sou · H2B376 · 2014-11-28 00:00:00 — Vidare finns ett antal olika typer av skattemål för vilka är uttryckligen föreskrivet att de får avgöras som e-mål (se den s.k. katalogen i 18 § fjärde stycket 2–8 LAFD). Detta gäller bl.a. mål om bevissäkring och betalningssäkring (18 § fjärde stycket punkt 2 LAFD), mål om anstånd med betalning av skatt (18 § fjärde stycket punkt 4 LAFD) och mål som avser en fråga av betydelse för inkomstbeskattningen, dock endast om värdet av vad som yrkas i målet uppenbart inte överstiger hälften av prisbasbeloppet (18 § fjärde stycket punkt 6 LAFD). avgörs omkring hälften av alla skattemål med nämnd och hälften som e- mål. avgörs s.k. e-mål av en notarie tillsammans med tre nämndemän. Enligt 18 § andra stycket LAFD ska mål, som annars i och för sig skulle få avgöras som e-mål enligt fjärde stycket samma paragraf, prövas av fullsutten rätt om det är påkallat av särskild anledning (t.ex. om målet är svårbedömt, betydelsefullt eller principiellt vik- tigt).54 Fullsutten rätt består enligt 17 § LAFD av en lagfaren domare och tre nämndemän. Flera förvaltningsrätter har inom ramen för den av utredningen utsända enkäten framfört åsikten att skattemål generellt bör kunna avgöras utan medverkan av nämndemän. Det noteras även att 54 Detsamma gäller om det är fråga om beslut som inte innefattar prövning av målet i sak, se 18 § andra stycket LAFD. Vissa frågor rörande förvaltningsrättens sammansättning har funnit att skattemålen är av sådant slag att nämndemannamedverkan inte är ändamålsenlig.55 Utredningen föreslår ovan att antalet lagfarna ledamöter vid förvaltningsrättens avgörande av skattemål som huvud- regel ska vara två i stället för, som , en lagfaren ledamot. Ett av skälen bakom förslaget är att skattemål i stor utsträckning är så juridiskt komplicerade och komplexa att de för en rättssäker och kvalitativ prövning bör avgöras av fler än en lagfaren domare. Det faktum att skattemål i stor utsträckning är så juridiskt komplicerade och komplexa gör att möjligheterna för en nämnde- man att bidra till ökad kvalitet i beslutsprocessen och påverka beslutens innehåll är begränsade. Enligt vad utredningen har erfarit är nämndemännens inflytande i praktiken mycket begränsat i skatte- mål. Till detta kommer att nämndemännens funktion som bollplank minskar i och med att antalet lagfarna domare utökas till två i för- valtningsrätten. Under anförda omständigheter saknas det enligt utredningens mening skäl att behålla den huvudregel som innebär att nämndemän ska delta i avgörandet av skattemålen. Tankegången att skattemål bäst avgörs av kvalificerade handläg- gare är inte ny. avskaffades de s.k. skattenämn- derna vid och ersattes av kvalificerade beslutsfattare. I samband härmed anfördes bl.a. att i takt med att skattelagstift- ningen har blivit mer omfattande och komplicerad ställs allt större krav på kunskaper inom ekonomi och juridik för att det ska vara möjligt att sätta sig in i de enskilda ärendena. Möjligheterna för en lekman att bidra till ökad kvalitet i beslutsprocessen och påverka beslutens innehåll har därmed blivit mindre. Lekmännens infly- tande ansågs i realiteten vara mycket begränsat. Vidare anfördes att lekmannaledamöternas insyn i verksamhet var begränsad till den del av beslutsfattandet som nämnden deltar i. Värdet av den insynen ansågs inte tillräckligt stort för att motivera skattenämndernas existens.56 På motsvarande sätt kan inte heller insynsskäl anses motivera medverkan av nämndemän i skattemål. Enligt utredningens mening är det mot bakgrund av det anförda logiskt att som ett nästa steg som huvudregel låta skattemål i dom- 55SOU 2013:49 s. 179 f. 2010/11:165 s. 586 f. Vissa frågor rörande förvaltningsrättens sammansättning stol avgöras av enbart lagfarna domare. Detsamma bör gälla tullmål. Möjligheten att använda nämndemän i skattemål bör dock inte tas bort helt. Många skattemål innefattar frågor rörande värdering av bevisning och skälighet. I vissa fall kan frågorna om bevisvärdering och skälighetsbedömningar vara av sådan omfattning att deltagande av nämndemän skulle vara värdefullt bl.a. genom att de kan bidra med sina praktiska erfarenheter. Nämndemän bör därför kunna ingå i rätten om det finns anledning till det med hänsyn till frå- gorna i målet. Det bör vara upp till den ansvarige domaren att bestämma om nämndemän ska ingå i rätten. ser inte utredningen anledning att låta motsvarande gälla i någon annan måltyp vid allmän förvaltningsdomstol. 