sou · H2B386 · 2014-12-19 00:00:00 — I förarbetena till den lagen framhölls att det var viktigt att den dömdes betalningsförmåga togs i anspråk inom rimliga gränser, att det inte borde komma i fråga att ålägga den dömde en återbetalningsskyldighet som kunde försvåra hans återanpassning till samhället och att den som t.ex. dömts till en längre frihetsberövande påföljd i regel inte borde åläggas någon sådan skyldighet.22 Vidare anfördes att återbetalnings- skyldigheten skulle ses som ett led i samhällets reaktionssystem.23 I praxis har jämkning enligt fjärde stycket tillåtits, trots att åter- betalningsskyldigheten redan jämkats enligt andra stycket, när den tilltalades inkomst endast obetydligt översteg den gräns där åter- betalningsskyldigheten skulle ha jämkats kraftigt enligt det tredje stycket.24 Hovrätten har i ett fall ansett att en tilltalad, trots att han dömdes till åtta månaders fängelse, skulle ersätta en viss del av kostnaderna då han skulle få pensionsersättning under fängelse- vistelsen.25 Enligt paragrafens sista stycke behöver den som döms inte er- sätta staten om det belopp som den tilltalade skulle vara skyldig att ersätta understiger en viss gräns som regeringen fastställt. Av 6 § förordningen (1997:406) om offentlig försvarare m.m. framgår att det beloppet har fastställts till . Beloppsgränsen gäller i varje domstolsinstans för sig.26 Av 31 kap. 9 § RB följer bl.a. att rätten självmant ska pröva om kostnad, som enligt rättens beslut ska utgå av allmänna medel, ska återbetalas av den tilltalade eller annan eller om den ska stanna på statsverket. Av bestämmelsen följer vidare att rätten, då den avgör målet, ska meddela beslut angående rättegångskostnaderna. Utgångspunkten är att det är den tilltalades ekonomiska situation vid huvudförhandlingen som ska ligga till grund för bedömningen. 1972:4 s. 267. 1972:4 s. 267. 24Se NJA 2006 s. 131. 25Se RH 1995:117. Jfr HD:s mål Ö 1906-05 där jämkning skedde endast enligt tredje stycket. 26NJA 1969 II s. 693. Det är rättens uppgift att se till att det finns tillräckligt underlag för att kunna ta ställning till frågan om återbetalningsskyldighet. Dom- stolens beslut om återbetalningsskyldighet för den som döms i ett brottmål ska grunda sig på en bedömning av omständigheterna i det enskilda fallet. När det gäller återbetalningsskyldigheten för kostnader i över- rätterna stadgas i 31 kap. 10 § första stycket första meningen RB att denna ska bestämmas med hänsyn till utgången i överinstansen. Enligt andra meningen ska högre rätts dom anses som fällande bara om den tilltalade döms till påföljd som är att anse som svårare än den vartill lägre rätt dömt eller, om han frikänts av lägre rätt, finnes ha begått brottet eller av honom fullföljd talan inte föranleder änd- ring i lägre rätts dom. Ett beslut om återbetalningsskyldighet enligt 31 kap. 1 § RB är med lagens terminologi ett beslut som inte är slutligt. Enligt 30 kap. 11 § RB ska rätten ange skälen för ett sådant beslut i den utsträck- ning det behövs. Om en offentlig försvarare har förordnats för någon, som blivit dömd för brott, och det vid domstol inleds förfarande som avser undanröjande av påföljd och ådömande av annan påföljd för brott eller som avser annan åtgärd i fråga om ådömd påföljd den dömde, ska ersättning till försvararen alltid betalas av staten. Någon åter- betalningsskyldighet kan alltså inte åläggas den dömde i dessa fall (19 § lag [1946:804] om införande av nya ). Av 4 § första stycket förundersökningskungörelsen (1947:948) följer en skyldighet för åklagare och polis, i fall där det kan antas att den misstänkte kommer att dömas till annan brottspåföljd än böter eller det annars behövs, att från inhämta uppgift om den misstänktes levnadsomständigheter. I 4 § tredje stycket förundersökningskungörelsen anges att den misstänktes inkomst- och förmögenhetsförhållanden ska utredas om det finns anledning att anta att dagsböter kan komma att ådömas. Dessa uppgifter redovisas normalt i en bilaga till