sou · H2B386 · 2014-12-19 00:00:00 — Det ankommer också på att övervaka att förvaltaren ombesörjer konkursboets bokföring på ett riktigt sätt.71 Vidare ska kontrollera förvaltarens medelsförvaltning.72 Ytterligare bör erinras om att Tillsynsmyndig- heten enligt 7 kap. 22 § konkurslagen vid konkursens avslutande kan behöva omhänderta räkenskapsmaterial och andra handlingar rörande boet om de inte kan återställas till gäldenären eller förvaras av förvaltaren. En annan funktion som är tänkt att ha är att generellt verka för en riktig och enhetlig tillämpning av gällande föreskrifter rörande konkursförvaltningen. Detta har förutsatts kunna ske genom allmänna råd och upplysningar till förvaltarna i praktiska och rättsliga frågor, t.ex. genom att förvaltarna tillhanda- hålls blanketter för olika åtgärder och myndigheten anordnar kurser.73 Frågan om betydelsen av brottsutredande åtgärder i samband med konkurs diskuteras fortlöpande inom ramen för det s.k. RUBICON-samarbetet, vilket innefattar verksamhetsgren Tillsyn i konkurser, , Re- konstruktör- och konkursförvaltarkollegiet i (REKON), Ackordscentralen och . Förutom de nu berörda huvudfunktionerna har Tillsynsmyndig- heten i konkurs även vissa självständiga beslutsfunktioner. En sär- skild uppgift som tillagts gäller systemet med statlig lönegaranti i konkurs. Den arbetstagare som är missnöjd med en förvaltares lönegarantibeslut kan väcka talan vid allmän dom- stol. Talan förs mot staten, som företräds av i konkurser. kan också självmant väcka talan 677 kap. 3 § samt 14 kap. 8 och 10 §§ konkurslagen (1987:672). 686 kap. 7 och 10 §§ konkurslagen (1987:672). 697 kap. 5 § konkurslagen (1987:672). 706 kap. 7 och 10 §§ konkurslagen (1987:672; jfr prop. 1978/79:105 s. 189 f. 717 kap. 19 § konkurslagen (1987:672). 727 kap. 18 och 20 §§ konkurslagen (1987:672). 1978/79:105 s. 190 och s. 286 f. vid allmän domstol mot en arbetstagare om myndigheten anser att förvaltarens beslut är oriktigt.74 10.4Statens kostnader för ersättning till konkursförvaltare Som tidigare anförts svarar staten subsidiärt för konkurskostnaderna om dessa inte kan tas ur konkursboet. Det innebär att framför allt förvaltarens arvode blir ersatt även om boets medel inte alls eller bara delvis kan betalas ur boets medel. Enligt statistik från tillväxtanalys75 ökade antalet konkurser med i förhållande . Antalet av- slutade konkurser har ökat med i för- hållande till 2012. Hur antalet förändrats till och med framgår av följande tabell. Antal konkurser, åren 2000–2013 Utgifterna för förvaltararvoden med mera uppgick till , vilket är en minskning med eller drygt en procent jämfört med . Utgiftsminskningen beror enligt på volymförändringar. Höjningen av konkursförvaltartaxan per uppgick till tre pro- cent. prognostiserar att antalet inkomna konkursären- den kommer att minska . 7430 § lönegarantilagen (1992:497). 75Konkurser och offentliga ackord 2013, Statistik 2014:02, tillväxtanalys. nosen ingår höjning av konkursförvaltartaxan på . Utgifterna för beräknas med dessa förutsätt- ningar komma att uppgå till . beräknas konkursärendena öka och för med fem pro- cent. beräknas konkursärendena öka . bedömning av utfallen under budgetåren 2015– 2017 uppgår under ovan angivna förutsättningar till , respektive prisnivå. Av följande redovisad statistik framgår ökningsfrekvensen av arvodena i avskrivningskonkurser åren 2000–2013. Ökningsfrekvens av arvoden i avskrivningskonkurser till och med för alla med TAXA med TAXA (eller lägre) Utgångspunkten för vårt arbete är att åtgärder ska föreslås som kan hålla statens utgifter för bl.a. konkurskostnaderna nere. Det är naturligtvis viktigt att konkurskostnaderna hålls på en rimlig nivå. Den största kostnadsposten är i allmänhet förvaltarens arvode, vilket ersätts med statliga medel i den utsträckning det inte kan tas ur boets medel. Som framgått har bakom åtskilliga tidigare reformer på konkurs- rättens område legat en strävan att hålla konkurskostnaderna nere. Vid reform tog sig denna