8.6.2Effekter av de föreslagna sammansättningsreglerna Om antalet lagfarna ledamöter utökas till två medan nämndemän- nen tas bort, kan den situationen uppstå att rättens två ledamöter har olika åsikter beträffande frågan om överklagandet ska bifallas eller avslås, dvs. att en röstar för bifall och en röstar för avslag. Situationen är inte ny. Motsvarande situation kan uppstå eftersom förvaltningsrätten består av ett jämnt antal leda- möter. Enligt omröstningsreglerna ska i en sådan situation ord- förandens röst gälla.57 Om frågan handlar om huruvida skattetillägg ska tas ut eller inte, ska den röst som innefattar den för den enskilde lindrigaste eller minst ingripande utgången gälla.58 Det skulle kunna hävdas att om antalet lagfarna ledamöter utö- kas till två medan nämndemännens tas bort, den domare som inte är ordförande riskerar att inta rollen som en passiv s.k. sleeping partner. Ett sådant synsätt är dock enligt utredningens mening för det första att förringa domarnas integritet och ansvarskänsla på ett sätt som inte överensstämmer med verkligheten. Dessutom innebär en sammansättning bestående av två lagfarna ledamöter avgörande fördelar i förhållande till den sammansättning som gäller för för- valtningsrätt . Ledamöterna kommer till exempel vid överlägg- ningen till dom och vid avfattandet av domen ha helt andra möjlig- heter att diskutera olika lösningar och motiveringar än . 57Jfr 26 § LAFD samt 16 kap. 3 § RB. 58Jfr 26 § LAFD samt 29 kap. 3 § RB. Vissa frågor rörande förvaltningsrättens sammansättning stadiet före den eventuella omröstningen, och efter omröstningen men före domens slutliga avfattande, som den tillkommande ledamoten gör sin främsta insats genom att låta den andre leda- moten pröva styrkan i sina argument och formuleringar. Det är härigenom man uppnår den stora förbättringen i rättssäkerhetshän- seende i förhållande till en sammansättning som endast innehåller en lagfaren domare.59 Den skulle också kunna hävdas att en sammansättning med två lagfarna domare ökar risken för skiljaktiga meningar. I den mån detta påstående stämmer, noteras att det inte nödvändigtvis skulle vara en nackdel. Tvärtom kan en skiljaktig mening underlätta för den förlorande parten att bedöma sina chanser med ett över- klagande och för den högre rätten att få olika aspekter på målet belysta.60 Jfr och Eklyckes reservation till som refererats i 9Vissa frågor rörande särskilda ledamöter Enligt direktiven ska utredningen bl.a. överväga om särskilda ledamöter i ökad utsträckning bör kunna ingå i rätten när det finns behov av särskild fackkunskap, och överväga om det bör införas regler om kammarrättens domförhet när särskilda ledamöter ingår i rätten och en lagfaren ledamot får förhinder. I direktiven anförs beträffande uppdraget att överväga behovet av särskilda ledamöter i fler måltyper, att särskilda ledamöter är ett sätt att tillföra domstolarna särskild sakkunskap och därigenom höja kvaliteten i avgörandena. Enligt direktiven finns det anledning att överväga om särskilda ledamöter bör kunna delta även i andra mål i allmän förvaltningsdomstol än , t.ex. i vissa skattemål, när behov av särskild fackkunskap föreligger. Beträffande uppdraget att överväga regler om kammarrättens domförhet när särskilda ledamöter ingår i rätten och en lagfaren ledamot får förhinder, anförs i direktiven bl.a. följande. Det är viktigt att reglerna om rättens domförhet när en ledamot får för- hinder under handläggningen är utformade så att ett