förundersökningsprotokollet som benämns Personalia och dagsbotsuppgift. I bilagan antecknas bl.a. uppgiven inkomst, bidrag, civilstånd, make/makas/sambos inkomst, hemmavarande barn , försörjningsplikt, skulder, för- mögenhet, taxerad inkomst, taxeringsår, make/makas/sambos taxe- rade inkomst, vem som utfört taxeringskontroll och datum för Återbetalningsskyldighet för dömda SOU 2014:86 Vid åtal lämnas en sådan utredning in till rätten (se 45 kap. 7 § RB). Därutöver inhämtas ofta en personutredning. En personutred- ning innehåller normalt även uppgift om den misstänktes ekono- miska förhållanden. I lagen (1991:2041) om särskild personutred- ning i brottmål, m.m. anges att när det i ett brottmål för att avgöra påföljdsfrågan eller annars behövs en särskild utredning om en misstänkts personliga förhållanden eller om åtgärder som kan antas bidra till att han eller hon avhåller sig från fortsatt brottslighet, ska ett yttrande inhämtas från Kriminalvården (1 §). Ett beslut att in- hämta yttrande från Kriminalvården meddelas av rätten men får meddelas av åklagaren innan allmänt åtal har väckts (2 §). Beslutet ska meddelas så snart det lämpligen kan ske (2 §). Om allmänt åtal inte har väckts, får beslut att inhämta yttrande meddelas endast under förutsättning att den misstänkte har erkänt gärningen eller det annars finns sannolika skäl för brottsmisstanken. Enligt 10 § lagen (1964:167) med särskilda bestämmelser om unga lagöverträd- are får åklagaren, innan talan har väckts vid domstol, inhämta ytt- rande enligt denna paragraf även i fråga om den som inte har fyllt Bestämmelserna innebär att domstolen normalt sett har upp- gifter om den tilltalade ekonomiska förhållanden. utvidgades den dömdes ersättningsskyldighet till att om- fatta även den som godkänner ett strafföreläggande.27 Av 31 kap. 9 a § första stycket RB följer att om ett strafföreläggande enligt 48 kap. 3 § andra stycket RB har trätt i stället för åtal och har den misstänkte godkänt strafföreläggandet, tillämpas 31 kap. 1 och 4– 7 §§ RB i fråga om kostnad som staten haft för en offentlig för- svarare som varit förordnad för den misstänkte. Av andra stycket följer att frågan om ersättning för sådan kostnad som avses i första stycket prövas av den domstol som förordnat den offentliga för- svararen. 2009/10:182. Av bestämmelsen följer att den som godkänner ett strafföre- läggande ska återbetala försvararkostnaderna i samma omfattning som en tilltalad som döms för brottet skulle ha fått göra det. Det innebär bl.a. att jämkning enligt tredje och fjärde styckena i 30 kap. 1 § RB ska ske vid behov. Prövningen av återbetalningsskyldigheten ska göras av den domstol som förordnade försvararen. Avsikten är att åklagaren ska förse den beslutande domstolen med tillgängliga uppgifter som har betydelse för fastställande av återbetalnings- skyldigheten.28 Av 48 kap. 2 § RB följer bl.a. att kostnad för blodprovstagning, blodundersökning, urinprovstagning och urinprovsundersökning som avser den misstänkte och som har gjorts för utredning om brottet också ska föreläggas den misstänkte till godkännande. I fråga om sådan kostnad tillämpas bestämmelserna om särskild rättsverkan. Som nämnts (avsnitt 6.2.2) har en tidigare tilltalad i vissa fall rätt till offentlig försvarare under ett resningsförfarande. Rätten till offentlig försvarare i dessa fall regleras i 21 kap. 3 b § RB. Regler om kostnadsansvar i resningsförfaranden finns i 58 kap. RB. Av bestämmelsen i 58 kap. 8 a § RB följer att om en offentlig försvarare har förordnats enligt 21 kap. 3 b § RB och det inte ges in någon resningsansökan till domstol, får den tidigare tilltalade åläggas att ersätta staten för det som har betalats av allmänna medel i ersättning till försvararen. Vidare följer att om en åtgärd som avses i 58 kap. 6 a § RB har vidtagits i syfte att utreda om det finns grund för resning till men för den tidigare tilltalade och det inte ges in någon resningsansökan till domstol, får den tidigare tilltalade till- erkännas ersättning