sou · H2B346 · 2014-06-27 00:00:00 — I brottmål räknas tidsperioden från det att en person kan sägas vara anklagad för ett brott, vilket alltså är den tidpunkt då myndigheterna har vidtagit någon åtgärd som lett till att en persons situation väsentligt påverkats av att det föreligger en misstanke mot honom, t.ex. att förundersökning har inletts eller att den misstänkte har anhållits eller häktats (se 6.4 ovan). Slutpunkten för den tid som ska bedömas är även här den dag då det föreligger en slutlig dom. Vid bedömning av tidsperiodens skälighet tar hänsyn till sådant som målets komplexitet, parternas agerande och myndigheters och domstolars handläggning. I artikel 6.2 anges att den som är anklagad för brott ska betraktas som oskyldig tills hans eller hennes skuld lagligen fastställts. Ingen ska således betraktas som skyldig till brott utan att en domstol har konstaterat den misstänktes skuld efter ett förfarande där han eller hon fått tillfälle att försvara sig mot anklagelsen och som även i övrigt motsvarar kraven på en rättvis rättegång. I artikel 6.3 anges vissa minimirättigheter som ska tillförsäkras den som är anklagad för en brottslig gärning (se 6.2 ovan). Dessa minimirättigheter utgör grundkravet för att en brottmålsrättegång ska anses uppfylla kravet i artikel 6.1 på en rättvis rättegång. 18 Se mot , dom , och mot , dom . Ur oskuldspresumtionen kan härledas också ett skydd mot s.k. själv- belastning eller, som det också kallas, förbudet mot självinkrimi- nering och rätten till tystnad.19 Skyddet är dock inte absolut. har slagit fast att det, under vissa villkor, kan vara förenligt med att låta den tilltalades tystnad ha ett för den anklagade negativt bevisvärde.20 Skyddet mot självbelastning inträder först när det kan anses föreligga en brottsanklagelse enligt artikel 6; tills dess är den enskilde alltså tvungen att följa en lagstadgad upplysningsplikt även om resultatet kan vara inkriminerande för den enskilde. 21 I frågan om tidigare lämnad information kan användas mot den enskilde i en påföljande brottmålsrättegång har i ett mål mot uttalat följande.22 -Artikel 6 är tillämplig fullt ut, oberoende av om det rör sig om enkel eller komplicerad brottslighet. -Det allmännas intresse kan inte åberopas för att rättfärdiga att svar åtkomna under tvång i en förvaltningsrättslig utredning, används på ett sätt som är inkriminerande för den tilltalade i en senare brottmålsrättegång. -Uppgifter som den tilltalade lämnat under tvång [till Serious Fraud Office] kan inte, som huvudregel, anföras som bevis i en efterföljande brottmålsrättegång mot personen i fråga. -Utsagor från den tilltalade från tiden före en brottsanklagelse i konventionens mening, hindrar inte att dessa, om de senare används i en brottmålsrättegång, kan utgöra en kränkning av artikel 6. 19Se t.ex. mot , dom . anger bland annat rätten till tystnad och självinkrimineringsförbudet är internationellt erkända rättsprinciper som befinner sig i artikel 6 kärnområde, trots att de inte uttryckligen finns med där. Självbelastningsskyddet får också explicit institutionellt stöd i om medborgerliga och politiska rättigheter, artikel 14, stycke 3 punkt g. I svensk rätt saknas uttryckliga regler, men bestämmelserna i 36 kap. 1 och 6 §§ , som fråntar personer skyldigheten att vittna om egen brottslig gärning kan ses som ett uttryck för principen. Se även SOU 2004:37 angående skyddet mot självinkriminering på miljörättsområdet. 20Se anfört avgörande para 47. 21För en genomgående redogörelse av självbelastningsskyddets tillämpningsförutsättningar, se , M., Ska skyddet mot självbelastning tillämpas på börsbolag i en insiderkontext, 2012/13 s. 85–106. 