sou · H2B318 · 2014-04-02 00:00:00 — Inom straffskalan ska i princip alla tänkbara gär- ningstyper som faller inom det aktuella tillämpningsområdet kunna inordnas, och straffskalan måste därmed ha en viss spännvidd, från ett lägsta straff till ett högsta, uttryckt i böter och/eller fängelse. Med det konkreta straffvärdet avses det exakta straffvärde som fastställs för en enskild gärning. Båda formerna av straffvärde är ett uttryck för brottets svårhet eller förkastlighet.9 Föreskriften att straffvärdet ska vara avgörande för straffmät- ningen är ett uttryck för den vikt som bör läggas på principerna om ekvivalens och proportionalitet eller med andra ord att lika svåra brott ska ges lika stränga straff och att svårare brott ska straffas strängare än lindrigare brott.10 Straffvärdebedömningen är alltså ett 9SOU 1986:14 s. 131 och 155. 1987/88:120 s. 77 f. och SOU 1986:14 s. 143. Nuvarande ordning – Allmänt om straffmätning och påföljdsbestämning m.m. relativt omdöme och innebär att olika brott måste jämföras med varandra. Däremot följer inte av proportionalitets- eller ekvivalens- principen vilken exakt nivå som straffvärdet, vare sig i ett enskilt fall eller generellt, ska ligga.11 Det straffrättsliga systemet bygger också på en humanitetsprincip, som i korthet innebär att samhällets ingripande mot den enskilde med straff ska ske med måttlighet och försiktighet och att frihetsberövande straff i det längsta bör und- vikas, alternativt göras så korta som möjligt.12 Inte heller humani- tetsprincipen säger dock något om ingripandenivån i absoluta tal, utan kan endast ge ganska grova uppskattningar av vad som är en acceptabel repressionsnivå. När det gäller det abstrakta straffvärdet är det alltså ytterst lagstiftaren som får göra en bedömning av en brottstyps svårhet, i relation till andra brott, och vilket ingripande från samhällets sida som är rimligt, även med beaktande av humani- tetsprincipen. Fängelsestraffet och straffskalornas utformning För varje brottstyp i brottskatalog anges en straff- skala, som uttrycker ett lägsta och ett högsta straff. Strafflatituden uttrycks i böter och/eller fängelse. Fängelse kan dömas ut i lägst , det allmänna fängelse- minimum, vilket följer av 26 kap. 1 § . En straffskala som anger att någon får dömas till fängelse i högst x år innebär alltså att straffskalan sträcker sig från fängelseminimum till högst x års fängelse. Av 26 kap. 1 § framgår också att det längsta tidsbestämda fängelse- straffet är fängelse, med tre undantag: -Om ett brott har livstids fängelse i straffskalan kan det längsta tidsbestämda straffet för detta brott vara fängelse (vilket i så fall följer av det brottets straffskala). -Om domstolen dömer för flera brott och fängelse bestäms som gemensam påföljd får fängelsestraffets längd sättas över det 11SOU 1986:14 s. 131 och 143, jfr SOU 2008:85 s. 245, Borgeke, Att bestämma påföljd för brott, 2012, s. 33, och , Straffvärde, SvJT 1999 s. 151 samt Jareborg, Rättvisa och straffnivå, i till , 2013, s. 81–95. 12Se SOU 1986:14 s. 80, prop. 1987/88:120 s. 31, SOU 2008:85 s. 246, Borgeke, Att bestämma påföljd för brott, 2012, s. 33 f., Ulväng, Påföljdskonkurrens – Problem och principer, 2005, s. 106–112. Nuvarande ordning – Allmänt om straffmätning och påföljdsbestämning m.m. högsta fängelsestraff som kan följa på brotten, dock med de begräsningar som följer av 26 kap. 2 §. Som längst kan fängelse läggas till straffskalan för det allvarligaste brottet som domstolen ska döma över. Om detta brott har fängelse som längsta fängelsestraff, kan alltså maximalt fängelse dömas ut. -Om någon tidigare gjort sig skyldig till brott och på nytt ska dömas till fängelse får, under vissa förutsättningar som följer av 26 kap. 3 §, domstolen också överskrida brottets, eller brottens, längsta angivna fängelsestraff. Resultatet av tillämpningen av denna bestämmelse blir densamma som ovan beskrivits – maxi- malt fängelse kan läggas till den strängaste straffskalan; om denna har ett straffmaximum fängelse