strävan bl.a. det uttrycket att formerna för arvodesprövningen ägnades särskild uppmärksamhet. Det gällde inte bara beträffande stora konkurser utan även de då antalsmässigt dominerande mindre konkurserna. Reglerna beträff- ande dessa utformades i syfte att samhället skulle kunna utöva en effektiv kostnadskontroll av den största kostnadsposten, dvs. arvodet till förvaltaren. Detta möjliggjordes bl.a. genom att man beträff- ande mindre konkurser som avskrevs införde ett taxesystem för Tanken på ett motsvarande system även för andra kon- kurser fördes fram i förarbetena till reform, men avvisades. De vid tillfället nytillskapade tillsynsmyndigheterna i konkurser skulle verka för att kostnaderna för förvaltningen höll sig på en acceptabel nivå. Det betonades att tillsynsmyndigheterna fyllde en särskild uppgift i samband med prövningen av förvaltararvodena. ansågs ha goda förutsättningar att få ett till- fredsställande underlag för sin bedömning av framställda arvodes- anspråk. Vid införandet av den nya konkurslagen togs uppdelningen i olika förfaranden mellan större och mindre konkurser bort. När det gemensamma förfarandet infördes angavs att taxan som utgångs- punkt skulle tillämpas i samtliga avskrivningskonkurser, oavsett storlek. Detta gjorde att en viss utvidgning av det taxesatta om- rådet ändå skedde. Likaså slopades vid reformen förbudet att räkna arvode efter tid. Förbudet ansågs försvåra för att bedöma om förvaltarens faktiska tidsåtgång eller den tillämpade debiteringen var rimlig. Som nämnts i avsnitt 4.8 pågår ett arbete gällande ändring av rådets förordning (EG) nr 1346/2000 om insolvensförfaranden (Insolvensförordningen). Syftet med ändringarna är dels att komma till rätta med identifierade brister i Insolvensförordningen, dels att modernisera den. Enligt regeringens bedömning kommer förslaget huvudsakligen att påverka Insolvensförordningen och lagen med kompletterande bestämmelser till denna. Härutöver bedöms förslaget inte få några större effekter på andra svenska processuella regler, dock att det inte kan uteslutas att bestämmelser i förslaget i någon mån kan komma att påverka regler i konkurslagen, lagen om före- tagsrekonstruktion och skuldsaneringslagen. Vår bedömning är att förslaget inte i någon nämnvärd utsträckning kommer att påverka våra förslag. Bedömning: Ett timarvoderingssystem för konkursförvaltare bör inte införas. Arvode och kostnadsersättning till en konkursförvaltare är, som redovisats, en konkurskostnad som i första hand ska betalas ur konkursboet. I de fall en konkurs avskrivs enligt 10 kap. 1 § kon- kurslagen på grund av att konkursboets tillgångar inte räcker till betalning av konkurskostnaderna, får konkursförvaltaren ersätt- ning av staten om det behövs enligt en särskild konkursförvaltar- taxa som beslutas av . I de fall uppdraget har krävt avsevärt mer arbete än normalt kan ett högre arvode beslutas och betalas ut till förvaltaren. Arvodet följer i dessa fall inte ett tim- arvoderingssystem med en timkostnadsnorm. I stället ska rätten bestämma en skälig ersättning med hänsyn till det arbete som upp- draget har krävt, den omsorg och skicklighet som det har utförts med samt boets omfattning. Konkursförvaltartaxan är inte heller tillämplig i utdelningskonkurserna. Även bestämmelser om ersättning till andra rättsliga biträden, t.ex. offentliga försvarare och målsägandebiträden, anger att ersätt- ningen ska vara skälig. I 21 kap. 10 § RB sägs t.ex. att en offentlig försvarare har rätt till skälig ersättning av allmänna medel för arbete, tidsspillan och utlägg som uppdraget har krävt. Skillnaden i förhållande till konkursförvaltares ersättning är att ersättningen för arbete i dessa fall ska bestämmas med tillämpning av en timkost- nadsnorm. Det är regeringen som meddelar föreskrifter om tim- kostnadsnormen. Timersättningen får avvika från timkostnads- , om den skicklighet och den omsorg som uppdraget utförts med eller andra omständigheter av betydelse ger anledning till det. Timkostnadsnormen