22Se mot , dom . I doktrinen har uttalandet i den tredje strecksatsen inte getts så långtgående konsekvenser att det skulle utgöra en generell regel att information som en person tvingats lämna under exempelvis viteshot inte skulle få användas i en senare brottmålsrättegång mot vederbörande.23 Uttalandet i den sista strecksatsen medför att det är först efter det att brottmålsrättegången är slutförd som det går att göra en bedömning om användandet av uttalandena i brottmålsprocessen har gjort rättegången som helhet rättvis eller orättvis enligt arti- kel 6. Bestämmelsen får således vissa konsekvenser för förfaranden även innan en brottsanklagelse uppkommit, trots att den i sig inte är tillämplig då. Avgörande för om det är fråga om en kränkning av artikel 6 är i vilken omfattning man i den efterföljande brottmåls- rättegången har använt information som den tilltalade lämnat under tvång, dvs. det måste göras en värdering mot bakgrund av den samlade bevisningen. När det gäller skyddet mot självbelastning och dess relation till kan det konstateras att tolkar i ljuset av de grundläggande rättigheter som återfinns i Europa- konventionen (se avsnitt 6.1). 6.8.2Rätt till kostnadsfritt biträde Kostnadsfritt biträde kan bli aktuellt att beviljas när det är fråga om påförande av en sanktion som i mening ut- gör ett straff. Av artikel 6.3 c i konventionen framgår att den som saknar tillräckliga medel för att betala ett rättegångsbiträde har rätt att erhålla ett sådant utan kostnad, om rättvisans intresse så fordrar. Vid bedömningen ska hänsyn tas till vilken sanktion som den anklagade riskerar samt målets art och beskaffenhet. Praxis utvisar att fri biträdeshjälp med stöd av konventionen förutsätter att det är fråga om en betungande sanktion/påföljd och en komplicerad rättsfråga.24 har uttalat att det i princip ska finnas en rätt till juridiskt biträde i fall då frihetsberövande kan komma i 23 Se t.ex. Langsted, L. B., Selvinkriminering og oplysningspligter, for kriminalvidenskap , s. 308–324, , M., Usannhet og forklaringsnektelse – lovbrudd eller menniskerett? – noen tankar etter menneskerettighetsdomstolens avgjörelse i mot Storbritannia, Lov og rett 1998, s. 94–105, jfr dock Wendel, L.; Tillsynen över hälso- och sjukvården och art 6(2) i , Juridisk 1997/98, s. 1119–1130. 24 Se , H., a.a. s. 324–327. fråga som påföljd.25 Det är dock inte bara vid fängelsestraff som det ansetts påkallat att bevilja fri biträdeshjälp.26 I ett mål rörande skattetillägg ansågs rättvisans intresse däremot inte ha krävt juri- diskt biträde på det allmännas bekostnad. I sitt beslut betonade att utebliven betalning av skattetilläggen enligt svensk lag inte kunnat medföra att de omvandlades till ett fängelse- straff.27 Rätten att biträdas av försvarare gäller inte bara själva rätte- gången utan också de polisförhör och den förundersökning som föregår åtalet. Som princip har klargjort att en misstänkt person redan vid det första polisförhöret ska ha rätt att bistås av en försvarare, såvida det inte finns tvingande skäl att inskränka denna rätt. Även om det undantagsvis finns sådana tving- ande skäl, får inskränkningen inte tillåtas skada den misstänktes rätt att försvara sig. Domstolen har tillagt att rätten att försvara sig normalt skadas om erkännanden eller medgivanden som den miss- tänkte gjort utan bistånd av en försvarare under en kommande rätte- gång åberopas mot honom eller henne till stöd för en fällande dom.28 6.9Rätten att inte bli lagförd eller straffad två gånger för samma brott I finns ingen uttrycklig reglering av principen om att den som en gång blivit dömd eller frikänd av en domstol för ett brott ska vara skyddad mot nytt åtal och ny dom i samma sak, dvs. skyddet mot dubbel lagföring och bestraffning (ne bis in idem). I stället har en sådan bestämmelse införts i artikel 4 i sjunde tilläggsprotokollet till Europakonventionen.29 har tydligt uttalat att principen bara omfattas av artikel 4 i sjunde tilläggsprotokollet och att konventionens övriga bestämmelser varken direkt eller indirekt garanterar rätten att inte bli lagförd eller 25Se Benham mot , dom . 26Se bl.a. mot , dom . Den åtalade hade i ett mål om narkotikasmuggling dömts att betala mycket höga belopp i form av förverkande och böter. 27Se Güney mot , beslut 28Danelius, H., a. a. s. 331. 