kan maxi- malt fängelse dömas ut. Om domstolen tillämpar både 2 och 3 §§ kan det längsta fängelse- straff som anges i en straffskala överskridas med maximalt fängelse. följer av bestämmelserna att ett tidsbestämt fängelsestraff aldrig får överstiga fängelse. Om domstolen alltså har att tillämpa en straffskala som anger fängelse eller på livstid som längsta möjliga straff, kan domstolen inte tillämpa 2 eller 3 §§ för att döma till ett längre tidsbestämt straff än fängelse, utan får vid flerfaldig brottslighet eller återfall i brott överväga om livstidsstraffet i stället ska användas som påföljd. Straffskalorna i är utformade så att endast vissa steg används som kortaste och längsta fängelsestraff. Minimistraffen är det allmänna fängelseminimum, sex månaders fängelse, , eller fängelse. De längsta fängelsestraffen i straff- skalorna är sex månaders, , , , , eller fängelse, samt eller livstid. Undantaget är frids- kränkningsbrotten enligt 4 kap. 4 a § , som anger ett lägsta straff på nio månaders fängelse. Vilka steg som ska användas vid angivande av en straffskala är inte lagreglerat, annat än genom bestämmelserna som återgetts ovan, vars systematik innebär att det längsta tidsbestämda straff som kan anges i en straffskala är fängelse, eller fängelse om också livstids fängelse ingår i straffskalan. Nuvarande ordning – Allmänt om straffmätning och påföljdsbestämning m.m. Överlappningen vid gradindelade brott Vid gradindelade brott är varje grad av brottet en egen brottstyp. Vid de allra flesta gradindelade brott överlappar straffskalorna var- andra för de olika graderna av brottet. Till exempel är straffskalan för grov misshandel lägst och högst fängelse, medan minimistraffet för nästa grad, synnerligen grov misshandel, är fängelse. Straffskalorna överlappar alltså varandra med . Ett undantag utgör straffskalorna för de olika formerna av uppsåt- ligt dödande, dråp och mord, där straffskalorna ligger kant i kant, dvs. maximistraffet för dråp är lika med minimistraffet för mord. Vanligtvis betraktas minimistraffet för en svårare grad av ett brott som ett tak för straffmätningen av den lägre graden av brottet. Detta har att göra med att det abstrakta och konkreta straffvärdet bygger på den fara, kränkning eller skada som ett brott innebär, och att kriterierna för vad som ska utgöra en grövre form av brottet också ofta hänger samman med omständigheter som innebär att den grövre graden av brottet är t.ex. farligare än den lägre. Det är därför svårt att i normalfallet tänka sig en gärning som bedöms som en mindre allvarlig form av brottet, men som har ett högre straffvärde än ett brott av en svårare grad. Emellertid är inte de faktorer som påverkar gradindelningen identiska med de om- ständigheter som kan påverka straffvärdet (se vidare avsnitt 3.4.3). anförde som exempel att gärningsmannen avsett att brottet skulle få allvarligare konsekvenser än det fått, eller att gärningsmannen förmått någon annan att medverka till brottet genom missbruk av dennes ungdom. Sådana omständigheter skulle ibland kunna få sådant genomslag att straffet bör bestämmas på en nivå som ligger inom straffskalan för den svårare graden av brottet.13 En annan faktor som kan ha betydelse för straffmätningen, men inte för straffvärdet, är bestämmelsen om straffskärpning p.g.a. åter- fall i brott (29 kap. 4 § , se vidare avsnitt 3.4.4).14 framhöll dock att behovet att i undantagsfall straffmäta över minimum för en svårare grad av brottet inte kunde anses motivera så stora överlappningar som fanns, och fortfarande 13SOU 1986:14 s. 157. 