sou · H2B330 · 2014-10-08 00:00:00 — I den enkla beskrivningen som visas i figur 7.4 gör vi inga anspråk på att fastställa styrkan i orsakssambanden. Detta är en mycket komplicerad uppgift som kräver såväl longitudinella data (uppgifter om samma personer ) som avancerad metodik. Det datamaterial vi använder här, LNU, är i princip möjligt att använda för mer avancerade syften, men det finns inte utrymme för sådana analyser i det här kapitlet. I en annan rapport som bygger på longitudinella data från LNU görs ett försök till skattning av det orsakssamband som går från arbetsförhållanden till ohälsa (se 2013). Slutsatsen där är att det finns ett sådant samband som är ganska starkt: ungefär hälften av en försämring av arbetets kva- litet omsätts i en nedsättning av hälsotillståndet. Ändå tycks häl- sans utveckling till helt övervägande del vara bestämd av andra 8 Det finns ytterligare faktorer som gör att arbetets effekter på hälsan är svåra att kvantifiera. En faktor som gör att sambandet kan se svagare ut än vad det verkligen är uppstår till följd av hälsobetingad rörlighet mellan olika typer av jobb. Personer med nedsatt hälsa som erhållit fysiskt eller mentalt lättare arbete för att kunna stanna i arbetslivet kommer, vid en enkel tvärsnittsjämförelse, att medverka till en genomsnittlig höjning av ohälsan i lätta jobb och en sänkning av den genomsnittliga ohälsan i tunga jobb, så att hälsoskillnader efter typ av arbete underskattas. En faktor som verkar i motsatt riktning är att toleranströsklar till olika typer av krav i arbetet skiljer sig systematiskt åt mellan individer med olika hälsotillstånd, så att en relativt frisk person tenderar att bedöma ett visst arbete som lättare (fysiskt eller mentalt) än vad en person med nedsatt hälsa skulle göra. Denna koppling mellan ohälsa och kravtolerans leder till en överskattning av sambandet mellan arbetsinnehåll och ohälsa i enkla tvärsnitts- jämförelser. Nettoeffekten av dessa motverkande faktorer är naturligtvis svår att bedöma utan detaljerade analyser som inte alltid går att genomföra med den information som finns tillgänglig. faktorer än arbetets karaktär: endast av ohälsans förändring över längre delar av livet verkar kunna sättas i samband med arbetets innehåll . De stora hälsoskillnaderna mellan individer i och utanför arbets- livet är en viktig del av bakgrunden till den beskrivning som följer i resten av kapitlet. Den samlade bilden i figur 7.4 ger perspektiv på de olikheter i villkor inom gruppen anställda (löntagare) som vi fort- sättningsvis ägnar vår beskrivning åt. Som tidigare påpekats ingår inte heller gruppen företagare i den följande redovisningen, efter- som vi saknar flera viktiga uppgifter om arbetsinnehåll för dessa individer. 7.3.2Hälsoskillnader mellan kvinnor och män Könsskillnader i hälsa beskrivs ofta som paradoxala då män igenomsnitt dör tidigare än kvinnor som kvinnor har en större förekomst av sjuklighet än män under sin livstid. Detta mönster torde ha såväl biologiska som sociala orsaker; vid sidan av skillnader i fysiologiska och hormonella egenskaper är sociala fak- torer viktiga, bl.a. hur vi tolkar och värderar manligt respektive kvinnligt beteende. Till manliga attribut som kan leda till högre mortalitet räknas exempelvis att visa prov på riskbenägenhet, aggressivitet och hög alkoholkonsumtion; företeelser som kan bidra till ökad risk för olyckor, våld och alkoholrelaterad dödlighet. Det kan också tolkas som omanligt att visa oro för sin hälsa, något som kan leda till att män generellt är sämre på att uppsöka läkare (, och 2001; Courtenay 2000), men även på att rapportera ohälsa i undersökningar av olika slag. Sociokulturella förklaringar bakom kvinnlig ohälsa tar ofta avstamp i kvinnors högre ansvarstagande för hem och barn, vilket i kombi- nation med yrkesliv förväntas leda till stress (se t.ex. Gonäs 2008). Angelöv, , och (2011) finner till exempel att könsskillnaden i sjukfrånvaro ökar markant vid första barnets ankomst. En