för bl.a. offentliga försvarare utvecklades i samband med rättshjälpsreform (se avsnitt 9.2). Ett syfte med reformen, vilken bl.a. innefattade tillskapandet av de allmänna advokatbyråerna och rättshjälpsnämnderna, var att staten skulle få full kostnadsinsyn i advokatverksamheten och därmed få underlag för taxor avseende biträdestjänster inom rättshjälpsområdet.76 1972:4, s. 171 ff. Avsikten med timkostnadsnormen var att den skulle användas som en grund för ersättningsnivåerna i brottmålstaxan och inledningsvis tillämpades timkostnadsnormen endast inom det taxesatta området. Timkostnadsnormen kom dock att utgöra utgångspunkt för skälig ersättning även utanför det taxesatta området. Utgångspunkten vid utarbetandet av timkostnadsnormen var den genomsnittliga kost- naden för advokatverksamhet. Självkostnaderna vid de allmänna advokatbyråerna tillmättes stor betydelse och tidsfaktorn blev avgörande för ett arvodes storlek. I direktiven till vår utredning anges att ett timarvoderingssystem ska föreslås i de konkurser där staten kan behöva stå för konkurs- förvaltarens arvode och där taxan inte gäller. Som redan redo- visats aktualiseras statens kostnadsansvar i de fall en konkurs av- skrivs enligt 10 kap. 1 § konkurslagen. Vi har dock, av skäl som anges i det följande, funnit att ett timarvoderingssystem inte passar särskilt väl i konkurssammanhang. Trots detta har vi valt att även redovisa tankar kring hur ett timarvoderingssystem i konkurs- sammanhang skulle kunna se ut. En timkostnadsnorm bygger på utgångspunkten att det går att med viss förutsägbarhet beräkna en genomsnittlig kostnad för ett genomsnittsbiträde för flertalet ärenden inom en viss kategori och att arvodet i det stora flertalet fall är förhållandevis enhetligt. Det innebär, för att en timkostnadsnorm ska kunna införas i före- varande fall, att en förvaltares arbetsuppgifter bör kunna förutses åtminstone i grova drag och att uppgifterna bör kräva en tidsmässigt begränsad och på förhand någorlunda förutsebar arbetsinsats. När det gäller förvaltare bör särskilt beaktas att tidsåtgången och arbetets omfattning givetvis är faktorer som måste tillmätas betydelse men att också arbetets kvalitet är av största vikt. En rimlig utgångspunkt när ett timarvoderingssystem för förval- tare övervägs är att, på sätt som gäller för andra rättsliga biträden, utgå ifrån de parametrar som gäller för beräkning av timkostnads- vid fastställande av taxan, i förevarande fall taxan för kon- kursförvaltare. Den nuvarande konkursförvaltartaxan grundar sig på den s.k. äktenskapsskillnadstaxan i civilmål (se avsnitt 9.2). Särskild saktaxa för mål om äktenskapsskillnad efter gemensam ansökan infördes i samband med rättshjälpslag. Anledningen till att saktaxa infördes för dessa mål var att undersökningar visat att arvodet i det stora flertalet fall i dessa mål var förhållandevis enhetligt. Anled- ningen till differentieringen mellan den s.k. brottmålstaxan och äktenskapsskillnadstaxan var att undersökningar som Domstols- verket gjort visat att ett brottmål för det juridiska ombudet drog cirka 13–lägre kostnader än ett äktenskapsskillnadsärende. De faktorer som ingår i beräkningsmodellen för konkursförvaltar- taxan skulle, på motsvarande sätt som görs för andra rättsliga bi- träden, kunna användas som utgångspunkt för att bestämma en timkostnadsnorm även för konkursförvaltare. När skälig ersättning bestäms bör man utgå från den genomsnittliga kostnaden för verksamheten. Av betydelse är samtliga kostnader för verksam- heten med undantag för de direkta utlägg som görs i den enskilda konkursen. De krav som måste ställas på ett timarvoderingssystem i angivet fall är att det ska ge förvaltaren skälig ersättning för nedlagt arbete och att det ska motivera förvaltaren att göra erforderliga under- sökningar även i de fall det finns anledning att gå närmare in på frågan om gäldenärsbrott och annan ekonomisk brottslighet samt förutsättningarna för återvinning. För det fall en sådan beräkning är möjlig och ger ett rimligt resultat i förhållande till de krav som ställs på en förvaltare bör alltså ett timarvoderingssystem kunna övervägas. Ett timarvoderingssystem skulle i så fall rimligen inne- fatta någon form av timkostnadsnorm. Hur en sådan norm skulle utformas bör utredas av efter samråd med , Rekonstruktör- & konkursförvaltarkollegiet (REKON) i och . En sådan bestäm- melse skulle kunna utformas enligt följande och skulle lämpligtvis kunna placeras som ett tillägg till tredje stycket i 14 kap. 4 § kon- kurslagen. Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer fastställer taxa som ska tillämpas vid bestämmande av arvode till förvaltaren om konkursen avskrivs enligt 10 kap. 1 §. I de fall arvodet inte ska be- stämmas enligt taxa har förvaltaren rätt till skälig ersättning för arbete, tidsspillan och utlägg som uppdraget krävt. Ersättningen för arbete ska bestämmas med utgångspunkt i den tidsåtgång som är rimlig med hänsyn till uppdragets art och omfattning och med tillämpning av en timkostnadsnorm. Regeringen meddelar föreskrifter om timkostnads- . Som angetts anser vi dock att ett timarvoderingssystem inte passar särskilt väl i konkurssammanhang. Förhållandena i konkurserna skiljer sig från andra situationer där rättsliga biträden ersätts med statliga medel. Hänsyn ska inte bara tas till arbetets omfattning utan också till dess kvalitet och resultatet av förvaltarens arbete. Konkurstillsynens bedömning av konkursförvaltarens arvode har alltid haft sin grund i arvodets skälighet snarare än i hur många timmar som lagts på uppdraget. Det bör också hållas i minnet att avskrivningskonkurser kan utgöras av såväl mindre som större konkurser av varierande komplexitet, vilket kan medföra stora svårig- heter att beräkna någon form av genomsnittligt arvode till för- valtare som kan ligga till grund för en beräkning av ett tim- arvoderingssystem. Hänsyn måste också tas till att en förvaltares arbete med konkurser i högre grad än för andra rättsliga biträden är ett lagarbete där olika delar av uppdraget fullföljs av olika med- arbetare i förvaltarens organisation och att arbetet inte, som är fallet för andra biträden, är personligt på samma sätt. Utgångspunkten är att konkursförvaltning är ett kvalificerat uppdrag som i huvudsak hanteras av affärsjurister med bred erfaren- het av näringslivet. Detta är också i enlighet med lagstiftarens intentioner i samband med den stora konkursreformen . För att behålla denna ordning, som fungerat väl, berättigar det till ett högt arvode och det kan inte av en förvaltare krävas en alltför detaljerad redovisning av tidsåtgången avseende varje moment i förvaltningen.77 En viktig aspekt i detta är den roll som specialist som konkursförvaltaren ålagts av det allmänna. Ett skäl till att t.ex. även avskrivningskonkurser skulle handhas av specialister var just att möjligheten att efterforska ekonomisk brottslighet ökade, vilken var och är en mycket prioriterad fråga i konkurser. Ett ytterligare skäl var att möjligheten att undersöka förutsättningarna för åter- ökade om specialister med särskild kunskap om sådana frågor hade hand även om avskrivningskonkurserna. Vid införandet av de nya reglerna beträffande s.k. fattigkonkurser anfördes att det nya förfarandet visserligen var mer komplicerat än det som gällt tidigare och att de också medförde större kostnader men att detta var ofrånkomligt om förfarandet skulle ge de önskvärda resultaten. 