14Som tidigare nämnts finns för återfallsituationer också en möjlighet att gå utöver straff- skalans maximinivå, men denna bestämmelse gäller endast då den tilltalade tidigare dömts till ett fängelsestraff om och ska dömas för ett brott som är belagt med fängelse , se 26 kap. 3 §. Nuvarande ordning – Allmänt om straffmätning och påföljdsbestämning m.m. finns, för vissa brottstyper. Samma ståndpunkt har framförts i dok- trinen.15 De centrala bestämmelserna för påföljdsbestämningen finns i 29 och 30 kap. . I beslutsprocessen gör domstolen bedöm- ningar av olika omständigheter i flera steg. Även bestämmelser utanför 29 och 30 kap. kan få betydelse. Systematiken i påföljds- bestämningen kommer inte alltid till klart uttryck i lagregleringen, och det kan finnas olika uppfattningar om hur och när de olika bestämmelserna ska tillämpas. Nedanstående framställning är en i sammanhanget mycket kort- fattad redogörelse för de mer centrala bestämmelserna som rör påföljdsbestämningen. Störst betydelse för vårt arbete har de som rör straffvärdebedömningen och straffmätningen. Beskrivningen av påföljdsvalet fokuserar på hur en gärnings straffvärde påverkar valet mellan de olika påföljdsalternativen. 3.4.2Brottsrubricering, konkurrens och ansvarsfrihet Den grundläggande bestämmelsen om straffvärde finns, som tidigare nämnts, i 29 kap 1 § . Av bestämmelsen följer också att domstolen, innan en gärnings straffvärde bedöms, måste ta ställ- ning till vilket brott, och i förekommande fall, till vilken grad av brottet, en gärning hör. Till ledning för bedömningen av brottets svårhetsgrad finns ofta olika kvalifikationsgrunder angivna i brotts- beskrivningen. Dessa brukar inte vara uttömmande, utan andra om- ständigheter kan också få betydelse. Kvalifikationsgrunderna kan likna de faktorer som särskilt ska beaktas när det gäller straffvärdet för en gärning, dvs. de är ofta knutna till vilken skada, kränkning eller fara brottet inneburit. I rättsfallet NJA 2011 s. 89 uttalade följande. 15 SOU 1986:14 s. 157, Ulväng, Påföljdskonkurrens – Problem och principer, 2005, s. 163 och Borgeke, Att bestämma påföljd för brott, 2012, s. 143 f. Nuvarande ordning – Allmänt om straffmätning och påföljdsbestämning m.m. Varje grad av ett i olika svårhetsgrader indelat brott är att se som en egen brottstyp. Det innebär, vilket återspeglas i 29 kap. 1 § första stycket , att frågan om till vilken grad ett visst brott hör måste avgöras innan den konkreta straffvärdebedömningen görs. Det finns visserligen ett nära samband mellan frågan om till vilken grad ett visst brott hör och bedömningen av straffvärdet i det enskilda fallet, men bedömningarna görs ändå med tillämpning av delvis olika kriterier.16 I rättsfallet gjorde också uttalanden avseende bedömningen av om en misshandelsgärning var att bedöma som grov. Uttalandet får dock anses ha generell räckvidd. Utgångspunkten för avgörandet av till vilken svårhetsgrad ett visst brott är att hänföra är den aktuella straffbestämmelsens utformning. Vad som, såvitt nu är aktuellt, är straffbelagt som misshandel är att till- foga en annan person kroppsskada eller smärta. Av detta följer att det avgörande för till vilken svårhetsgrad som en misshandel är att hänföra i allmänhet är den av uppsåt täckta skada eller smärta som misshandeln har lett till. Som tidigare berörts är däremot culpösa överskott inte relevanta när det gäller gradindelningen utan betydelsen av sådana ska i stället avgöras med tillämpning av reglerna för sammanträffande av brott. Motsvarande gäller uppenbarligen också subjektiva överskott. [] Vad som sagts utesluter inte att också faktorer som inte har direkt anknytning till de grundläggande rekvisiten för brotten kan vara av betydelse för gradindelningen. Detta framgår bl.a. av de exempel som ges i 3 kap. 6 § första stycket på sådana omständig- heter som särskilt ska beaktas vid bedömningen av om ett misshandels- brott är att anse som grovt.17 En annan fråga som domstolen måste lösa innan påföljdsbestäm- ningen kan påbörjas är vilka brott och hur många brott den till- talade har, eller ska anses ha, begått. Ett konkret händelseförlopp kan nämligen uppfylla rekvisiten för många olika straff- bud. Konkurrensläran omfattar många olika problemställningar och en särskild terminologi. I detta betänkande aktualiseras frågor om konkurrens eftersom tillämpningsområdet för många brottstyper vi behandlar överlappar varandra. Samma konkreta gärning kan där- 16Högsta domstolens domskäl p. 17Högsta domstolens domskäl p. 11 och 13. 