillsynsobjekten. Därutöver ska tillsyn genomföras när det behövs, exempelvis efter olyckor och olyckstillbud samt efter allvarliga klagomål. Tillsynen bör samordnas med tillsynen enligt annan unionslag- stiftning. 26.2Seveso II-direktivets bestämmelser om tillsyn Artikel 18 i Seveso II-direktivet behandlar tillsynen. Behöriga myndigheter ska upprätta ett system för tillsyn och andra kontroll- åtgärder som lämpar sig för den aktuella typen av verksamhet. Tillsynen ska ske oberoende av om de redovisningar som föreskrivs i direktivet lämnats in. Tillsynen ska omfatta en systematisk granskning av de tekniska systemen samt organisations- och driftsystemen. Tillsynen ska vara utformad så att verksamhetsutövaren kan visa att han eller hon har vidtagit lämpliga åtgärder för de aktiviteter som bedrivs vid verksamheten för att förebygga allvarliga olyckshändelser. Vidare ska tillsynen vara utformad så att verksamhetsutövaren kan visa att han eller hon har vidtagit lämpliga åtgärder för att begränsa följderna av allvarliga olyckshändelser på verksamhetens område eller utanför detta. Vid tillsynen ska kontroll göras om uppgifterna i bl.a. säkerhets- rapporten ger en riktig bild av situationen vid verksamheten. Vid tillsynen ska även kontrolleras att allmänheten får tillgång till information. För alla verksamheter ska det finnas ett tillsynsprogram. Om inte tillsynsprogrammet bygger på en systematisk bedömning av riskerna för allvarliga olyckshändelser ska ett tillsynsbesök göras vid verksamheter som omfattas av den högre kravnivån. För den lägre kravnivån finns inget särskilt krav på hur ofta tillsyns- besök ska göras eller hur tillsynsprogrammen ska utarbetas. Det ska upprättas protokoll över varje tillsynsbesök och vid behov ska uppföljning ske med verksamhetens ledning. Den behöriga myndigheten ska ha möjlighet att begära in kompletterande information från verksamhetsutövarna om det behövs för att kunna bedöma risker för allvarliga olyckshändelser eller för att fastställa om sannolikheten ökat eller om de tänkbara följderna av allvarliga olyckshändelser förvärrats. Komplettering kan även begäras in för att möjliggöra att en extern plan för räddningsinsatser utarbetas. Vidare kan komplettering begäras in för att tillsynsmyndigheten ska kunna ta hänsyn till sådana ämnen som på grund av sin fysiska form, särskilda omständigheter eller sin placering, kan komma att kräva särskild uppmärksamhet. 26.3Genomförande i svensk rätt av bestämmelserna om tillsyn De krav som ställs på de svenska operativa tillsynsmyndigheterna framgår av 1 kap. miljötillsynsförordningen. Behovsutredning, verksamhetsregister och tillsynsplan utgör effektiva instrument för tillsynsmyndighetens arbete. Bedömningen av tillsynsbehovet och beslutet om tillsynsplan förutsätter ett preciserat underlag vad gäller tillsynsobjekten och de relevanta miljöproblemen i det geografiska område som omfattas av tillsynsplanen. Därför behöver myndigheten avsätta tillräckliga resurser för att kunna kartlägga och inventera tillsynsområden, verksamheter och det tillsynsarbete som behöver göras. Behovsutredning och tillsynsplan är viktiga instrument för att styra tillsynen till de mest angelägna områdena där insatserna bedöms ge störst miljönytta. Varje verksamhet ska ha ett tillsynsprogram, enligt 18 § Sevesolagen. För verksamheter som omfattas av kravet på säker- hetsrapport ska tillsynsprogrammet grunda sig på en analys och en planmässig bedömning av riskerna för allvarliga kemikalieolyckor i samband med verksamheten. Detta krav infördes för att undvika Seveso II-direktivets krav om obligatoriska tillsynsbesök, i de fall tillsynsprogrammet inte grundar sig på en systematisk bedömning av risken för allvarliga olyckshändelser.1 Tillsynsmyndigheterna ska samordna tillsynen med den tillsyn som sker enligt , enligt 15 § Sevesolagen. I 12–14 §§ Sevesoförordningen finns bestämmelser om tillsyn. Tillsynen för miljöfarlig verksamhet regleras i . miljöfarlig verksamhet avses all användning av mark, byggnader eller anläggningar som innebär utsläpp till mark, luft eller vatten eller annan olägenhet för människors hälsa eller miljön. Härmed avses även risken för olyckor och de konsekvenser i form av utsläpp och buller, skakningar och annat sådant som de kan föra med sig för omgivningen. Explosioner som leder till en kraftig tryckvåg eller brand i omgivningen får anses omfattas av begreppet miljöfarlig verksamhet i 9 kap. 1 § miljöbalken.2 I 26 kap. finns bestämmelser om tillsyn.