77 Jfr NJA 1999 s. 665. Vad gäller just avskrivningskonkurser så leder de inte sällan till brottsutredningar. Likaså finns i många avskrivningskonkurser i vart fall en mindre tillgångsmassa, t.ex. inventarier, lager eller kund- fordringar. Tillgångarna ska realiseras av förvaltaren under avveck- lingen och ska i första hand användas till att täcka konkurskost- nader, framför allt förvaltararvodet. Hur väl förvaltaren lyckas i tillgångsavvecklingen har således stor betydelse för hur stor andel av konkurskostnaderna som staten slutligt tvingas svara för. Minskar incitamenten för dessa undersökningar skulle den tillgängliga till- gångsmassan i konkurserna sannolikt minska. Detta får i sin tur till följd att boets medel i mindre utsträckning skulle komma att täcka konkurskostnaderna och att statliga medel i stället måste tas i ans- pråk i större utsträckning. Att undersöka ekonomisk brottslighet och möjligheterna till återvinning kan i vissa fall vara mycket kom- plicerat och kräva mycket tid och arbete. Att konkursförvaltaren är väl kvalificerad får ses som en grundläggande förutsättning för att förvaltningen ska kunna vara effektiv och ändamålsenlig och därigenom även kunna vara kostnadsbesparande för staten. Att specia- lister även framledes ska handha avskrivningskonkurser är således önskvärt ur såväl straffrättslig som samhällsekonomisk synpunkt. Mot intresset av att hålla kostnaderna nere står naturligtvis också skyldigheten att bestämma en skälig ersättning för det arbete som förvaltaren faktiskt har utfört. Det är viktigt att förvaltarna även framledes ges incitament att efterforska såväl eventuella brotts- misstankar som eventuella återvinningsmöjligheter och att effektivi- teten i konkursförfarandet inte går förlorad. Intresset för specia- lister att även åta sig sådana uppdrag får därför inte minska. En potentiell fara med att införa ett timarvoderingssystem är enligt vår uppfattning att det skulle kunna få negativa konse- kvenser för sammansättningen av konkursförvaltarkretsen och där- med för möjligheten att efterforska brottsmisstankar och åter- vinningsmöjligheter. Ett förändrat sätt att arvodera i avskrivnings- konkurser kan också leda till att efterforskningen av brott försämras. Det är viktigt att alla konkurser får en kvalificerad utredning genom- förd alldeles oavsett tillgångarnas storlek. Näringslivet och samhället i övrigt ställer stora krav på en kon- kursförvaltare. För att en förvaltare ska kunna fullgöra sina upp- gifter på ett effektivt och ändamålsenligt sätt behöver förvaltaren i regel allmänna juridiska kunskaper, företagsekonomiska insikter, kunskaper om bokföring och redovisning samt kännedom om och vana vid affärsjuridiska frågor. Vidare krävs att förvaltaren har så- dana insikter i straffrättsliga frågor att han på ett tillfredsställande sätt kan lösa uppgiften att undersöka om gäldenären kan miss- tänkas för brott. Utöver vad som följer av de nu angivna kraven måste en förvaltare i många fall även vara väl förtrogen med arbets- rättsliga och arbetsmarknadspolitiska frågor. Sådana frågor aktuali- seras när gäldenären har drivit rörelse. Bland de frågor förvaltaren då ska ta ställning till är om driften bör fortsätta och om förut- sättningar för rörelsens fortbestånd finns på . Vad som särskilt måste framhållas när det gäller konkurshante- ringen i stort är det väl utbyggda systemet för kontroll och tillsyn. Lika utvecklade tillsyns- och kontrollsystem finns inte för andra rättsliga biträden. Det svenska systemet för tillsyn och kontroll i konkurser anses på flera håll i världen unikt. Konkursförvaltarna är sannolikt den yrkeskår inom som är mest kontrollerad. Tillsynsmyndigheterna skapades bl.a. för att det ansågs att dom- stolens arbetsuppgifter i konkurssammanhang normalt inte gav grund för några säkra slutsatser om förvaltaruppdragets natur och om speciella förhållanden i de enskilda konkurserna. När det gällde prövning av ersättning till andra biträden, t.ex. offentlig försvarare i brottmål, hade domstolen, av naturliga skäl, ofta en ganska klar uppfattning om uppdragets natur och om de speciella svårigheter som biträdet kan ha mött vid uppdragets fullgörande. Motsvarande ansågs inte gälla vid prövningen av konkursförvaltares arvodesanspråk. har långtgående befogenheter att kontrollera enskilda förvaltare på olika sätt. Förvaltarna ska även på olika sätt samråda med innan vissa åtgärder vidtas. Tillsynsmyndigheterna har, näst efter förvaltarna, den bästa kun- skapen om de enskilda konkurserna. Tillsynsmyndigheterna har en bred kunskap om de olika