sou · H2B335 · 2014-06-04 00:00:00 — Enligt utredningens uppfattning är andra styckets reglering värdefull i vissa situationer och bör även omfatta miljöfarlig verksamhet. Nuvarande andra och tredje stycket placeras efter det nya andra stycket, dvs. som tredje och fjärde stycket. Sista ledet i fjärde stycket utgår, då motsvarande reglering införs i 32 kap. 1 a § MB. Paragrafen är ny och innehåller hänvisning till hur och av vem en ersättningstalan väcks. Detta är ett förtydligande av vad som egent- ligen redan framgår av bestämmelserna i 21 kap. och 25 kap. MB. Paragrafen är ny och motsvarar 22 kap. 22 § MB. Som en kon- sekvens av att regleringen finns i detta kapitel förtydligas att det är den ersättning verksamhetsutövaren har föreslagit som får frångås i ett rättviseperspektiv. Paragrafen är ny och motsvarar 32 kap. 12 § MB, men omfattar nu även vattenverksamhet. Den moderniseras språkligt. Paragrafen är ny och motsvarar 32 kap. 13 § MB. Hänvisningen justeras då denna reglering har fått ny beteckning. Paragrafen är ny och motsvarar 32 kap. 14 § MB. Hänvisningen i första stycket justeras då denna reglering har fått ny beteckning. Paragrafen är ny och motsvarar 31 kap. 24 § MB. Den flyttas som en konsekvens av att alla ersättningsbestämmelser som inte beror på ingripande från det allmänna samlas i 32 kap. MB. Den moderniseras också språkligt. Paragrafen är ny och motsvarar 31 kap. 25 § MB. Den flyttas som en konsekvens av att alla ersättningsbestämmelser som inte beror på ingripande från det allmänna samlas i 32 kap. MB. Den moderniseras också språkligt. Paragrafen är ny och motsvarar i huvudsak 31 kap. 26 § MB. Till följd av att ersättningsfrågan inte behandlas i tillståndsmålet utgår dock sista meningen i första stycket. Paragrafen gäller både ersättning för intrång och för oförutsedd skada, varför utredningen bedömer att de inte kan utgå utan alltjämt fyller en funktion. Paragrafen är ny och motsvarar 31 kap. 27 § MB. Paragrafen moderniseras språkligt. Paragrafen är ny och motsvarar 31 kap. 29 § MB. Paragrafen moderniseras språkligt. Paragrafen är ny. Genom denna hänvisning till regler i 31 kap. MB blir dessa tillämpliga även fortsättningsvis för de ersättningsbestämmelser som flyttats till 32 kap. MB. Punkt två i övergångsbestämmelsen tydliggör att förändringarna i prövningen och prövningens omfattning m.m. inte ska tillämpas på sådana ärenden där ansökan om tillstånd inkommit till eller mark- och miljödomstol före ikraftträdandet. Äldre rätt ska alltjämt tillämpas i dessa ärenden. Punkt tre i övergångsbestämmelserna gör det tydligt att bestämmelserna i 32 kap. 12–15 §§ MB i sin nya lydelse tillämpas första gången efter ikraftträdandet. 12.2Förslaget till lag om ändring i lagen (1998:811) om införande av 17–18 §§ Möjligheten att lagligförklara äldre vattenanläggningar som saknar tillstånd eller har oklara tillstånd utgår, varför dessa paragrafer upphör att gälla. Andra stycket utgår som en konsekvens av att 17 § MP upphör att gälla. Paragrafen moderniseras språkligt. Första stycket första punkten utgår som en konsekvens av att bestämmelserna om andelskraft upphör att gälla och därmed utgår punktindelningen. Paragrafen moderniseras språkligt och hän- visningarna till andra bestämmelser justeras eftersom dessa har fått ny beteckning. Det förhållandet att ett tillstånd omfattas av 5 § första stycket MP innebär bl.a. att MB:s omprövnings- och ersättningsregler är tillämpliga. Enligt utredningens förslag i delbetänkandet SOU 2013:69 förtydligas i 5 § andra stycket MP att paragrafens första stycke omfattar även sådana särskilda rättigheter att förfoga över vattnet som avses i 2 kap. 41 § ÄVL. Detta innebär att är tillämpliga även beträffande dessa särskilda rättigheter. Regleringen i 40 § MP förefaller därför vara överflödig och kan upphävas. Paragrafen moderniseras språkligt och hänvisningen justeras eftersom den paragrafen har fått ny beteckning. Övergångsbestämmelsen tydliggör att de mål som har inletts i mark- och miljödomstol innan bestämmelserna om lagligförklaring upphävs ska fortsätta att handläggas enligt de upphävda reglerna. Detta kan gälla ett flertal mål i olika instanser och bestämmelsen möjliggör för sökanden att vidhålla sitt yrkande. 