av allmänna medel för sådana skäliga kostnader som avses i 31 kap. 2 § RB. Frågan om ersättning för kostnader ska prövas av den domstol som enligt 58 kap. 4 § första stycket RB är behörig att pröva resningsansökan (58 kap. 8 a tredje stycket § RB). Bestämmelsen i 58 kap. 8 a § RB avser enbart det fallet att det inte ges in någon resningsansökan till domstol. Om en resnings- ansökan har getts in till domstol regleras frågan om ansvaret för 2009/10:182 s. 31. kostnader som uppstått i det ärendet av 58 kap. 8 § RB. Av den bestämmelsen följer att om en resningsansökan avvisas eller avslås, får sökanden åläggas att ersätta motparten eller, om åklagaren är motpart, staten kostnaderna i resningsärendet. Vidare följer att om resning har sökts av åklagaren, får kostnaderna utgå av allmänna medel samt att om ansökningen bifalls, ska kostnadsfrågan prövas i samband med målet efter dess återupptagande. Den tidigare tilltalade kan bli ersättningsskyldig för försvarar- kostnader oavsett om förundersökningen återupptagits eller inte.29 Bestämmelsen om ersättningsskyldighet är fakultativ och vid bedöm- ningen av om den tidigare tilltalade ska åläggas ersättningsskyldig- het bör anledningen till att en offentlig försvarare förordnats eller att en förundersökning återupptagits liksom den tidigare tilltalades ekonomiska förhållanden beaktas.30 Utgångspunkten är att en enskild som har begärt att förundersökningen ska återupptas men därefter inte ger in en ansökan om resning är ersättningsskyldig för upp- komna försvararkostnader.31 Vid rättens bedömning bör dock även den tidigare tilltalades ekonomiska förhållanden kunna beaktas (jfr 31 kap. 1 § tredje stycket för motsvarande fall under det ordinära brottmålsförfarandet). Enligt 8 § lagen om målsägandebiträde och 12 § lagen om sär- skild företrädare för barn får den tidigare tilltalade även åläggas att till staten återbetala kostnader för sådana biträden som förordnas i resningsförfarandet. Enligt 58 kap. 8 a § andra stycket ska också den tidigare till- talade kunna få ersättning för sådana kostnader som avses i 31 kap. 2 § RB och som skäligen varit motiverade för att han eller hon skulle kunna ta tillvara sin rätt. Den tidigare tilltalade kan alltså enligt denna bestämmelse få ersättning för skäliga kostnader för försvarare och för bevisning under förundersökningen även om någon ansökan om resning inte lämnas in till domstol.32 En förutsättning för att bestämmelsen ska bli tillämplig är att en förundersökning har åter- upptagits i syfte att utreda om det finns grund för resning till men för den tidigare tilltalade eller att det i detta syfte beslutats att en 2011/12:156 s. 59. 2011/12:156 s. 59. 2011/12:156 s. 52. 2011/12:156 s. 60. pågående förundersökning även ska avse frågan om den tidigare tilltalades delaktighet i brottet. Enligt 58 kap. 8 a § tredje stycket ska frågan om ersättnings- skyldighet för sådana kostnader som avses i första och andra styckena i paragrafen prövas av den domstol som skulle varit behörig att pröva ansökan om resning. 8.4Inkomsttitel Övriga inkomster av statens verksamhet Som tidigare angetts tillgodoräknas den andel av kostnaderna som den rättssökande själv ska betala tillbaka för bl.a. offentligt försvar och målsägandebiträde inte anslaget 1:12 Rättsliga biträden m.m. Medel som staten får på grund av återbetalningsskyldighet redovisas i stället mot inkomsttitel Övriga inkomster av statens verk- samhet. Utfallet på anslaget för rättsliga biträden återspeglar alltså inte fullt ut statens nettokostnad. En post på inkomsttiteln avser återbetalning av rättshjälpskost- nader. Posten omfattar återbetalning av kostnader för offentliga försvarare, målsägandebiträden och rättshjälpsbiträden. Netto har återbetalningar gjorts till med för . har antalet framställda återkrav i tvistemål ökat något från föregående år. Avgörande för i vilken mån domstolarna beslutar om återkrav är vilken typ av mål som domstolarna avgör. I familjemål förekommer återkrav. Återkrav i brottmål har ökat med drygt 3 400 ärenden . En anledning kan enligt vara att dom- stolarna i större utsträckning beslutar om återbetalningsskyldighet enligt 31 kap 1 § RB. Återbetalningsskyldigheten har utökats till att också omfatta kostnaderna för urin- provstagning och urinundersökning.33 Av den statistik vi inhämtat från fram- går att antal återkravsärenden i brottmål, liksom antalet betal- ningar, ökat de senaste åren.34 Statistiken redovisas i följande tabell. 