mycket uppmärksammad förändring är den ökade psykiska ohälsan bland kvinnor, särskilt i yngre generationer (2009; 2012). En tänkbar förklaring är just en ökad stress kopplad till de förväntningar som kvinnor möter både privat och professionellt, samt i jämkandet av förväntningarna på dessa två arenor (2009). Även om det skett en viss utjämning av förekomsten av psykiskt betungande arbete mellan olika grupper av arbetare och tjänstemän, ökade skillnaden mellan könen i detta avseende så att kvinnor i ännu större relativ utsträckning än män upplevde höga psykiska krav på arbetsplatsen (och 2000). Det är dock inte bara den psykiska ohälsan som är högre bland kvinnor än bland män, kvinnor har även högre nivåer av värk i rygg, nacke, axlar och leder än vad män har (se t.ex. Hemström, och 2007; 2009). Det finns också en betydande könsskillnad i sjukfrånvaro till kvinnors nackdel som ökade under 1990- och (Angelov, , och 2011; , och 2007). Ohälsan är också högre bland arbetare än bland tjänstemän; det finns åtskillig forskning som visat på detta samband såväl interna- tionellt som i (för översikter se t.ex. Rostila och Toivanen 2012; och 2007; , Hemmingson och Hogstedt 2007). Ohälsan är allra störst bland kvinnor inom arbetar- yrken, vilka har rapporterats ha såväl högre dödlighet (Social- styrelsen 2001) som högre sjuklighet (2014) än både män i arbetaryrken och kvinnor i tjänstemannayrken. Det ligger då nära till hands att undra om detta, åtminstone delvis, kan förklaras utifrån arbetsmarknadens könssegregering. Kvinnor arbetar i större utsträckning inom branscher och yrken med hög psykisk och/eller känslomässig belastning och de arbetsmiljöförbättringar som skett har företrädesvis skett i den fysiska arbetsmiljön (jfr och 2000; LO 2013). forskning har också visat att kvinnodominerade yrken har sämre arbetsvillkor än andra yrken rörande den egna kontrollen över arbetet (t.ex. Birkelund m.fl. 1996). Exempelvis kännetecknas många kvinnligt dominerade arbeten, såsom sjuksköterska och servitris, av relativt höga krav men låg grad av kontroll (Karasek och 1990; Long och 1993). Detta stämmer också väl med vad som visades i avsnitt 7.2.1 ovan avseende höga nivåer av negativ stress i kvinnligt dominerade yrken. I en rapport från TCO (2011) rapporteras att medlemmar i och , båda kvinnodominerade, tenderar att arbeta under störst psykisk ansträngning. LO (2013) visar likaledes i en rapport att det bland deras medlemmar är de kvinnliga arbetarna som har sett störst försämring av balansen mellan krav och kontroll . forskning kring samband mellan könssegregering på arbetsmarknaden och sjukdom visar på komplexiteten i de olika dimensionerna av könssegregering. Dominansen av ettdera könet kan definieras såväl på yrkesnivå som på arbetsplatsnivå. Att arbeta i ett yrke som är starkt könssegregerat har visats ha samband med högre sjuklighet än yrken som är könsintegrerade (se t.ex. 2001 för en översikt). Vidare finner m.fl. (2002) att både hälsan och arbetsförhållandena var bättre på könsintegrerade arbetsplatser. Det finns också samband mellan sjukskrivningar och att arbeta i yrken som är dominerade av det motsatta könet, både för män i kvinnodominerade och för kvinnor i mansdominerade yrken (t.ex. Hensing, , och 1995; Hensing och 2003; och 2002). Men det kan också vara av betydelse vilket kön som är mest vanligt förekommande på arbetsplatsen. Enligt tidigare forskning är nivån av sjukskrivningar högre på kvinnligt domine- rade arbetsplatser, åtminstone för kvinnor (se t.ex. Mastekaasa 2005; Hensing och 2003). 