ändamålsenligt och rättssäkert förfarande säkerställs. De regler som träder i kraft avser kammarrättens domförhet när en lagfaren ledamot eller en nämndeman får förhinder när rätten består av lagfarna ledamöter eller lagfarna ledamöter och nämndemän. Även domförhet vid förhinder för en särskild ledamot är reglerat. I propositionen En mer ändamålsenlig förvaltningsprocess anförde regeringen att det saknades tillräckligt underlag för att överväga en reglering av domförhet vid förhinder för lagfaren ledamot i mål där Vissa frågor rörande särskilda ledamöter särskilda ledamöter ingår i rätten (prop. 2012/13:45 s. 149). Enligt direktiven finns anledning att överväga sådana regler. 9.1Bör särskilda ledamöter införas i fler måltyper? I de allmänna förvaltningsdomstolarna förekommer särskilda ledamöter i mål om laglighetsprövning enligt 10 kap. kommunal- lagen (1991:900), i mål om fastighetstaxering enligt fastighets- taxeringslagen (1979:1152), i mål enligt lagen (2010:1882) om åldersgränser för film som ska visas offentligt och i mål enligt lagen (2003:389) om elektronisk kommunikation, LEK.1 Vid prövning av mål om laglighetsprövning ska två särskilda ledamöter ingå i rätten i såväl förvaltningsrätten som kammar- rätten. Ledamöterna förordnas av regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer (13 b § respektive 17 b § lagen (1971:289) om allmänna förvaltningsdomstolar, LAFD). De särskilda ledamöterna ska ha god kännedom om verksamhet. Särskilda ledamöter i mål om laglighetsprövning infördes när prövningen av s.k. kommunalbesvär flyttades från länsstyrelserna till kammarrätterna. Länsstyrelserna hade genom sin verksamhet haft god kännedom om kommunala förhållanden och kompetens och det ansågs viktigt att kammar- rätternas avgöranden kunde grundas på samma sakkunskap. Behovet av sakkunskap ansågs vara särskilt påtaglig i mål som rörde den kommunala kompetensen. För bedömningen av dessa mål krävdes enligt departementschefen, utöver rent kommunalrättsliga kunskaper, en god kännedom om kommunala förhållanden i allmänhet. Detta berodde bl.a. på att den allmänna kompetens- bestämmelsen i kommunallagen var utformad som en general- klausul och till stor del fick sitt innehåll genom praxis. Möjligheten att hämta in sakkunnigutlåtanden tillgodosåg enligt departements- 1 beslutar om förordnanden av de särskilda ledamöterna, se 1 § förordningen (2013:391) om förordnande av särskilda ledamöter i allmän domstol och i allmän förvaltningsdomstol. Vissa frågor rörande särskilda ledamöter chefen inte behovet av sakkunskap och behovet kunde inte heller tillgodoses genom nämndemännens deltagande.2 Vid prövning av mål om fastighetstaxering ska i förvaltnings- rätten ingå en värderingsteknisk ledamot och i kammarrätten två särskilda ledamöter (21 kap. 8 § respektive 22 kap. 4 § fastighets- taxeringslagen). Bland ledamöterna ska sakkunskap beträffande värdering av olika slag av fastigheter finnas företrädd (21 kap. 9 § och 22 kap. 5 § fastighetstaxeringslagen). Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer förordnar värderings- tekniska ledamöter i förvaltningsrätterna för en taxeringsperiod och särskilda ledamöter i kammarrätterna (21 kap. 10 § och 22 kap. 5 § fastighetstaxeringslagen).3 I mål om åldersgränser för film ska det både i förvaltningsrätten och kammarrätten ingå två särskilda ledamöter (12 a § och 13 § lagen om åldersgränser för film som ska visas offentligt). Dessa ledamöter ska ha särskilda kunskaper om film respektive i bete- endevetenskap. Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer förordnar de som ska tjänstgöra som särskilda ledamöter i förvaltningsrätten och kammarrätten vid handläggning av mål enligt lagen om åldersgränser för film som ska visas offentligt. I förarbetena konstaterade föredragande statsrådet att vid prövning av en censurfråga skulle kammarrätten, om sär- skilda ledamöter inte ingick i rätten, för att få ett tillfredsställande underlag för sitt avgörande sannolikt behöva inhämta utlåtande från sakkunniga mer eller mindre regelmässigt. En ordning med sakkunnigbevisning innebar enligt statsrådet alltid en viss omgång, även om förvaltningsprocesslagen i och för sig gav möjlighet att inhämta utredningen i smidiga former. En processekonomiskt mer fördelaktig ordning skulle enligt statsrådet dock kunna uppnås, om man lät två personer med särskilda kunskaper i beteende- vetenskapliga ämnen eller om film ingå i rätten som särskilda ledamöter. Statsrådet konstaterade att förebilder för en sådan ordning fanns inte bara vid de allmänna domstolarna (fastighetsmål och mål om ekonomisk brottslighet) utan också vid kammar- rätterna (fastighetstaxeringsmål och kommunalbesvärsmål) samt 1979/80:105 s. 36 f. 2013/14:169 föreslås vissa ändringar i fråga om nämndemännen i fastighets- taxeringsmål (s. 9). Vissa frågor rörande särskilda ledamöter att erfarenheterna i allt väsentligt torde vara positiva. Han föreslog därför att två särskilda ledamöter skulle ingå i rätten.4 I mål enligt LEK ska i regel två ekonomiska experter delta när förvaltningsrätten respektive kammarrätten avgör mål som avser konkurrensfrämjande åtgärder enligt den lagen (8 kap. 25 respektive 26 §§ LEK). Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer förordnar de personer som ska tjänstgöra som ekonomiska experter (8 kap. 27 § LEK). Vid införandet av bestämmelserna om att ekonomiska experter ska ingå i förvaltningsrätten och kammarrätten vid prövning av mål om elektronisk kommunikation anförde regeringen bl.a. följande. Det kan konstateras att de bedömningar som måste göras i ärenden enligt LEK såväl av PTS som av domstolarna är komplicerade på flera sätt, inte minst ekonomiskt. Det har riktats kritik mot att metoderna för att göra marknadsanalyser och sättet att motivera beslut i sådana mål inte är utvecklade. Vidare har domstolarnas överprövning av definitioner av relevanta marknader och av skyldighetsbeslut kriti- serats. Det har därvid hävdats att domstolarna inte besitter tillräcklig kunskap i de frågeställningar som aktualiseras. De flesta remiss- instanser som uttalat sig i frågan är i huvudsak positiva till utred- ningens förslag att särskilda ledamöter skall delta även vid prövning i länsrätten och kammarrätten av mål enligt LEK. Enligt regeringens mening är det mycket viktigt att förvaltnings- domstolarna i mål om överklagade och om överklagade skyldighetsbeslut har tillgång till såväl ett tillfredsställande underlag för sina avgöranden som tillräcklig kunskap i sakfrågorna. Avgöran- dena har stor betydelse för samhällsekonomin och främjandet av konkurrens på de aktuella marknaderna. Ett system med experter som deltar i avgörandena tillför värdefull sakkunskap på ett område som är ekonomiskt komplicerat. Visserligen har domstolarna enligt 24 § förvaltningsprocesslagen (1971:291) möjlighet att inhämta yttranden från sakkunniga. Ett sådant förfarande är dock tidsödande. Det kommer inte heller att i praktiken kunna förenas med det krav på skyndsam handläggning av mål som regeringen föreslår i avsnitt 5.4. Möjligheten att inhämta sakkunnigyttranden är alltså inte tillräcklig. Ekonomiska experter bör därför ersätta nämndemän som ledamöter av rätten vid vissa av länsrättens avgöranden av mål enligt LEK. Ekonomiska experter bör till en början delta i avgöranden som rör överklagande av SMP-beslut samt beslut om åläggande av skyldigheter med stöd av 4 kap. 4 § och 5 kap. 13 och 14 §§ LEK. 4 Jfr prop. 1989/90:70 s. 60, bet. 1989/90:KrU30, rskr. 1989/90:309. Vissa frågor rörande särskilda ledamöter Flera remissinstanser har dessutom anfört att de särskilda leda- möterna även bör delta vid avgörandet av tillsyns- och tvist- lösningsmål. Det har hävdats att särskilt innehållet i kostnadsmodeller kräver kunskap i ekonomiska frågor som en domstol normalt saknar. Regeringen instämmer i bedömningen att det, av de av remiss- instanserna anförda skälen, är värdefullt att ekonomiska experter deltar även i tillsyns- och