29Det sjunde tilläggsprotokollet antogs av i den 22 novem- ber 1984, och har ratificerats av samtliga nordiska länder men däremot inte av t.ex. och . straffad två gånger för samma brott.30 Artikel 4 i sjunde tilläggs- protokollet har följande lydelse på svenska. 1.Ingen får lagföras eller straffas på nytt i en brottmålsrättegång i samma stat för ett brott för vilket han redan har blivit slutligt frikänd eller dömd i enlighet med lagen och rättegångsordningen i denna stat. 2.Bestämmelserna i föregående punkt skall inte utgöra hinder mot att målet tas upp på nytt i enlighet med lagen och rättegångsordningen i den berörda staten, om det föreligger bevis om nya eller nyuppdagade omständigheter eller om ett grovt fel har begåtts i det tidigare rättegångsförfarandet, vilket kan ha påverkat utgången i målet. 3.Avvikelse får inte ske från denna artikel med stöd av artikel 15 i kon- ventionen. I flera avgöranden betonas att bestämmelsen skyddar mot den belastning som själva lagföringen innebär.31 Som framgår finns det dock begränsningar, och förbudet gäller t.ex. endast lagföring mot samma rättssubjekt inom en och samma stat. En dom i en stat ut- gör alltså inte ett hinder mot lagföring för samma sak i en annan stat.32 Det finns också utrymme för resning eller undanröjande av en dom på grund av domvilla om sådana förfaranden är möjliga enligt nationell rätt. Liksom övriga materiella bestämmelser i kon- ventionen och dess protokoll är bestämmelsen i artikel 4 avsedd att ge den enskilde en rättighet. Som en följd av detta torde ett nytt förfarande som uteslutande kan leda till en förmånligare utgång för den dömde knappast stå i strid med bestämmelsen. Bestämmelsen i artikel 4 utesluter inte heller att den som dömts för brott blir föremål för ett disciplinärt förfarande på grund av samma gärning.33 Det är dock inte helt klart vilka avgöranden som hindrar ny lagföring av samma sak och vilka former av lagföring som avgörandet spärrar mot. Det finns också visst tolknings- utrymme avseende uttrycken ny lagföring och samma brott. 30Se Ponsetti och Chesnel mot , beslut . 31Se bland annat mot , dom . 32Frågan om rättskraft över de nationella gränserna är oreglerad i artikel 4, men det finns däremot andra konventioner som tillerkänner brottmålsdomar en internationell rättsverkan, se prop. 2002/03:106, s.93. 33Explanatory report on Protocol No. 7 to the Convention for the Protection of Human Rights and Fundamental Freedoms, punkt 31. Av punkten 1 följer att ett avgörande spärrar mot ny lagföring bara om det beslutats som ett led i ett straffrättsligt förfarande i vilket någon blir slutligt frikänd eller ådömd ett straff för en straffbar handling. Ordalydelsen antyder att ett spärrande avgörande förutsätts ske i en brottmålsdom. Av praxis följer dock att ett avgörande kan ske även i en, enligt konventionsstatens inhemska kategorisering, annan form, exempelvis genom ett myndighetsbeslut. Avgörandeformer som till sin karaktär ligger nära brottmålsdomen torde alltså hindra ny lagföring, om de i något avseende innebär ett ställningstagande i ansvarsfrågan. Däremot innebär enbart ett åklagarbeslut om att lägga ned ett åtal (the discontinuance of criminal proceedings by a public prosecutor) inte en spärrande verkan.34 Ett avgörande anses slutligt när tiden för att överklaga det med ordinarie rättsmedel enligt inhemsk rätt har löpt ut. Enligt praxis får numera anses klarlagt att frågan huru- vida en sanktion utgör ett straff bedömas enbart utifrån de tidigare omnämnda Engel-kriterierna (se avsnitt 6.3, se även 6.9.3). 