33Se Årsredovisning 2013, Domstolar, s. 69. 34Se Årsredovisning 2013, Domstolar, s. 68 f. Återbetalningsskyldighet för dömda SOU 2014:86 En tilltalad som döms för ett brott där åklagaren för talan ska er- sätta staten för vad som betalats av allmänna medel i ersättning till bl.a. försvarare. Avgiften bestäms med utgångspunkt i den dömdes ekonomiska underlag. Avgiften kan jämkas eller efterges under vissa förhållanden. Återbetalningsskyldigheten har sett olika ut i olika skeden. års rättshjälpslag trädde i kraft omfattades t.ex. även kostnader för bevisning och utredning av återbetalningsskyl- digheten. Vi har i uppdrag att överväga en skärpning av reglerna om åter- betalningsskyldighet för dömda. Att återkraven inte konkurrerar ut eventuellt skadestånd till brottsoffer eller på ett orimligt sätt drabbar den dömdes anhöriga ska därvid särskilt beaktas. Att den som döms för brott ska ersätta statens kostnader i målet har gällt . Det kan framstå som naturligt att den som fälls till ansvar ska ersätta statsverket sådana kostnader. Det är som ansvarar för åtgärder för verkställighet när det gäller återbetalningsskyldighet i brottmål och andra beslut om betalning till staten som fattas med stöd av 31 kap. RB.35 ansvarar även för åtgärder för verk- ställighet när det gäller vissa andra beslut om återbetalning till staten av ersättning som i samband med rättegång utgått av allmänna medel, beslut om återbetalning av statens kostnad för någons hämt- ande till rätten samt de övriga beslut som avses i 8 § kungörelsen (1973:261) om utbetalning av vissa ersättningar i mål eller ärende vid domstol, m.m.36 35Se föreskrifter om ordningen för att erhålla verkställighet av vissa beslut om betalning till staten (DVFS 1999:14). 36Se föreskrifter om ordningen för att erhålla verkställighet av vissa beslut om betalning till staten (DVFS 1999:14). Av den statistik vi inhämtat från (se avsnitt 8.4) framgår att antal återkravsärenden i brottmål, liksom antalet betalningar, ökat . Enligt uppgift från Rätts- hjälpsmyndigheten beror ökningen sannolikt på att även kostnader för urinprovstagning och urinundersökning kan återkrävas . Regleringen av återbetalningsskyldighet för kostnad för blod- provstagning och blodundersökning infördes i redan i samband med att lagen (1946:864) om återgäldande av kostnad för blodundersökning i brottmål upphävdes . Enligt uppgift från utgör cirka hälften av kraven återkrav med anledning av kostnad för blodprovstagning, blodundersökning, urinprovstagning och urinundersökning. Resten av återkraven avser övriga återbetalningsposter. Någon statistik över hur många återkrav som avser t.ex. försvararkostnader går inte att erhålla. Inte heller är det möjligt att erhålla uppgift om hur summorna fördelar sig på de olika återbetalningsposterna. har inte till uppgift att kräva in åter- betalningsskyldighet som ålagts i strafförelägganden. Det är en upp- gift för polisen att kräva in återbetalningsskyldighet ålagd i strafförelägganden. Av inhämtade uppgifter från polisen framgår att det utfärdades 2 293 strafförelägganden med krav rör- ande kostnader för urin- och blodprov respektive urin- och blod- undersökningar. utfärdades 5 352 sådana strafförelägganden. 