12.3Förslaget till lag om ändring i fastighetsbildningslagen (1970:988) Paragrafen är ny. Här föreskrivs att lantmäterimyndigheten ska initiera en omprövning enligt AL när en markavvattnings- samfällighet som är bildade enligt LSV eller motsvarande äldre lagstiftning berörs av en fastighetsbildningsåtgärd. Någon ansökan från part krävs alltså inte, utan det är fråga om en officialprövning. Eftersom det kanske varken är känt för parterna eller för myndig- heten att en sådan samfällighet berörs, är bestämmelsen utformad som en skyldighet för myndigheten att initiera en omprövning om lant- mäterimyndigheten känner till att det finns en markavvattnings- samfällighet. Meningen är inte att lantmäterimyndigheten ska behöva vidta allt för omfattande utredningar, men kontroller i register som samfällighetsregistret och aktuell länsstyrelses register ang. markavvattningar och hörande av inblandade sakägare måste givetvis krävas för att ta reda på om det finns någon mark- avvattningssamfällighet som berörs av en fastighetsbildningsåtgärd. Fastighetsbildningsåtgärden i sig bör också vara sådan att det är lämpligt att initiera en omprövning. Om den avser en avstyckning av en del av en fastighet som inte alls berörs av markavvattnings- verksamheten är det kanske inte lämpligt. Berör avstyckningen i stället den del av fastigheten där markavvattning är väsentlig är det däremot klart att det är lämpligt med en omprövning. Paragrafen moderniseras språkligt och justeras som en konsekvens av att markavvattningssamfälligheter bildas enligt AL och att LSV upphör att gälla. 12.4Förslaget till lag om ändring i jordabalken (1970:994) Första stycket är nytt och motsvarar 2 kap. 7 § första stycket LSV. Den nuvarande bestämmelsen placeras som ett andra stycke och hänvisningen till 2 kap. 7 § LSV utgår. 12.5Förslaget till lag om ändring i anläggningslagen (1973:1149) Paragrafen moderniseras språkligt. Utredningen bedömer att det inte behövs några justeringar i anledning av att markavvattning ska omfattas av AL. Enligt 3 kap. LSV kan och ska i vissa fall väg och allmän va- anläggning delta i en markavvattningssamfällighet. Tanken är att detta inte bör förändras genom att anläggningarna inrättas enligt AL. Vägar och allmänna va-anläggningar bör normalt omfattas av begreppet annan anläggning och därför kunna anslutas till gemensahetsanläggningar för markavvattning. Om vägar och all- männa va-anläggningar i vissa fall inte lämpligen kan anslutas genom fastighetsägaren och inte heller är annan anläggning utan t.ex. fastighetstillbehör, har en särskild regel om nyttjanderätt införts i 58 § AL. Som huvudregel bör dock fastighet och anläggning vara i samma ägares hand och kunna anslutas som fastighet, alternativ vara en annan anläggning i bestämmelsens mening. Om vägen eller den allmänna va-anläggningen är att betrakta som en annan anläggning innebär det att en lämplighetsbedömning ska ske för att dessa anläggningar ska få ansluta sig till gemensam- hetsanläggningen, vilket skiljer sig från LSV:s reglering. Paragrafen moderniseras språkligt. Tvångsanslutning till en gemensamhetsanläggning får endast ske när starka skäl talar för det. Anläggningen måste vara av viss betydelse och dessutom objektivt sett vara till fördel för samtliga deltagande fastigheter. Detta krav framgår både av 5 och 6 §§ AL. Motsvarande reglering finns i LSV, varför några särregler för markavvattningsanläggningar inte behövs i detta avseende. Om ledningar för markavvattning med väsentlig fördel kan användas för att avleda avloppsvatten från en fastighet, är det av väsentlig betydelse för fastigheten att få vara delägare i befintlig markavvattningsanläggning eller i sådan som är under bildande. Även för en