6.9.2Ny lagföring eller successiva och parallella förfaranden? Rätten att inte bli lagförd två gånger för samma brott gäller alltså i de fall då det är fråga om ett nytt förfarande (tried or punished again). praxis medger visst utrymme, dock oklart hur stort, för konventionsstaterna att ha flera sanktioner för samma brott som kan beslutas av olika organ vid skilda tillfällen. Ett förfarande kan i vissa fall betraktas som ett led i ett tidigare förfarande och inte som ett nytt, dvs. ett s.k. successivt förfarande. En person som har ådömts påföljd för brott kan i ett efterföljande förfarande åläggas en annan sanktion för samma brottsliga gärning/-ar. En förutsättning är att det finns ett tillräckligt nära tids- och underlagsmässigt samband mellan förfarandena. Att det inledande förfarandet är slutligt avgjort innan det efterföljande påbörjas be- höver alltså inte innebära att det sista bedöms vara en ny lagföring för samma sak.35 praxis kan tolkas på så sätt att 34Se Smirnova mot , beslut . 35Se t.ex. mot , beslut . Körkortsåterkallelsen bedömdes vara ett straff i ne bis in idem-bestämmelsens mening men fann att det förelåg ett tillräckligt nära samband i fråga om tid och underlag för att återkallelsen skulle ses det görs skillnad mellan förfaranden som tar ställning till skuld- frågan (conviction) och förfaranden som utifrån ett avgörande i skuldfrågan bara bestämmer en påföljd (sentencing). Det är mer tveksamt om ett efterföljande förfarande kan godtas såsom en fortsättning eller en del av det tidigare i de fall skuld- frågan blir föremål för en ny och obegränsad prövning. Sådana för- faranden får betraktas som parallella, även om det föreligger ett nära samband avseende underlag och tid. Såvitt utredningen känner till har bara i ett fåtal fall accepterat ett parallellt förfarande som undantaget från artikel 4.36 Genom ett antal avgöranden har tagit ställ- ning till om den ordningsföljd i vilken ett administrativt och ett straffrättsligt förfarande handläggs kan vara av betydelse för bedöm- ningen av om det föreligger ett brott mot förbudet mot dubbel- bestraffning. Av domarna framgår att tidsordningen saknar betydelse för bedömningen.37 En grundläggande fråga vid tillämpning av artikel 4 i sjunde tilläggs- protokollet är alltså huruvida ett senare förfarande ska anses gälla samma brott som ett tidigare förfarande, och utifrån vilka kriterier en sådan bedömning ska göras. Det är i detta sammanhang av betydelse att samma handlande, sett utifrån olika synpunkter, kan utgöra flera brott, och det kan då vara osäkert om en dom eller ett beslut avseende ett av dessa brott hindrar senare lagföring för ett annat. praxis på detta område har länge varit otydlig och delvis motsägelsefull. som en del av sanktionerna (villkorlig dom och samhällstjänst) för brotten (grovt rattfylleri och olovlig körning). Förfarandet avseende körkortsåterkallelsen innefattade inte någon obegränsad provning av brotten eller gärningarna utan var snarare att betrakta som en direkt följd av ansvarsbedömningen i brottmålsdomen. mot , beslut . I fallet hade två skilda myndigheter var för sig tagit ställning i skuldfrågan och i det straffrättsliga förfarandet hade klaganden ådömts ett villkorligt fängelsestraff (suspended imprisonment) och ett bötesstraff, och i det administrativa förfarandet beslutade ett annat offentligt organ om körkortsåterkallelse. Återkallelseförfarandet hade inletts innan brottmålsdomen vunnit laga kraft. Domstolen konstaterade också att de tre sanktionerna utdömdes ungefär , respektive . Det var enligt domstolen inte fråga om dubbelbestraffning i strid mot artikel 4 att påföra de olika – i lagstiftningen föreskrivna och därmed förutsebara – sanktionerna av två olika myndigheter. Se även fallet mot , beslut . 37Se mot , dom , W.F. mot , dom den 30maj 2002, och Sailer mot , dom . I domen Zolotuchin mot konstaterade också Europa- domstolen att det tidigare hade förts olika resonemang när det gäller frågan om vad som avses med samma brott i artikel 4 i tilläggsprotokollet, vilket skapade en rättslig osäkerhet.38 Europa- domstolen bedömde det därför som påkallat att ge uttrycket en enhetlig uttolkning, även om det innebar en ändring av domstolens tidigare praxis. Genom domen står det nu klart att bestämmelsen ska förstås som ett förbud mot åtal eller rättegång för ett andra brott, i den mån som detta