18Framställningen bygger i stort på /Ulväng/Jareborg, Kriminalrättens grunder, 2013, s. 480–488. Nuvarande ordning – Allmänt om straffmätning och påföljdsbestämning m.m. med komma att falla under tillämpningsområdet för flera straffbud och vilket, eller vilka, straffbud som väljs får därmed betydelse för vilken straffskala, eller vilka straffskalor, som är tillämpliga. Brottstypernas tillämpningsområde kan överlappa varandra på olika sätt. Om tillämpningsområdena är helt överlappande, men den ena brottstypen har ett vidare tillämpningsområde än den andra, kallas detta subordination. Vid subordination är det en stark pre- sumtion för att endast det ena straffstadgandet ska tillämpas. Denna brottstyp sägs då ha konsumerat den andra. Om den ena brotts- typen har ett mer specifikt innehåll än den andra följer av principen om lex specialis att den mer speciella bestämmelsen ska tillämpas framför den mer allmänt hållna. Om en brottstyp kan sägas vara en kvalificerad form av en annan framstår det också som självklart att tillämpa straffansvar endast för den kvalificerade brottstypen, annars vore ju det kvalificerade straffbudet meningslöst. Ett exempel på detta är gradindelade brott, där endast en straffbestämmelse tillämpas, även om den konkreta gärningen innebär en överträdelse av både en grövre och en mindre allvarliga form av brottet. En brotts- typ kan vara en kvalificerad form av en annan brottstyp, även på andra sätt än om de är grader av samma brott. Så är fallet mellan t.ex. olaga tvång och utpressning, där utpressning anses vara en kvalificerad form av olaga tvång. Vid sammansatta brottstyper som rån eller våldtäkt, där våld eller hot om våld ingår som en del av det andra brottet, konsumeras också ofta det ingående våldet eller hotet, som sedda för sig hade kunnat utgöra t.ex. misshandel eller olaga hot. Det är dock inte självklart att den brottstyp som utgör en del av den andra konsu- meras. Till exempel vore det orimligt om grovt olaga tvång alltid konsumerade misshandel, eftersom grovt olaga tvång har en straff- skala som endast sträcker sig upp till fängelse och synner- ligen grov misshandel har ett straffmaximum fängelse.19 Konkurrensfrågor löses ibland direkt i lagregleringen genom s.k. subsidiaritetsklausuler. Exempel på ett sådant subsidiaritetsförhåll- ande är det som råder mellan utpressning och rån, där det uttryck- ligen framgår av 9 kap. 4 § , som reglerar utpressning, att ansvar för utpressning kommer i fråga om ett förfarande inte är att betrakta som rån. 19 Jfr NJA 2011 s. 89, Högsta domstolens domskäl p. Nuvarande ordning – Allmänt om straffmätning och påföljdsbestämning m.m. I 24 kap. finns ett antal grunder för ansvarsfrihet, dvs. bestämmelserna reglerar situationer då en annars brottslig gärning inte anses utgöra ett brott. I detta stycke berör vi kort den oftast åberopade ansvarsfrihetsgrunden, nödvärn, samt berör också frågor om nöd och samtycke. En gärning är inte brottslig om den begås i nödvärn (24 kap. 1 § ). Rätt till nödvärn gäller vid ett påbörjat eller över- hängande brottsligt angrepp på person eller egendom, mot den som med våld eller hot om våld eller på annat sätt hindrar att egendom återtas på bar gärning, mot den som olovligen trängt in i eller för- söker tränga in i rum, hus, gård eller fartyg, eller den som vägrar att lämna en bostad efter tillsägelse. I 24 kap. 4 § finns en bestämmelse om nöd. Nöd föreligger när fara hotar liv, hälsa, egendom eller något annat viktigt av rättsordningen skyddat intresse. En handling som företas i en nödsituation är straffri om den inte är oförsvarlig. På motsvarande sätt leder en nödvärnshandling till straffrihet om den inte är uppenbart oförsvarlig. En handling som begås i nöd eller nödvärn och är (uppenbart) oförsvarlig kan fort- farande vara straffri om omständigheterna är sådana att personen svårligen kunde besinna sig, vilket följer av 24 kap. 6 §. Även s.k. putativt nödvärn, eller