8.5.2Tillämpningen av bestämmelserna om återbetalningsskyldighet Bedömning: Frågan om ett möjligt systemstöd för beräkning av återbetalningsskyldighet bör lämnas till att utreda. Innan vi går in på frågan om en eventuell skärpning av reglerna kring återbetalningsskyldighet finns det anledning att något beröra tillämpningen av bestämmelserna. För att få en indikation på hur bestämmelserna tillämpas har vi berört frågan i diskussioner med domare, advokater och företrädare för . De flesta av dem som vi talat med har, liksom flertalet experter i utredningen, framhållit att regelverket inte används fullt ut. använder sig av dock lägst-siffran i stället för att räkna ut be- loppet som en procentsats av totalkostnaderna. Genomgående har anförts att domstolarna använder minimiregeln alltför generöst. Enligt uppgifter från ålägger en del dom- stolar inte betalningsskyldighet för blodprovstagning, blodunder- sökning, urinprovstagning och urinundersökning. Vissa domstolar jämkar också ofta till noll kronor, eller till vad de anser vara lämp- liga belopp, trots att förutsättningar föreligger att ålägga återbetal- ningsskyldighet. Därutöver har framkommit att olika domstolar tillämpar olika rutiner vid avgörande av frågan, vilket i sin tur kan motverka enhetlighet i rättstillämpningen. Som förklaring till att återbetalningsskyldigheten tillämpas på angivet sätt har anförts att regelverket är svårtillgängligt och att domstolarna ser frågan om återbetalningsskyldighet som en sido- uppgift. Av de uppgifter vi erhållit i denna del kan i vart fall dras slut- satsen att tillämpningen varierar och inte sällan framstår som alltför generös i förhållande till regelverket. Att regelverket inte hanteras på föreskrivet sätt innebär ökade kostnader för staten då återbetal- ningsskyldigheten i slutändan är en kostnadsfråga. Det är mot denna bakgrund viktigt att frågan om återbetalningsskyldighet hanteras korrekt. Det är sannolikt så att det, även inom befintligt regelverk, finns utrymme för att ålägga återbetalningsskyldighet i större ut- sträckning än vad som är fallet . Vi kommer emeller- tid att även föreslå vissa skärpningar av reglerna om återbetalnings- skyldigeten. Enligt vår mening skulle det förenkla för domstolarna att beräkna återbetalningsskyldigheten om det fanns ett systemstöd för beräk- ningarna. Systemstödet skulle också omfatta ersättning för blod- och urinprov och blod- och urinundersökningar, så att sådana krav inte förbises i domsluten. Ett systemstöd skulle kunna medföra en större enhetlighet i tillämpningen. Lämpligen bör frågan om ett så- dant systemstöd lämnas till . 8.5.3Bör kopplingen till rättshjälpslagen finnas kvar? Bedömning: Kopplingen till rättshjälpslagstiftningen bör behållas. Regelverket kring återbetalningsskyldigheten kan av många upp- levas som svårtillgängligt. En anledning till detta kan vara reglernas koppling till rättshjälpslagen. Utgångspunkten i denna del bör vara att bestämmelserna om återbetalningsskyldighet ska vara enkla och förutsägbara, både för dem som ska tillämpa dem och för den en- skilde. Kopplingen av bestämmelserna om återbetalningsskyldighet till rättshjälpslagen kom till när rättshjälpslag trädde i kraft. sågs återbetalningsskyldigheten som ett led i sam- hällets reaktionssystem. Betalningsskyldigheten och påföljden skulle tillsammans utgöra en från olika synpunkter lämplig reaktion på brottet. Återbetalningsskyldigheten skulle bedömas mot bakgrund av de påföljder som hade bestämts för brottsligheten. Vid denna bedömning skulle särskilt beaktas att den tilltalade inte ålades en betalningsskyldighet som kunde försvåra återanpassningen i samhället. Mot denna bakgrund infördes en utvidgad jämkningsregel som innebar att återbetalningsskyldigheten alltid borde anpassas till den dömdes personliga och ekonomiska förhållanden. Det ansågs att en koppling till bestämmelserna om det dåvarande kostnadsbidraget vid rättshjälp skulle utgöra en garanti för detta.37 Vid införandet av rättshjälpslag behölls kopplingen till rättshjälpslagen. Reglerna i rättshjälpslagen förenklades dock i vissa avseenden, vilket innebar att även beräkningen av återbetalnings- skyldigheten förenklades. Kritik hade tidigare riktats mot att de dåvarande bestämmelserna om vad den dömde skulle återbetala var komplicerade och att omfattande beräkningar ofta måste göras innan återbetalningsskyldigheten kunde fastställas. Förändringen med- förde en viss ökad kostnad för staten men förenklingen innebar enligt regeringens mening så stora fördelar att en kostnadsökning kunde godtas.38 Även vi anser det viktigt att återbetalningsskyldigheten bör anpassas till den dömdes personliga och ekonomiska förhållanden. 