härrör från konkreta identiska fakta (identical facts) eller fakta som i allt väsentligt är desamma (facts which are substantially the same). Prövningen ska sålunda utgå från vad som bildar en uppsättning konkreta fakta som berör samma svarande/gärningsman och är oupplösligt förbundna med varandra till tid och rum. Gärningens rättsliga klassificering är därmed irrelevant. Begreppet brott (offence) i artikel 4 i sjunde tilläggsprotokollet ska alltså tolkas som gärning (act). Europa- domstolen har i ett antal avgöranden därefter intagit samma inställ- ning.39 Rättsläget har därefter sammanfattats på så sätt att en jämförelse ska göras med utgångspunkt enbart i de faktiska omstän- digheter som åberopas och med bortseende från den rättsliga beteckning som brotten har i nationell rätt. 6.9.4Förbudet mot dubbelbestraffning och dubbel lagföring enligt EU:s rättighetsstadga Även i EU:s rättighetsstadga finns en bestämmelse som slår fast att ingen får lagföras eller straffas på nytt för en lagöverträdelse för vilken han eller hon redan har blivit frikänd eller dömd i unionen genom en lagakraftvunnen brottmålsdom i enlighet med lagen (artikel 50). Bestämmelsen har genom sin koppling till unionen ett mer vidsträckt geografiskt tillämpningsområde än Europakonven- tionens motsvarighet, där det talas om ett andra förfarande i samma stat. Av särskilt intresse i detta sammanhang är det förhandsavgör- ande som , på begäran av , läm- nade . Genom domen preciserar tillämpningsområdet för rättighetsstadgan och tolkar principen ne 38Se Zolotuchin mot , (stor kammare) dom . 39Tsonev mot , dom , se också Marguš mot , dom den 13november 2012 och Asadbeyli m.fl. mot , domar . bis in idem utifrån bl.a. frågan om den utgör hinder mot att väcka åtal för skattebrott mot någon som redan påförts skattetillägg för samma oriktiga uppgiftslämnande i deklarationen.40 Inledningsvis konstateras att den ifrågavarande svenska lagstift- ningen tillämpas i syfte att beivra ett åsidosättande av bestämmel- serna i direktiv /112/EG av om ett gemensamt system för mervärdesskatt41 och därmed också för att uppfylla medlemsstaternas skyldighet enligt att på ett verksamt sätt beivra ageranden som skadar unionens ekono- miska intressen. Det är alltså fråga om tillämpning av unionsrätt i sådant avseende att EU-stadgan är tillämplig, och således också rätten att inte bli lagförd eller straffad två gånger. Förhandsavgörandet innefattar inte något formellt ställnings- tagande till det svenska systemet med parallella sanktioner på skatteområdet. Enligt ska denna fråga i stället prövas av nationell myndighet eller domstol. uttalar dock att artikel 50 i stadgan inte – i och för sig – hindrar en medlemsstat från att, för samma gärning i form av underlåtenhet att uppfylla deklarationsskyldigheten, tillämpa administrativa (skatte- rättsliga) eller straffrättsliga sanktioner, alternativt en kombination av dessa, för att säkerställa uppbörden av samtliga inkomster från mervärdesskatt, och därigenom att värna unionens ekonomiska intressen. Det är först när ett skattetillägg har straffrättslig karak- tär, i den mening som avses i artikel 50 i stadgan, och ett beslut om sådant tillägg har vunnit laga kraft, som bestämmelsen i artikeln hindrar att en och samma person lagförs för samma gärning. Enligt är tre kriterier42 relevanta för bedöm- ningen av om ett skattetillägg har straffrättslig karaktär, nämligen -den rättsliga kvalificeringen av överträdelsen i nationell rätt, -överträdelsens art, och -arten av och strängheten i den sanktion som den berörde kan åläggas. 40Dom i mål C–617/10 (). 41EUT L 347, s. 1. 42I förhandsavgörandet hänvisas till dom av i mål C-489/10, Bonda, samt till dom i målet m.fl. mot och dom i målet Zolotuchin mot . Genom hänvisningarna bekräftas identiteten mellan de av uppställda kriterierna och Engel-kriterierna (se avsnitt 6.3). Det är alltså medlemsstaternas egna myndigheter eller domstolar som är behöriga att, utifrån nämnda kriterier, pröva om den kombi- nation av administrativa och straffrättsliga sanktioner som är före- skriven i den nationella lagstiftningen står i strid mot förbudet om dubbelbestraffning och dubbel lagföring. 