7.3.3Kan hälsoskillnader mellan kvinnor och män förklaras av yrkets könssammansättning? När vi undersöker förhållandet mellan könssegregeringen på arbetsmarknaden och skillnader i hälsa mellan män och kvinnor används tre mått på hälsa utifrån frågor som ställs i LNU. Det första är intervjupersonens bedömning av sitt allmänna hälsotill- stånd9, efter svarsalternativen Gott, Dåligt eller Något däremellan. Denna fråga infördes i LNU 1991 och finns således endast till- gänglig för intervjuåren 1991, 2000 och 2010. Här urskiljs de som uppgett sig ha något annat än god hälsa och svaren dåligt och något däremellan slås därmed ihop. Vidare används två samman- satta index baserade på frågor om upplevda symptom av psykiska besvär och värk under de senaste 12 månaderna.10 De psykiska 9 Huruvida en självrapporterad uppskattning av den allmänna hälsan ger en bild av den faktiska hälsan, snarare än exempelvis skillnader i svarsbeteende, har diskuterats. Sam- stämmigheten mellan liknande självskattningar och predicerad dödlighet har dock visats vara god (se t.ex. Burström och 2001; Idler och Benyamini 1997), och en fördel med självskattningar är att de ger en bild av just individens övergripande upplevelse av hälsa snarare än specifika besvär (jfr. Jylhä 2009). 10 För indexen används en vikt för satt att justera för en förmodad metodeffekt vid byte till datorstödda intervjuer 2010. Andelen individer som uppgav sig inte ha upplevt något besvär på en lista av 54 symptom sjönk påtagligt vid intervjun 2010 med en minskning på jämfört med , vilket skall jämföras med mer begränsade upp- och ned- gångar på ett par procentenheter mellan övriga undersökningstillfällen i LNU. Den justerande vikten är framtagen genom att sätta förändringar i hälsa mätt med de 54 symptomen i relation till förändringar i självskattad hälsa (där ingen metod- effekt kan förväntas). besvären inkluderar trötthet, sömnbesvär, nervösa besvär, depress- ioner, och överansträngning. Värkbesvären omfattar värk i skuldror och axlar, ryggsmärtor/ryggvärk/höftsmärtor/ischias, samt ledvärk. Intervjupersonen får här, utöver att ange om han/hon upplevt ett visst symptom , ange om det har varit lätta eller svåra besvär. Vid konstruktionen av de båda indexen sätts värdet 1 på lätta besvär och värdet 3 på svåra besvär och sedan summeras besvären. I figur 7.5 ser vi hur vanligt det vid de olika undersökningstill- fällena är att män respektive kvinnor upplever sitt allmänna hälso- tillstånd som nedsatt (dvs. annat än gott), och figur 7.6 visar medel- värden för de två indexen (psykiska besvär och värk). Kvinnorna har upplevt ohälsa i högre grad än männen inom samtliga dessa tre hälsoområden. Detta är ett gängse resultat i svensk hälsoforskning och liknande har visats vid många tidigare tillfällen (se t.ex. och , 2007; , 2014; , 2009; 2012). Kvinnor har uppgett högre nivåer av psykiska besvär än män; av dem som upp- gett något psykiskt besvär är det vanligare bland kvinnor än bland män att dessa besvär är många och/eller upplevs som svåra vilket avspeglas i figur 7.6 där medelvärdet på indexet är högre för kvin- nor. Vad gäller värk är det relativt likstora andelar män och kvinnor som upplevt svåra och/eller fler besvär än två, däremot är det genom- gående en större andel av kvinnorna som får höga värden på detta sammanslagna index och således har många och/eller svåra besvär. Figur 7.5 Andel kvinnor och män med nedsatt självskattat hälsotillstånd, 1991–2010 Figur 7.6 Grad av psykiska besvär respektive värkbesvär för män och kvinnor; medelvärde på index baserat på antal upplevda besvär samt besvärens svårighetsgrad Not: Indexvärde för psykiska besvär kan variera mellan 0 och 15 (fem symptom), för värkbesvär mellan 0 och 9 (tre symptom). Vi är intresserade av att se huruvida könssegregeringen på arbets- marknaden kan vara en faktor bakom skillnader i ohälsa mellan män och kvinnor. Kan någon del av den högre ohälsan bland kvinnor som grupp förklaras av att de arbetar i andra yrken än män? Den bästa självskattade hälsan finns bland de som arbetar i könsintegrerade yrken, mellan av dessa –2010 uppger nedsatt självskattad hälsa, att jämföra med mellan av de som arbetar i starkt kvinno- dominerade yrken. Andelen med nedsatt hälsa är särskilt hög inom de starkt kvinnodominerade yrkena (). Om vi betraktar män och kvinnor separat (figur 7.7) ser vi att för kvinnor är det förknippat med sämre hälsa att arbeta