problem som kan förekomma vid arvodes- prövningen. Av denna anledning ska rätten bl.a. höra Tillsynsmyndig- heten om förvaltarens ersättningsanspråk innan arvodet till förval- taren bestäms. Tillsynsmyndigheternas yttranden över förvaltarnas arvodesframställningar tillmäts stor betydelse vid rättens prövning av arvodesanspråket. yttranden, särskilt vad avser förslag till nedsättning av ett framställt yrkande om arvode, bör därför vara väl motiverade. Om ett yttrande från Tillsyns- myndigheten angående nedsättning av ett arvode trots påpekande från domstolen inte är tillräckligt motiverat kan ett sådant yttrande inte tillmätas den betydelse som avsetts. Vid de största konkurserna bör även motivera sina tillstyrkanden av arvodet till konkursförvaltarna, särskilt när konkursförvaltaren vill att det ska fastställas särskilt arvode enligt 14 kap. 18 § konkurslagen. Det är mot denna bakgrund viktigt att kontrollen även fortsättningsvis sker av kompetenta och kvalificerade jurister. Systemet för tillsyn och kontroll över konkursförvaltares ersätt- ningsanspråk är alltså rigoröst genom en engagerad och kompetent tillsynsmyndighet som avger yttranden över arvodets skälighet till konkursdomstolen som fattar beslut om ersättningens storlek. Sys- temet är därför kostnadsdämpande i sig och bidrar till enhetlighet såvitt avser arvoden till förvaltare. kan med sin kunskap på området sägas utgöra en garant för att ersättningen i konkurser hålls på en skälig nivå, inte minst i avskrivningskonkurs- erna i vilka staten i sista hand svarar för ersättningen. Som nämnts träder statens betalningsansvar för förvaltarens arvode in i de fall en konkurs avskrivs och kostnaderna inte kan tas ur boet. Det innebär att i de fall utdelning sker i en konkurs är det boet som svarar för förvaltarens arvode. I en sådan utdelnings- konkurs har förutom även berörda borge- närer ett intresse av att konkursförvaltarens arvode hålls på en rimlig nivå. De borgenärer som begärt att få yttra sig över förvaltarens arvodesanspråk i en sådan utdelningskonkurs ska beredas tillfälle till det (14 kap. 8 § konkurslagen). Detta gäller även när det ska bestämmas särskilt arvode för viss egendom varvid borgenär med särskild förmånsrätt ska beredes tillfälle att yttra sig över arvodes- framställningen. Det system som har gällt har, enligt uppgift från såväl enskilda konkursförvaltare som , fungerat mycket väl. Som redovisats har statens kostnader i denna del i princip inte ökat . Tillsynsmyndig- hetens uppfattning är att arvodesnivåerna generellt sett håller sig på en godtagbar nivå, inte minst i avskrivningskonkurserna. Andelen konkurser i vilka begär nedsättning av arvodet är förhållandevis låg, av det totala antalet av- slutade konkurser. Av framtaget statistiskt underlag framgår att ökningsfrekvensen av arvodena i avskrivningskonkurserna varit var genomsnittsarvodet i en avskrivningskonkurs . var genomsnittsarvodet i dessa konkurser . Motsvarande siffror för var och för år . Detta motsvarar en ökning om cirka 5–totalt vilket måste anses som måttligt även om man beaktar den begränsade allmänna kostnadsökningen . Kontrollsystemet har bidragit till att statens kostnader kunnat begränsas till en rimlig nivå som den senaste konkurs- reformen, och förvaltarens därigenom ökade engagemang i bekämp- andet av den ekonomiska brottsligheten, har lett till ett gott resul- tat för samhället. Att riskera en försämring av ett sådant system skulle inte gagna kampen mot den ekonomiska brottsligheten. I detta sammanhang ska inte underskattas de stora borgenärernas, framför allt bankernas, intresse av rimliga arvodesnivåer. Detta in- tresse uttrycks i allmänhet så att förvaltare som uppfattas som orim- ligt dyra inte föreslås till förvaltare fortsättningsvis. Det är mot denna bakgrund som vi anser att ett system med fastlagda timkostnadsnormer passar mindre väl i konkurssamman- hang. Det är inte heller givet att ett timarvoderingssystem i längden skulle innebära en kostnadsbesparing för staten.