allmän va-anläggning kan det vara av väsentlig betydelse att ha del i anläggningen och samma regler gäller då. Avloppsvatten från enskilda fastigheter som ligger inom ett verksamhetsområde för en allmän va-anläggning får inte anslutas till en markavvattningsanläggning. Detta förhållande förändras inte, eftersom det inte kan vara av väsentlig betydelse för en sådan fastighet att ansluta sig, men däremot kan det vara så för den allmänna va-anläggningen. Paragrafen moderniseras språkligt. Regleringen motsvarar i stor LSV:s reglering för markavvattningssamfälligheter, varför något behov av att införa särregler för markavvattningsanläggningar inte föreligger. Finns behov av avgränsade avdelningar för kostnadsfördelning, kan detta lösas genom en sektionsindelning. Alternativt kan anläggningskostnaden fördelas så att fastigheter med störst nytta bär ett tyngre ansvar. Detta diskuteras i förarbetena till AL och då särskilt utifrån behovet för anläggning och underhåll av vägar, där nyttan kan variera mycket av olika skäl. Det finns också möjlighet att föreskriva att avgift ska utgå för nyttjande av anläggning som medför särskilda kostnader medan övriga kostnader fördelas efter andelstal.1 Se även , där det bl.a. framgår att olika andelstal kan fastställas för anläggning och drift.2 Samma principer om kostnadsfördelning efter nytta ska naturligtvis gälla om avloppsvatten från en eller flera fastigheter eller allmänna va-anläggningar ansluts till markavvattningsanläggningen. Första stycket justeras som en konsekvens av den nya regleringen i 4 kap. 11 b § FBL, genom vilken en anläggningsfråga kan tas upp utan ansökan vid fastighetsbildningsåtgärder. 1973:160 s. 154 f och 217 f. 2Lantmäteriet, , s. 105 ff., . Paragrafen är ny och gör det möjligt för en väghållare eller huvud- mannen för en allmän va-anläggning att i vissa fall få särskild rätt att nyttja en gemensamhetsanläggning för markavvattning. Detta kan vara en lämplig lösning bl.a. för enskilda vägar och allmänna va-anlägg- ningar som kan vara fastighetstillbehör, men där anläggningen och fastigheten inte har samma ägare och det inte heller är lämpligt att ansluta fastighetsägaren. Det är en undantagsregel liknande den för enskilda vägar som regleras i 50 a § AL. Enligt LSV kunde väghållare och huvudmän för allmänna va- anläggningar anslutas till en markavvattning. Någon motsvarande möjlighet för en juridisk person att ansluta sig till en gemensamhets- anläggning enligt AL finns inte. Paragrafen är ny och motsvarar 3 kap. 9 § LSV. Den reglerar vattenavlopp för markavvattning genom väg och vem som ska bekosta detta. fanns regleringen i 5 kap. 9 § VL och 7 kap. 7–8 §§ ÄVL. Både allmänna och enskilda vägar avses och någon tvångsrätt ger inte bestämmelsen. Att kostnadsansvaret ska bäras av väghållaren gäller bara när detta inte är oskäligt, vilket t.ex. kan vara fallet om en markägare efter att vägen har anlagts begär åtgärden för markavvattning trots att han eller hon haft möjlighet att göra det redan vid vägens planering.3 Paragrafen är ny och motsvarar 3 kap. 10 § LSV och begränsar väg- hållarens ansvar enligt 59 § AL. fanns regleringen i 5 kap. 10 § VL och 7 kap. 17 § ÄVL. Frågan om ersättning prövas enligt förarbetena till VL vid förrättning eller ett stämningsmål vid domstol om tvångsrätt.4 1981/82:130 s. 523. 1981/82:130 s. 523. Paragrafen är ny och motsvarar 3 kap. 11 § LSV. Den gäller både allmän och enskild väg och möjliggör att framtida markavvattnings- behov kan tillgodoses redan när vägen planeras. Den ökande kost- naden för byggandet och driften av vägen som orsakas av vatten- avloppet ska i princip betalas av markavvattnaren, förutom när det gäller åker och äng. I dessa fall gäller bestämmelserna i 59 § andra stycket och 60 § AL. Regleringen fanns tidigare i 5 kap. 11 § VL och 7 kap. 13 § ÄVL.5 Paragrafen är ny och motsvarar 3 kap. 12 § LSV. Den innebär att de tidigare paragraferna är dispositiva och inte kan åberopas mot en dom eller ett