antingen i manligt eller kvinnligt dominerade yrken, jämfört med arbete i könsintegrerade yrken. Även bland män är det mest gynnsamt för hälsan att arbeta i könsblandade yrken men man kan också se att det för män är särskilt negativt att arbeta i starkt kvinnodominerade yrken. är andelen med nedsatt självskattad hälsa som högst bland män som arbetar i yrken som består av kvinnor eller mer. Dock bör betonas att det är en relativt liten grupp, med åtföljande osäkerhet vid beräkningen av medelvärdet. Dessa resultat stämmer väl med tidigare forskning som visat samband mellan arbete i yrken med sned könsfördelning och högre sjuk- lighet (se 2001) såväl som mellan sjukskrivningar och arbete i yrken dominerade av det motsatta könet (Hensing, Kapitel 7 SOU 2014:30 , och 1995; Hensing och 2003; och 2002). Figur 7.7 Självskattad ohälsa efter andel kvinnor i yrket När vi tar hänsyn till ålder11, undersökningsår och andelen kvinnor i yrket framgår att det framför allt är inom de könsintegrerade yrkena som det finns en lägre sannolikhet för självskattad ohälsa (se Appendix: tabell A). Övriga yrken skiljer sig genomgående från de könsintegrerade men utan större skillnader sinsemellan. Skillna- den i förekomst av nedsatt självskattad hälsa mellan män och kvin- nor kan inte heller förklaras av andelen kvinnor i yrket; sannolik- heten att en kvinna upplever sin hälsa som annat än god är högre än för en man både före och efter det att vi tar hänsyn till könssammansättningen i yrket. Om vi även låter betydelsen av andel kvinnor i yrket variera mellan män och kvinnor (se Appendix: tabell A, modell A3) är sannolikheten att en kvinna i ett könsintegrerat yrke upplever sin allmänna hälsa som nedsatt högre än för en man som arbetar i ett könsintegre- rat yrke. Däremot är sannolikheten för nedsatt hälsa bland män i ett starkt kvinnodominerat yrke högre än för kvinnor i samma typ av yrke, efter det att vi räknat in den genom- snittliga skillnaden i hälsa mellan män och kvinnor.12 I mansdomi- nerade eller måttligt kvinnodominerade yrken finns ingen statist- iskt säkerställd ytterligare könsskillnad i hälsa beroende av köns- 11Vi skiljer mellan tre åldersgrupper: 20–34, 35–49 och 50–. 12I vilken grad skillnaden mellan män och kvinnor vad gäller sambanden mellan yrkets köns- sammansättning och ohälsa beror på differentiell selektion, dvs. att urvalet av män som arbetar i kvinnodominerade yrken är mer speciellt i olika avseenden än urvalet av kvinnor som arbetar i mansdominerade yrken, kan vi inte avgöra utan att analysera longitudinella data. Som tidigare framhållits ligger sådana analyser utanför ramen för det här kapitlet. sammansättningen i yrket, utöver den generella skillnaden mellan män och kvinnor. För psykisk ohälsa framträder ingen skillnad mellan yrken med olika könssammansättning förrän vi även inkluderar en kombinerad effekt av kön och andelen kvinnor i yrket. Då ser vi att det även här är en skillnad mellan män och kvinnor som arbetar i kvinnodomi- nerade yrken; effekten på den psykiska hälsan av att arbeta i ett sådant yrke är större för män än för kvinnor. I figur 7.8 ser vi att det skattade medelvärdet för psykiska besvär är lika högt bland män och kvinnor i de allra mest kvinnodominerade yrkena13. Bland de som arbetar i mansdominerade och könsblandade yrken finns ingen ytterligare könsskillnad, mer än den högre grad av psykisk ohälsa som generellt finns bland kvinnor. Figur 7.8 visar medelvärden på indexet för psykiska besvär när hänsyn tagits till denna kombine- rade effekt (se Appendix: tabell B, modell B3). Här ser vi tydligt att det är en stor andel av männen i kvinnodominerade yrken som upplever en hög grad av ohälsa. Bland kvinnor tycks betydelsen av yrkets könssammansättning vara liten; vi kan i stället observera en genomgående hög grad av psykisk ohälsa i alla yrkeskategorier. Däremot finns det en stor skillnad gällande kvinnors psy- kiska ohälsa, med höga nivåer framför allt men även 2010. Ökningen av kvinnors