tvistlösningsmål, om det överklagade beslutet grundar sig på ett beslut om särskilda skyldigheter enligt LEK.5 Sakkunniga i allmänna förvaltningsdomstolar Utöver särskilda ledamöter finns även andra sätt att tillföra rätten sakkunskap. Enligt 24 § förvaltningsprocesslagen (1971:291), FPL, får rätten inhämta yttrande eller anlita sakkunnig beträffande viss fråga som kräver särskild sakkunskap. Sådant yttrande kan inhämtas och anlitande ske från myndighet, tjänsteman eller annan. Enligt 24 § andra stycket FPL gäller i fråga om sakkunnig 40 kap. 2–7 och 12 §§ , RB, i tillämpliga delar. Dessa bestämmelser handlar bl.a. om att den sakkunnige inte får vara jävig, att parterna ska få tillfälle att yttra sig över valet av sakkunnig och att sakkunnigutlåtandet ska hållas tillgängligt för parterna. Fram till fanns en annan möjlighet för allmänna förvaltningsdomstolar att inhämta fackkunskap, nämligen genom s.k. särskild fast sakkunnig. Särskilda fasta sakkunniga fick enligt 29 § LAFD, på begäran av en allmän förvaltningsdomstol, för- ordnas av regeringen i syfte att tillhandagå domstolen med utlåtande. En sådan särskild sakkunnig var inte en del av rätten och hade inte någon annan funktion i processen än andra offentliga sakkunniga, dvs. sakkunniga enligt 24 § första stycket FPL, vilka förordnas av domstol.6 Med stöd av detta lagrum har regeringen tidigare förordnat auktoriserade revisorer att som särskilda sakkunniga bistå Kammarrätten i med utlåtanden i frågor som rör bokföring m.m. Regeringen har även förordnat läkare och tandläkare för att bistå de allmänna förvaltnings- domstolarna med utlåtanden i medicinska frågor. 2006/07:119 s. 19 ff. 1971:30 del 2 s. 111. Vissa frågor rörande särskilda ledamöter har dock inga sådana särskilda sakkunniga förordnats enligt 29 § LAFD och möjligheten för regeringen att förordna sakkunniga med stöd av 29 § LAFD togs därför bort genom prop. 2012/13:45. I propositionen anförde regeringen att eftersom dessa sakkunniga inte hade ställning som domare i processen kan uppgiften att förordna dem med fördel fullgöras av domstolarna själva (enligt 24 § LAFD, utr. Även i de allmänna domstolarna förekommer särskilda ledamöter i vissa måltyper. I patentmål ska till exempel i regel två tekniskt sakkunniga ledamöter ingå i rätten i både tingsrätten och hovrätten.8 Sådana ledamöter förordnas enligt 68 § patentlagen (1967:837) av regeringen eller den myndighet regeringen bestäm- mer . Möjligheten till delegation har inte utnyttjats. Ett annat exempel är mål i mark- och miljödomstolarna. I mål eller ärende där mark- och miljödomstol är första instans ska i regel två särskilda ledamöter ingå i rätten. Sådana ledamöter förordnas enligt 2 kap. 3 § lagen (2010:921) om mark- och miljödomstolar av rege- ringen eller den myndighet som regeringen bestämmer. Uppgiften har delegerats till Domarnämnden.9 Vid prövning av vidlyftiga eller annars särskilt krävande mål om allmänt åtal i vilka bedömningen av ekonomiska eller skatterättsliga förhållanden har väsentlig betydelse får, under vissa förut- sättningar, en eller två särskilda ledamöter ingå i tingsrätten. Om det finns behov av särskild fackkunskap inom rätten i fråga om ekonomiska förhållanden, får en person som har förordnats av regeringen som ekonomisk expert ingå i rätten. 2012/13:45 s. 159. 8I departementspromemorian Patent- och marknadsdomstol (Ds 2014:2) föreslår regeringen att domstolsprövningen av immaterialrättsliga, marknadsföringsrättsliga och konkurrens- rättsliga frågor ska ske samlat i en särskild domstol i första instans (Patent- och marknads- domstolen) och en särskild domstol i andra instans (Patent- och marknadsöverdomstolen). ska vara Patent- och marknadsdomstol och ska vara Patent- och marknadsöverdomstol. ska som sista instans ha ansvar för prejudikatbildningen. Särskilda ledamöter (tekniska eller ekonomiska) ska även fort- sättningsvis ingå i rätten vid prövningen av mål vid Patent- och och Patent- och marknadsöverdomstolen (s. 245 ff. och 255 ff.). 