förrättningsbeslut. Detta gäller dock inte markägarens rätt att på egen bekostnad få till stånd de åtgärder som behövs. Regleringen fanns tidigare i 5 kap. 12 § VL och 7 kap. 14 § första stycket ÄVL.6 Paragrafen är ny och motsvarar 3 kap. 13 § LSV. Den innebär att samma regler som för vägar även ska gälla i fråga om järnvägar, tunnelbanor och spårvägar på särskild banvall. Regleringen fanns även i vattenlagarna, i 5 kap. 13 § VL och i 7 kap. 15 § ÄVL. Bestämmelserna i ska inte tillämpas i de mål och ärenden om markavvattning som har inletts innan lagändringen träder i kraft. I stället ska LSV:s och fortsätta att gälla. 1981/82:130 s. 524. 1981/82:130 s. 524. 12.6Förslaget till lag om ändring i lagen (1973:1150) om förvaltning av samfälligheter Hänvisningen i första stycket 5 justeras med anledning av att reg- leringen av vattenrättsliga samfälligheter ii en särskild lag. När det gäller markavvattningssamfälligheter omfattas de genom utredningens förslag av punkt 4. 12.7Förslaget till lag om upphävande av lagen (1998:812) med särskilda bestämmelser om vattenverksamhet Bestämmelserna i 3 och 7 kap. LSV om markavvattningssamfällig- heter ska fortsätta att gälla i de mål och ärenden som har inletts i domstol eller hos länsstyrelse när lagen upphävs. De föreskrifter om bygde- och fiskeavgifter som finns i gällande tillstånd fortsätter att gälla till dess tillståndet ersätts med ett nytt tillstånd enligt MB. Föreskrifterna kan också upphävas vid ompröv- ning och ersättas med annan föreskrift eller villkor. Flera bestämmelser i 7 kap. LSV överförs till MB, men även de som inte överförs ska fortsätta att gälla i de mål som redan har inletts när bestämmelserna upphävs. Bestämmelserna om andelskraft i 7–8 kap. LSV ska fortsätta att gälla i de mål och ärenden som redan har inletts när bestämmelserna upphävs. Övergångsbestämmelserna till äldre rätt ska också fortsätta att gälla. Mark- och miljödomstolen får på yrkande av den part som vill att rätten till andelskraft eller motsvarande äldre rätt ska upphöra, besluta att så ska ske mot ersättning i pengar. En sådan talan handläggs som stämningsmål enligt MB. 12.8Förslaget till lag om ändring i lagen (2010:921) om mark- och miljödomstolar Regleringen i 7 kap. 10 § första stycket LSV omarbetas och införs som ett nytt fjärde stycke i paragrafen. Den innebär att rätten alltid får avgöra stämningsmål med ordförande och ett tekniskt råd. Paragrafen är ny och tydliggör att en särskild sakkunnig kan förordnas av mark- och miljödomstolen. Denna möjlighet finns redan genom att bestämmelserna i 40 kap. RB är tillämpliga, men på detta sätt tydliggörs att mark- och miljödomstolar kan förordna särskilda sakkunniga. Möjligheten att förordna särskild markavvattningssakkunnig i LSV upphör att gälla. Det bör, i vart fall under en övergångstid, kunna finnas ett behov av att förordna en sakkunnig i mark- avvattningsfrågor. Regleringen bedöms kunna vara till nytta även inom andra områden, där omständigheterna är speciella och det krävs kom- petens som inte finns inom domstolen. 12.9Förslag till lag (2014:XX) om vattenrättsliga samfälligheter Bestämmelserna är överförda från 4–5 kap. samt 7 kap. 1, 17–18 §§ LSV. Särskilt yttrande av experten Utredningen har haft ett omfattande uppdrag . Utredningen har genomfört ett imponerande stort arbete som stått till förfogande. Några delar har dock inte fått så mycket utrymme som hade varit behövligt. Dit hör delarna om LSV som rör annat än markavvattning. Till de delarna finns det anledning att återkomma särskilt avseende bedömningarna av vilka bestämmelser som kan framstå som otidsenliga men där det inte funnits utrymme att tillräckligt grundligt överblicka konsekvenserna av ett bort- tagande. Dit hör reglerna i exempelvis 2 kap. LSV som enligt förslaget får en ny plats i lagstiftningen. De förslag som läggs för att i någon mån effektivisera omprövnings- instrumentet är nödvändiga, men kan inte på något sätt utgöra ett alternativ till de förslag