psykiska ohälsa har, som nämnts ovan, observerats tidigare (t.ex. 2009; 2012) och här ser vi även att den går att finna i varje kategori av yrken, dvs. kvinnors psykiska ohälsa har ökat oavsett hur könssamman- sättningen i yrket ser ut. Noteras bör också en höjd nivå av psykisk ohälsa bland män. 13 Det predicerade medelvärdet för kvinnor i yrken med >90 % kvinnor är endast 0,01 högre än för män och skillnaden i yrken med 61–kvinnor är 0,2. Båda dessa skillnader är beständiga –2010. Figur 7.8 Grad av psykiska besvär efter andel kvinnor i yrket, predicerade medelvärden på index (0–15)* *Predicerade värden från OLS-regression (appendix: tabell B, modell B3). Även värkbesvär är vanligare bland kvinnor; kvinnor har fler samt svårare besvär av värk än män, vilket vi ser i figur 7.9. Figur 7.9 Grad av värkbesvär efter andel kvinnor i yrket, predicerade medelvärden på index (0–9)* *Predicerade värden från OLS-regression (appendix tabell B; modell B5). Generellt kan en kvinna förväntas ha 0,33 poäng (motsvarande en tredjedel av ett lätt besvär) fler på det sammanslagna värkindexet än en man (se appendix: tabell B, modell B4). Att arbeta i något annat än ett könsintegrerat yrke ger sedan ytterligare påslag och högst värden finns inom de starkt mansdominerade jobben. Här skiljer sig dock inte könen åt; könssammansättningen i yrket påverkar graden av värkbesvär på samma sätt för män och kvinnor. värkbesvär är det, liksom för den allmänt upplevda hälsan, ett tyd- ligare u-format samband mellan andel kvinnor i yrket och grad av besvär än för den psykiska hälsan, med en tydlig fördel för de könsintegrerade yrkena. Vi ser också här en ökad grad av ohälsa gällande värkbesvär , för både kvinnor och män. i detta avsnitt ska vi titta på en mycket tydligt hälso- relaterad aspekt av arbetet: mängden sjukfrånvaro. Här har vi upp- gifter och 2010 att tillgå och informationen är själv- rapporterad via svar på intervjufrågan Ungefär hur många dagar har du varit borta från arbetet på grund av egen sjukdom?. Fördelningen över yrkesstrukturen med avseende på könssammansättning och yrkesklass framgår av figur 7.10, som visar ett genomsnitt för de båda undersökningsåren (2000 och 2010).14 Figur 7.10 Sjukfrånvaro (antal dagar senaste 12 mån. ; genomsnitt 2000– 10) efter kön, yrkets könssammansättning och yrkesklass Not: ak 10=0–kvinnor i yrket, ak 1040=10–kvinnor i yrket, ak 4060=40–kvinnor i yrket, ak 6090=61–kvinnor i yrket, ak 90=90–kvinnor i yrket. 14 Antalet rapporterade dagar har här trunkerats vid 90 för att minska betydelsen av den sneda fördelningen av värden, dvs. för att minska inflytandet av ett fåtal fall med mycket omfattande sjukfrånvaro. Notera vidare att den information vi använder inte är direkt jämförbar med data från eftersom de senare enbart omfattar relativt långa sjukskrivningar, fr.o.m. dag 15. Kortare sjukfrånvaroperioder ersätts av arbetsgivarna, som rapporterar talen till lönestrukturstatistik, men den informationen redovisas sällan i den form som används i figur 7.10. Längst till höger i figuren visas det genomsnittliga gapet i sjukfrån- varo mellan könen. Kvinnor har knappt tre dagars längre samman- lagd sjukfrånvaro än vad män har. Denna skillnad vari- erar ganska mycket mellan olika yrkesgrupper, men kvinnors från- varo är högre än mäns i samtliga fall utom i de mest kvinnodomine- rade yrkena där männens sjukfrånvaro i stället är högre än kvinnor- nas. De tydliga könsskillnaderna inom yrkesgrupperna innebär att yrkestillhörighet inte förklarar så mycket av det totala gapet i sjukfrånvaro mellan kvinnor och män. Av ett totalt gap återstår så mycket som 2,6 efter att hänsyn tagits till såväl yrkes- klass som yrkets könssammansättning. Bland kvinnorna är från- varon lägst i de mest mansdominerade yrkena och högst i de mest kvinnodominerade, men mönstret däremellan är omvänt i relation till könssammansättning (dvs. sjukfrånvaron sjunker med andelen kvinnor). Bland männen är det bara de mest kvinnodominerade yrkena