1972:4 s. 262 ff. 1996/97:9 s. 164 ff. Det nuvarande systemet baseras på den dömdes ekonomiska för- måga, vilket alltså bör vara ett av kriterierna även fortsättningsvis. Beräkningen av den dömdes ekonomiska förmåga sker enligt bestäm- melserna i rättshjälpslagen. Dessa bestämmelser ger möjlighet att på ett lämpligt sätt ta hänsyn till den dömdes ekonomiska förmåga. Hänsyn kan tas till såväl försörjningsbörda som skulder och för- mögenhet. Mot denna bakgrund finns inte skäl att frikoppla bestäm- melserna om återbetalningsskyldighet för dömda från bestämmelserna i rättshjälpslagen. Det är som ansvarar för att kräva in i dom ålagd betalningsskyldighet för dömda personer. Inom myn- digheten delar man uppfattningen att kopplingen till rättshjälps- lagen bör finnas kvar. Enligt är systemet enkelt att hantera. Det är ett rättvist system som går att förklara, bl.a. eftersom det bygger på en inkomstrelaterad uppgift. Vi ansluter oss till de synpunkter som framfört. Att myndigheten skulle ha att hantera olika system bero- ende på om skulden avser rättshjälp eller återbetalningsskyldighet i brottmål kan inte vara önskvärt. Kopplingen till rättshjälpslagen har gällt och är inarbetad, även om en skärpning av tillämp- ningen hos domstolar bör ske. Sammanfattningsvis anser vi således att kopplingen till rätts- hjälpslagen när det gäller återbetalningsskyldigheten för dömda ska finnas kvar. Vi föreslår emellertid också en viss skärpning av regel- verket kring återbetalningsskyldigheten för dömda. Bedömning: Återbetalningsskyldigheten för dömda bör skärpas. Som nämnts inledningsvis innebär bestämmelserna i 31 kap. RB om återbetalningsskyldighet att den som döms för brott får betala till- baka hela eller delar av statens rättegångskostnader. Framför allt är det fråga om kostnader för ersättning till offentlig försvarare. Den offentlige försvararen får ersättning av staten, men frågan om vem som slutligt ska stå för kostnaden bedöms enligt reglerna om rätte- gångskostnader i 31 kap. RB. Konstruktionen av reglerna bottnar i en önskan att ingen av ekonomiska skäl ska vara förhindrad att ta till vara sin rätt i en brottmålsprocess. Det har bedömts att ett ansvar för rättegångskostnader bl.a. har en viss handlingsdirigerande funktion39 samt även bidrar till att den tilltalade blir kostnadsmed- veten. Den som vet att han eller hon har ett kostnadsansvar kan förutsättas vinnlägga sig om att inte genom sitt sätt att processa förorsaka onödiga kostnader. Vi instämmer i den bedömningen. Enligt nuvarande bestämmelser är den dömde som huvudregel inte skyldig att betala mer av kostnaderna än vad denne skulle fått betala i rättshjälpsavgift vid rättshjälp enligt rättshjälpslagen (1996:1619). Som redovisats anser vi att kopplingen mellan bestämmelserna om återbetalningsskyldighet för dömda och rätts- hjälpslagen bör finnas kvar. Frågan är dock om kopplingen bör gälla fullt ut. Syftet med regleringen om återbetalningsskyldighet är att se till att den som har ett ekonomiskt sämre utgångsläge inte blir ålagd tyngre återbetalningsskyldighet än vad han eller hon kan anses klara av. Reglerna är också konstruerade så att de inte ska försvåra en adekvat kriminalpolitisk behandling av den dömde. Det är natur- ligtvis viktigt att sådana hänsyn tas även framledes. Enligt vår mening har ett kostnadsansvar även vissa kriminal- politiska effekter. Visserligen torde väl inte många avstå från att begå brott på grund av risken att få betala rättegångskostnader. Regler om återbetalningsskyldighet kan dock i ett större samman- hang ha viss betydelse för insikten hos enskilda att samhället inte tolererar brott.