putativ nöd, vilket innebär att gärningsmannen tror att han eller hon befinner sig i en nöd- eller nödvärnssituation, kan befria från ansvar. (Se bl.a. NJA 2012 s. 45 som refereras i avsnitt 5.4.2 och 6.4.1).20 Vad som avses är inte att gärningsmannen gjort en felaktig rättslig bedömning av de faktiska omständigheterna (straffrättsvillfarelse), utan att han eller hon upp- levt eller inbillat sig faktiska omständigheter som skulle ha utgjort nödvärn eller nöd enligt en rättslig bedömning, om de hade före- legat i verkligheten. När det gäller bevisningen kring en nöd- eller nödvärnsinvänd- ning gäller att det är åklagaren som ska motbevisa ett påstående om nöd, eller nödvärn, från den tilltalades sida. har i rättsfallet NJA 1990 s. 210 uttalat att vad som bör krävas av åklaga- ren är att han lägger fram så mycket bevisning att nödvärnsinvänd- ningen framstår som obefogad. Detta bör dock kunna tolkas så att det i vissa fall inte krävs någon egentlig motbevisning från åklaga- rens sida, t.ex. då en nöd- eller nödvärnsinvändning inte kom- 20 Se också /Ulväng/Jareborg, Kriminalrättens grunder, 2013, s. 344 f. Nuvarande ordning – Allmänt om straffmätning och påföljdsbestämning m.m. pletteras av en berättelse från den tilltalades sida, eller då den till- talades påståenden i dessa avseenden framstår som verklighetsfräm- mande.21 Samtycke från den som utsatts för den annars brottsliga gär- ningen, utgör en annan ansvarsfrihetsgrund, enligt 24 kap. 7 §. Detta gäller, liksom för nöd- och nödvärnssituationer, om hand- lingen som samtycket gäller inte var oförsvarlig. Denna bedömning ska göras med beaktande av den skada, kränkning eller fara som handlingen medfört, dess syfte och övriga omständigheter. Sam- tycke kan t.ex. inte vara ansvarsbefriande om det är fråga om så allvarligt våld mot någon att det är att bedöma som grov miss- handel. Samtycke till dödande utesluter heller aldrig ansvar.22 Även om en åberopad ansvarsfrihetsgrund inte leder till att en gärning är straffri kan den få betydelse bl.a. för straffvärdebedöm- ningen, eftersom det är en förmildrande omständighet om gär- ningsmannen handlat i en situation som avses i 24 kap., se vidare avsnitt 3.4.3. Det gäller även om det varit fråga om putativ nöd eller putativt nödvärn, vilket bl.a. konstateras av i det tidigare nämnda rättsfallet NJA 2012 s. 45. Den grundläggande bestämmelsen om straffvärde Enligt 29 kap. 1 § första stycket ska straff, med beak- tande av intresset av en enhetlig rättstillämpning, bestämmas inom ramen för den tillämpliga straffskalan efter brottets eller den sam- lade brottslighetens straffvärde. Vid bedömningen av straffvärdet inom straffskalan ska enligt 29 kap. 1 § andra stycket beaktas den skada, kränk- ning eller fara som gärningen inneburit, vad den tilltalade insett eller borde ha insett om detta samt de avsikter eller motiv som han eller hon haft. Därvid ska särskilt beaktas om gärningen har inne- burit ett allvarligt angrepp på någons liv, hälsa eller trygghet till person. Rekvisiten skada, kränkning och fara avser de objektiva omstän- digheterna vid brottet. Uttrycken är avsedda att uppfattas i vid 21Brottsbalken, en kommentar på internet, kommentaren till 24 kap. 1 §. 22Asp/Ulväng/Jareborg, Kriminalrättens grunder, 2013, s. 233. Se dock om åtgärder inom hälso- och sjukvården, a.a. s. 258–262. Angående samtycke till dödande, se också RH 2011:86, återgivet i avsnitt 6.10.2. Nuvarande ordning – Allmänt om straffmätning och påföljdsbestämning m.m. mening och enligt förarbetena kan utgångspunkt normalt tas i brottets rekvisit. Hänvisningen till gärningsmannens avsikter och motiv innebär att även subjektiva omständigheter ska tillmätas betydelse vid bedömningen av straffvärdet. Hänsyn ska inte tas till sådana omständigheter som inte täcks av gärningsmannens uppsåt eller oaktsamhet, och det är av stor betydelse för bedömningen hur grov gärningsmannens oaktsamhet har varit liksom vilken form av uppsåt som har förelegat. Det är alltid omständigheterna