till nyprövningsinstitutet som föreslagits i delbetänkandet SOU 2013:69. Däremot utgör förändringarna i omprövningsbestämmelserna ett nödvändigt komplement. Bort- tagande av rätt till ersättning vid omprövning borde mot bakgrund av att den nu av två utredningar konstaterats strida mot gällande principer för ersättning kunna införas utan en sådan övergångstid som utredningen föreslagit. Utredningen har framfört mycket goda argument för att 24 kap. 5 § sista stycket MB ska utmönstras. Utredningen föreslår ändå inte att regeln ska utgå. Jag är av uppfattningen att regeln bör utgå av de skäl som redan framförts av utredningen. De avvägningsregler som finns i MB:s 2 kap. är tillräckliga även för omprövningsärenden. Alternativet till att utmönstra regeln skulle möjligen kunna vara att på ett tydligt sätt i lagtexten hänvisa till återkallelseinstrumentet i en situation där omprövning inte kan tillåtas på grund av begränsningarna i 24 kap. 5 § sista stycket MB. Det bör i så fall Särskilda yttranden SOU 2014:35 också framgå av bestämmelsen att den ska åsidosättas om genomförande av EU-rätt kräver det. Utredningen har vidare framfört argument för att 24 kap. 5 § första stycket 2 MB borde ändras så att den utgör grund för att ansöka om omprövning i en situation där en miljökvalitetsnorm riskerar att inte . Utredningen har dock ändå inte föreslagit någon ändring. Jag är av uppfattningen att en sådan förändring är nödvändig för att på ett klart och tydligt sätt ska genomföra EU-rätt, exempelvis RDV. Det faktum att det finns grund för att ansöka om omprövning innebär att myndigheterna i det här fallet åtminstone inte är förhindrade att agera i förhållande till verksamheter som riskerar att medverka till att miljökvalitetsnormer inte följs. En förändring av 24 kap. 5 § första stycket 2 MB är därmed nödvändig – men av allt att döma emellertid inte ensam tillräcklig – för ett klart och tydligt genomförande av avseende exempelvis RDV. Den extra skyddsregeln i 11 kap. 6 § MB föreslås utmönstras. Regeln har inneburit att vattenverksamheter med mycket liten nytta i några fall inte har tillåtits eftersom de skulle ha inneburit en stor skada ur miljösynpunkt i förhållande till den nytta de skulle komma att innebära. Förslaget sker med hänvisning till att sådana beslut kommer att kunna fattas med 2 kap. MB som grund. Jag är inte övertygad om att så kommer att ske. Jag är av uppfattningen att en extra skyddsregel med en nytto- skadebedömning istället i så fall bör införas generellt och inte bara gälla vattenverksamheter. En sådan regel är emellertid inte lätt att utforma. I avvaktan på att en sådan regel finns på plats bör 11 kap. 6 § MB finnas kvar då den kan utgöra en extra skyddsregel ur miljösynpunkt mot just mycket små verksamheter som gör förhållandevis stor skada. Särskilt yttrande från experten Jag vill inledningsvis framhålla att flera av utredningens förslag till ändringar och anpassning av lagstiftningen är bra. I följande avseenden har jag dock en annan uppfattning än utredningen. Bygdeavgifter och fiskeavgifter ska inte tas bort enligt min åsikt. Dessa avgifter borde istället utveckas i enlighet med Polluter Pays Principle (PPP) och User Pays Principle (UPP). Försiktighetsmått, hänsynsregler och kompensationsåtgärder kan inte fullt ut kom- pensera den sammantagna effekten av miljöpåverkan i vattnen. Det är svårt att i förväg förutsäga vilka miljöeffekter som uppstår och svårt i efterhand att bevisa att en viss verksamhetsutövare är ansvarig för en skada, eftersom det ofta handlar om samlade kumulativa effekter från flera påverkanskällor. Det finns också en risk att ekosystemtjänsternas värde undervärderas. saknas tillräckliga resurser för att göra miljöförbättrande åtgärder i våra vatten. Det har byggts upp en miljöskuld som det inte finns avsatt finansiering för eller en lagstiftning som gör att vi kan betala tillbaka. Exempelvis saknas det medel för att restaurera skadade vattendrag, rensa gamla flottleder, återskapa