som avviker från övriga, med en klart högre frånvaro. Yrkesklass har en större betydelse för sjukfrånvaron än vad yrkets könssammansättning har.15 Detta gäller både kvinnor och män. Klasskillnaderna i frånvaro är dock större bland kvinnor än bland män. Det största gapet i sjukfrånvaro mellan könen, till kvin- nors nackdel, återfinns i arbetaryrken och lägre tjänstemannayrken, medan gapet är förhållandevis litet i tjänstemannayrken på medel- nivå eller högre. Vi har tidigare sett att såväl arbetsvillkor som hälsa tenderar att vara bättre i könsintegrerade yrken än i yrken som domineras av antingen män eller kvinnor, och att detta till stor del sammanhänger med att de könsblandade jobben återfinns högre upp i klasstrukturen. När vi (som i figur 7.10) beaktar könssammansättning och yrkesklass framstår därmed villkoren i könsintegrerade yrken som mindre fördelaktiga. I nästa avsnitt analyserar vi, utöver hälsa, också en annan del av arbetslivet och tittar på könsskillnader i löner och huruvida dessa skillnader hänger samman med att de yrken kvinnor ofta arbetar i har särskilda arbetsvillkor som kan kopplas till en lägre lönenivå. 15 Genomsnitten för olika yrkeskategorier i figur 7.10 avser nettoskillnader mellan katego- rierna, dvs. variationen efter yrkets könssammansättning gäller givet (kontrollerat för) yrkesklass, och vice versa. 7.4Flexibilitet, mamma-vänliga jobb och kompenserande arbetsvillkor I studier om löneskillnader mellan kvinnor och män är det vanligt att könsskillnader i arbetsvillkor pekas ut som en delförklaring till kvinnors lägre löner. Enligt teorin om kompenserande löneskill- nader (compensating wage differentials) kompenseras arbeten med ogynnsamma förhållanden som t.ex. fysiskt och psykiskt far- liga eller ansträngande arbeten med högre ersättningar för att kunna attrahera individer till arbetet trots att arbetsvillkoren är otrevliga. I det här perspektivet antas kvinnodominerade yrken ha mer gynnsamma arbetsvillkor, t.ex. mindre fysiskt ansträngande, farliga eller smutsiga jobb, vilket skulle kunna vara en förklaring till att lönerna generellt är lägre i dessa yrken. Även om det finns ett visst men begränsat empiriskt stöd för kompenserande löneskillna- der i allmänhet, dvs. att ogynnsamma arbetsvillkor tenderar att ha ett lönepåslag (se t.ex. Daw och 2012 för en över- sikt) tycks kompenserande löneskillnader inte kunna förklara löne- gapet mellan kvinnors och mäns arbeten (se t.ex. Glass och Camarigg 1992; le Grand 1997; McCrate 2005). Antagandet att kvinnodominerade yrken generellt skulle ha mer gynnsamma arbetsvillkor än manligt dominerade bör också problematiseras då många kvinnligt dominerade yrken omfattar en rad arbetsvillkor som knappast kan ses som gynnsamma. I Arbetskraftsundersök- ningarna 1991–2011 uppger till exempel närmare hälften av kvinn- liga arbetare inom offentlig sektor att de har ett påfrestande tungt arbete (för en översikt, se LO 2013). Teorin om mamma-vänliga jobb (mother-friendly jobs) byg- ger på idén att kvinnodominerade yrken har arbetsformer som gör det lättare att kombinera familj och arbete. Flexibla arbetsvillkor, som möjlighet till deltidsarbete eller flextid, kan ha gynnsamma följder för såväl arbetsliv som familjeliv eftersom det tenderar att underlätta, speciellt för småbarnsfamiljer, att kombinera förvärvs- arbete med familjeliv. Enligt teorin leder dock dessa mer flexibla arbetsvillkor å andra sidan till lägre löner och ses därmed som en förklaring till låga löner i kvinnodominerade arbeten. I likhet med kompenserande löneskillnader bygger detta således på ett kompen- satoriskt element, men som fungerar omvänt – det är arbetsgivaren som kompenseras för de goda arbetsvillkoren genom lägre löne- anspråk. Huruvida exempelvis deltidsarbete är ett enkom fördel- aktigt arbetsvillkor kan naturligtvis också diskuteras. ten har blivit allt mer flexibla. Fler individer kan arbeta hemifrån och relativt många har också i viss utsträckning fri arbetstid (TCO 2011).