vid brottet som ska vara avgörande för straffvärdebedömningen. Gärnings- mannens person, tidigare brottslighet eller vad som har inträffat efter brottet ska i princip sakna betydelse för bedömningen av straff- värdet.23 Att domstolen särskilt ska beakta om gärningen har inneburit ett allvarligt angrepp på någons liv, hälsa eller trygghet till person lades till i bestämmelsen genom en lagändring som trädde i kraft , en del av straffmätningsreform.24 Bestämmel- sen infördes för att åstadkomma en höjd straffnivå för allvarliga våldsbrott. Den omfattar enligt förarbetena brott där gärningen har bestått i, eller innefattat, uppsåtlig allvarligare våldsanvändning, uppsåtligt allvarligare hot eller med sådant våld eller hot jämställ- bart handlande – dvs. att ha försatt någon i vanmakt eller annat sådant tillstånd eller att, utan våld eller hot, ha berövat någon fri- heten – direkt riktat mot en annan person. Med allvarligt angrepp avses att brottets straffvärde ska motsvara fängelse eller mer. Domstolen ska i varje enskilt fall pröva om gärningen bestått i eller innefattat ett sådant angrepp som avses i bestämmel- sen. I förarbetena anges att de brott som omfattas av bestämmelsen ska anses ha ett högre straffvärde än det straffvärde som skulle ha följt vid en bedömning enligt den praxis som föregick lagändringen. Vidare uttalas att straffvärdet för brottslighet som omfattas av bestämmelsen ska anses ligga över straffminimum eller den allra nedersta delen av straffskalan för det aktuella brottet samt att straff- värdet för brott som hade en straffvärdenivå en bit upp i straffskalan ska anses ligga på en ytterligare högre nivå.25 En närmare redogörelse för tolkningen och tillämpningen av 29 kap 1 § i denna del följer av kap. 5. 1987/88:120 s. 80 f. 24SFS 2010:370, prop. 2009/10:147. 2009/10:147 s. 14 f. och s. 40. Nuvarande ordning – Allmänt om straffmätning och påföljdsbestämning m.m. Försvårande och förmildrande omständigheter Bestämmelsen i 29 kap. 1 § kompletteras med i 29 kap. 2 och 3 §§ uppställda kataloger över försvårande respektive för- mildrande omständigheter, som särskilt ska beaktas vid bedöm- ningen av straffvärdet. Uppräkningarna av omständigheter är exemplifierande och det är alltså möjligt att ta hänsyn till andra omständigheter än de angivna. Detta framgår av lagtexten genom att det anges att dessa omstän- digheter särskilt ska beaktas. I de ursprungliga förarbetena anfördes att avsikten dock var att uppräkningen skulle innefatta de vanlig- aste och mest betydelsefulla förmildrande eller försvårande om- ständigheterna. Det anfördes vidare att det dock, särskilt när det gäller förmildrande omständigheter, kan komma i fråga att beakta andra än de som räknas upp i bestämmelsen.26 ska note- ras att några andra omständigheter än sådana som kan inordnas under den allmänna bestämmelsen om straffvärde i 29 kap. 1 § inte får beaktas, dvs. omständigheter som har att göra med den skada, kränkning eller fara som gärningen inneburit, vad den tilltalade in- sett eller borde ha insett om detta samt de avsikter eller motiv som han eller hon haft. Av 29 kap. 3 § andra stycket framgår att domstolen, om det föreligger sådana omständigheter som anges i första stycket och om det är påkallat med hänsyn till brottets straffvärde, får döma till lindrigare straff än vad som är föreskrivet för brottet. Det kan däremot aldrig, när det föreligger försvårande omständigheter, före- komma att döma till ett högre straff än det högsta straff som anges i den tillämpliga straffskalan. Genom lagändringar, som trädde i kraft , slopades eller ändrades de kvalificerande rekvisiten, utom i ett fall, i bestäm- melserna om försvårande och förmildrande omständigheter.27 Utrym- met för att beakta sådana omständigheter har därigenom vidgats, vilket enligt förarbetena syftar till att öka spännvidden vid straff- värdebedömningen.28 1987/88:120 s. 81 och 85. 27Lagändringarna var en del av straffmätningsreform, SFS 2010:370, prop. 2009/10:147. s. 28 och 42–45.