våtmarker, ta bort vandringshinder eller sanera gamla föroreningar i marken. Med dagens system kommer få svårt att klara kraven enligt EUs vattendirektiv. En prispolitik måste skapas så att vi inte fortsatt bygger på en liknande miljöskuld . Därför anser jag att bygdeavgifter och fiskeavgifter bör utvecklas och utredas i särskild ordning. Omprövningsbestämmelsen i 24 kap. 5 § MB är uppdelad i en huvudregel som möjliggör omprövning efter det att till- ståndsbeslutet vann laga kraft (punkten 1) och därutöver räknas ett antal skäl upp som möjliggör förtida omprövning (punkterna 2– 12). Jag anser att det bör införas en möjlighet till omprövning även innan tidpunkten för när en viss MKN ska vara nådd (punkten 2). Att göra en omprövning först när överskridits strider mot RDV:s miljömål i artikel 4, som anger att alla rimliga förbättringar ska göras får att nå målet (MKN). Det finns ingen anledning att skilja på miljöfarlig verksamhet och vattenverksamhet i detta avseende. Utredningen föreslår att tillståndshavarens rätt till ersättning enligt 31 kap. 20–22 §§ MB vid omprövning enligt 24 kap. 5 § MB tas bort, men att rätten till ersättning ska finnas kvar under en övergångstid . Jag bifaller utredningens förslag om att ersättningen ska tas bort men anser inte att det ska utgå ersättning . Det saknas tydliga skäl för detta. Särskilt yttrande av experten Utredningens förslag är i huvudsak bra, och allmänt väl motiverade. I några detaljer har jag dock en avvikande åsikt vilket delges nedan. Utredningen föreslår att fiske- och bygdeavgifter ska tas bort. Jag anser att det är bra att försöka renodla miljöprövningen på detta sätt, vilket också andra förslag syftar till. Dock är det så att vattenkraft och andra miljöfarliga verksamheters påverkan inte enkelt kan jämföras, varför t.ex. bygdeavgifter i någon form kan motiveras vara kvar, likadant med fiskeavgifterna. Vattenkraften påverkar ofta hela avrinningsområden rent geografiskt, med stora omvälvande förändringar, vilka i sin tur påverkar både fiskbestånd och bygdens ekonomiska förutsättningar. Det är högst tveksamt om de kumulativa effekterna av vatten- kraftsexploatering fullt ut kan kompenseras med hänsynsregler, försiktighetsmått och kompensationsåtgärder enligt övriga kapitel i MB. Ska fiske- och bygdeavgifter tas bort bör de rent ekonomiska effekterna av detta för fiskvård och bygdeutveckling utredas i särskild ordning samt garanteras att minst samma ekonomiska förutsättningar i någon form kan komma till stånd på annat sätt. Jag menar att det måste vara tydligt att omprövning ska kunna ske om det kan antas att en miljökvalitetsnorm riskerar att inte följas ett visst årtal . Miljökvalitetsnormerna för vatten är framåtskridande och det är rättsligt redan avgjort att de gäller , även om själva överskridandet hotar ske . Artikel 4 i RDV:s miljömål ger att alla rimliga förbättringar ska göras för att nå miljökvalitetsnormen. Utredningen har inte i uppdrag att utreda miljöfarliga verk- samheter i detta avseende, men jag ser inga problem att detta också skulle gälla för de miljökvalitetsnormer som är speciella för dessa. Anses det att detta ändå måste utredas hur en sådan bestämmelse skulle påverka miljöfarliga verksamheter bör en speciell regel införas i 24 kap. som tydliggör att omprövning för att nå miljökvalitetsnorm som sker innan överskridits endast ska gälla verksamheter i 11 kap. MB. Jag ser inte heller någon anledning att de gamla ersättnings- reglerna ska gälla under en övergångstid . Det har varit tydligt att RDV:s krav kommer att förändra verkligheten för vattenverksamheter i , varför de verksam- heter som kommer att omprövas med de nya reglerna kan anses ha haft tid på sig att hantera denna nya situation. Jag ser inte heller vilka möjligheter till anpassning som finns. Omprövningar sker för att gällande villkor inte är förenliga med t.ex. hänsynsreglerna i MB, eller för att miljökvalitetsnormen för aktuell vattenförekomst ska kunna nås.