6.9.5Förbudet mot dubbla förfaranden i svensk rätt – något om senare tids praxis NJA 2013 s. 502 Förhållandet mellan svenska sanktionssystem och artikel 4 i sjunde tilläggsprotokollet i har i skatterättsliga sammanhang uppmärksammats och analyserats av lagstiftaren, och även varit föremål för domstolsprövning i både och Högsta förvaltningsdomstolen.43 Genom Högsta domstolens beslut 2013 ändrades tidigare praxis. , som konstaterar att rättsläget till följd av ställningstagande i var ett annat än vad domstolen tidigare haft att utgå från, slår fast rätten att inte bli lagförd eller straffad två gånger för samma brott (gärning) omfattar systemet med skattetillägg och på- följd för brott mot skattebrottslagen.44 Rätten omfattar mervärdes- skatt och bör även tillämpas på andra skatter och avgifter. Den gäller när skattetillägg och påföljd för skattebrott aktualiseras för en och samma fysiska person, också i vissa situationer när en juri- disk person är primärt ansvarig för skattetillägget. uttalar sig också om när rättigheten att inte blir lagförd eller straffad två gånger träder in. Enligt domstolen bör, som svensk lag, bestämmelsen i artikel 4 i sjunde tilläggsproto- kollet tillämpas på ett sätt som är förenligt med grundläggande svenska processuella principer, inte bara om res judicata utan också om lis pendens. Ett pågående förfarande om skattetillägg bör därför enligt grunderna för 45 kap. 1 § tredje stycket innebära ett hinder mot ett åtal som avser samma oriktiga uppgift. En sådan tillämpning går möjligen längre än vad som följer av rättighetsstadgan. Enligt Högsta domstolens bedömning innebär en samordning av principerna om res judicata och lis pendens på 43Se t.ex. prop. 2002/03:106 samt RÅ 2009 ref. 94 och NJA 2010 s. 168 I och II. 44Se Högsta domstolens beslut i mål nr B 4946-12. det angivna sättet emellertid inte att sanktionssystemet inte svarar mot det unionsrättsliga effektivitetskravet. För att rättegångshinder på grund av lis pendens ska föreligga i brottmålet måste det dock krävas att frågan om ett uttag av skattetillägg har kon- kretiserats i det enskilda fallet. Det avgörande bör vara när Skatte- verket har fattat sitt beslut om att påföra skattetillägg. Från den tidpunkten föreligger alltså hinder mot åtal (se även avsnitt 9.5.3). NJA 2013 s. 746 har därefter, i beslut , tagit ställ- ning till frågor om resning i fall då en person – trots rättigheten att inte drabbas av dubbel lagföring och bestraffning – fällts till ansvar för skattebrott efter att ha påförts skattetillägg avseende samma oriktiga uppgifter som låg till grund för åtalet. biföll ansökan om resning i fråga om ansvar för skattebrott grundat på oriktiga uppgifter av betydelse för inkomst- skatten. I övriga delar avslogs ansökan. Domstolen ansåg att det svenska systemets oförenlighet med rätt till skydd mot dubbel lagföring och bestraffning fick anses ha inträffat i och med avgörande , Zolotuchin-domen, varigenom rättigheten enligt fått ett ändrat innehåll. fann att det saknades skäl för resning enligt nationell praxis och med stöd av rättegångs- balkens regler. Resning beviljades i stället genom att tillämpa arti- kel 13 i om rätten till ett effektivt rättsmedel. HFD 2013 ref 71 och Högsta förvaltningsdomstolens dom har genom dom frångått sin tidigare praxis (HFD 2013 ref 71). Domstolen fann att, när en skattskyldig har åtalats för skattebrott, beslut inte får fattas om skattetillägg som grundas på samma oriktiga uppgifter som åtalet. Målet avgjordes i plenum. Därefter har , i dom , bifallit en ansökan om resning i ett mål avseende skattetillägg (målen nr. 1112-14 och 1113-14). Före besluten om skattetillägg hade sökanden dömts för skattebrott. Samma oriktiga uppgifter låg till grund för både domen och besluten om skattetillägg.