9Se förordningen (2013:391) om förordnande av särskilda ledamöter i allmän domstol och i allmän förvaltningsdomstol. Vissa frågor rörande särskilda ledamöter behov av särskild fackkunskap inom rätten i fråga om skatte- rättsliga förhållanden, får en person som är eller har varit lagfaren domare i allmän förvaltningsdomstol ingå i rätten (1 kap. 8 § och 2 kap. 4 a § RB). De ekonomiska experterna förordnas av regeringen i taget (4 kap. 10 a § RB). Även i hovrätten får särskilda ledamöter med ekonomisk eller skatterättslig sakkunskap ingå i rätten. Till skillnad från vad som gäller för tingsrätt kan experterna även medverka vid hovrättens handläggning av tvistemål. För hovrättens del finns det inte heller något uttryckligt krav på att målen ska vara vidlyftiga eller annars särskilt krävande (2 kap. 4 a § RB). De bestämmelser som ger möjlighet att förordna ekonomisk eller skatterättslig expert trädde i kraft den 1 juli 1985.10 I förarbetena angav regeringen att handläggningen av mål om kvalifi- cerad ekonomisk brottslighet ställde höga krav på domstolarna och att rätten måste sätta sig in i komplicerade ekonomiska transaktioner.11 Genom att ge domstolarna möjlighet att i kvalificerade mål om ekonomisk brottslighet knyta till sig ekonomisk och skatterättslig expertis som ledamöter, ökade enligt regeringen deras möjligheter att driva processen effektivt och att komma fram till materiellt riktiga domar.12 Medverkan av eko- nomisk expertis är i första hand tänkt för gäldenärsbrott, skattebrott och valutabrott medan medverkan av skatterättslig expertis främst är tänkt för skattebrottmål.13 Beträffande skatte- expertisen konstaterade regeringen att de vanliga juristdomarna i tingsrätter och hovrätter visserligen är väl skickade att själva orientera sig tillräckligt inom detta specialområde av juridiken. Enligt regeringen går det emellertid inte att bortse från att detta kunskapsinhämtande sker snabbare och effektivare om speciellt kunnig personal är tillgänglig, åtminstone om det gäller frågor av mer kvalificerad beskaffenhet. Dessutom ansåg regeringen att skatteexpertis skulle kunna bedöma den sannolika utgången av skattefrågan och därmed bidra till att skattebrottmål behöver vilandeförklaras i mindre utsträckning.14 Domstolarna får bland de förordnade experterna välja den som är mest lämpad med hänsyn 1984/85:178, JuU 1984/85:39, rskr. 1984/85:360. a. s. 12. a. s. 16. a. s. 46 f. a. s. 23 ff. Vissa frågor rörande särskilda ledamöter till bl.a. den specialistkompetens som krävs. Det är i första hand kvalificerade revisorer som utses till ekonomiska experter. Även andra personer med tillräcklig insikt i och erfarenhet av företags- ekonomiska frågor kan emellertid utses.15 I konkurrensmål och marknadsföringsmål ska i vissa fall ekonomiska experter delta i tingsrätten. Dessa förordnas av rege- ringen enligt 8 kap. 11 § konkurrenslagen (2008:579) respektive 58 § marknadsföringslagen (2008:486), MFL. Beträf- fande konkurrensmål anförde regeringen i förarbetena till den tidigare konkurrenslagen (1993:20) att de konkurrensrättsliga avgörandena innehåller ekonomiska framtidsbedömningar som kan vara avgörande för enskilda företag och hela branscher. Alla de frågor som prövas av och som får överklagas till krävde enligt regeringen, i större eller mindre omfattning, ekonomisk sakkunskap. Genom sakkunnig- bevisning var det enligt regeringen i och för sig möjligt att i specifika frågor tillföra rätten denna kunskap. De konkurrens- rättsliga målen och ärendena var emellertid enligt regeringen sådana att det vid prövningen av dem krävdes kunskaper i relevanta ekonomiska spörsmål på ett mer allmänt plan. Därtill kom att överinstansen, , hade ledamöter som var kvalificerade ekonomiska experter. Regeringen bedömde att den sakliga kompetensen borde vara densamma i underrätt och överrätt eftersom en annan ordning skulle strida mot principen att tyng- dpunkten i rättskipningen ska ligga i första instans.