sou · H2B386 · 2014-12-19 00:00:00 — Ett skäl som angetts mot att knyta gränsvärdet till ett fast be- lopp har varit att detta skulle medföra ett behov av att med jämna mellanrum justera gränsvärdet, bl.a. med hänsyn till förändringar i penningvärdet. En fördel med att gränserna knyts till t.ex. pris- basbeloppet är naturligtvis att gränsen normalt sett inte behöver justeras. I tidigare lagstiftningsarbeten har dock anförts att denna fördel inte uppväger de nackdelar en sådan ordning skulle medföra och att det inte heller är givet att gränserna alltid bör följa penning- värdets förändringar. Vi anser att de nu redovisade skälen för att ange gränsvärdet till siffror är övertygande. Ett återinförande av en anknyt- ning till sådana instrument som prisbasbeloppet, KPI eller TPI skulle enligt vår uppfattning med nödvändighet medföra att bestäm- melserna blev mer komplicerade och svårtillämpade. En sådan ord- ning kan inte vara önskvärd. Bestämmelserna blir mer lättillgängliga om lagens gränsvärden anges i siffror. En annan fördel med detta är att justeringar kan ske även av andra skäl än penningvärdets för- ändringar. Vi anser således att övervägande skäl talar för att gräns- värdet även fortsättningsvis ska knytas till ett belopp i siffror. Detta innebär med nödvändighet att gränsvärdet även framledes behöver justeras med vissa mellanrum. I tidigare lagstiftnings- arbeten har angetts att ett rimligt intervall skulle kunna vara en översyn omkring . Frågan är om detta fortfarande kan anses rimligt. Enligt vår uppfattning kan det vara lämpligt att i denna fråga ta hänsyn till bl.a. inflationstakten i övrigt i samhället. Det är inte alltid givet att gränserna alltid bör följa penningvärdets 1996/97:9 s. 110 f. Även andra hänsyn, t.ex. statsfinansiella, kan behöva tas. Inflationstakten har varit låg. Om den nuvarande inflationstakten håller i sig bör det räcka med en granskning och justering av gränsvärdet vart femte till tionde år, såvida inte andra faktorer gör sig gällande i denna fråga. Även detta talar för en i siffror uttryckt inkomstgräns för rättshjälpen. Till vilken nivå ska inkomstgränsen höjas? Till vilken nivå bör då den nuvarande inkomstgränsen justeras? Rättshjälp får beviljas personer vars ekonomiska underlag Enligt uppgift från SCB, som för stati- stik över inkomstförhållandena i , hade cirka 2 330 000 av befolkningen i i åldrarna 20–en årsinkomst under- stigande . Det är alltså endast cirka 43 pro- cent av befolkningen i som kan komma i fråga för rätts- hjälp. Andelen torde dock i och för sig vara något högre eftersom eventuell försörjningsbörda och barn som saknar för- värvs- och kapitalinkomst inte beaktats i SCB:s statistik. Det kan i vart fall konstateras att klart färre människor kan beviljas rättshjälp än då rättshjälpslag beslutades. var avsikten att en större del av befolkningen skulle omfattas av möjligheten att erhålla rättshjälp. Mot denna bakgrund och då inkomstgränsen inte justerats finns anledning att höja den nuvarande gränsen. En av våra utgångspunkter är att den som har sådana inkomster att de själva kan betala för rättslig hjälp också ska göra detta. Det bör dock poängteras, vilket också anförts i tidigare lagstiftnings- arbeten, att inkomstgränsen inte får sättas så lågt att rättshjälpen endast kommer att beröra de allra sämst ställda. Ett sådant förslag skulle kunna innebära att bara de sämst ställda och de som har god ekonomi kan tillvarata sina rättsliga intressen. En sådan ordning kan inte vara önskvärd eftersom det kan innebära att flertalet van- liga inkomsttagare, för vilka ett rättsligt förfarande kan innebära avsevärda ekonomiska påfrestningar, kan komma att helt utestängas från rättshjälp. SCB för statistik över inkomstförhållanden i . Upp- gifterna avser inkomster av förvärvsverksamhet och kapital med avdrag för inkomsternas förvärvande. Underskott av kapital beaktas inte. SCB:s statistik utgår från andra parametrar än dem som an- vänds vid beräkning av inkomst enligt rättshjälpslagen. Bland annat är inte eventuell försörjningsbörda beaktad. Inte heller tar SCB i sitt underlag hänsyn till barn som saknar förvärvs- och kapitalinkomst. Det sagda innebär att andelen personer som faller inom ett lägre inkomstintervall är fler än vad som framgår av det följande. Av SCB:s statistik över inkomstförhållanden för personer 20–framgår att av befolkningen ligger , att av befolkningen ligger , att ligger och att ligger . I förarbetena till rättshjälpslag ansågs att en rimlig utgångspunkt var att knyta gränsvärdet till den s.k. skiktgränsen i skatterättsliga sammanhang.28 Skiktgränsen är den taxerade inkomsten minskad med grundavdrag, dvs. Den som ansågs ha förmåga att betala s.k. värnskatt ansågs också ha förmåga att själv ta tillvara sina rättsliga intressen. Gränsvärdet fastställdes därför till ett belopp strax över skiktgränsen. Detta innebar att av befolkningen hade möjlighet att er- hålla rättshjälp men eftersom det vid beräkningen inte hade tagits någon hänsyn till försörjningsbördan innebar det i praktiken att ännu fler hamnade inom det område där rättshjälp kunde ges. När den nu gällande inkomstgränsen om fastställdes konstaterades att den föreslagna inkomstgränsen skulle innebära att klart av befolkning kunde uppfylla de ekonomiska förutsättningarna för att få rättshjälp. Vid ändringen av gränsvärdet togs hänsyn till bl.a. löneökningen för de närmast föregående tre åren. Med detta synsätt kom klart mer än av befolkningen att uppfylla de ekonomiska förut- sättningarna för att erhålla rättshjälp.29 konstaterades dock att en täckningsgrad på av befolkningen torde vara 1996/97:9 s. 111. 1998/99:10. unik i internationella sammanhang.30 En jämförelse gjordes med där av befolkningen uppfyllde de ekonomiska förutsättningarna för att erhålla rättshjälp. Det påpekades att även en täckningsgrad om i internationella samman- hang ansågs vara mycket hög.31 Vi kan konstatera att det varken är möjligt eller ens lämpligt att göra någon direkt jämförelse med andra länders rättshjälpssystem när det gäller täckningsgrad. De olika rättshjälpssystemen inom är uppbyggda på olika sätt och med olika utgångspunkter. I en del system kan man få helt fri rättshjälp om vissa kriterier är uppfyllda medan det stora flertalet inte omfattas av rätten till rätts- hjälp. Rättshjälp betraktas i de flesta andra länder, även inom EU, ofta som en form av socialhjälp som endast kommer de allra fattigaste till del. För vår del är däremot en av våra utgångspunkter att inkomstgränsen inte får sättas så lågt att rättshjälpen endast kommer att beröra de allra sämst ställda. När den nu gällande inkomstgränsen fastställdes konststaterades att den föreslagna inkomstgränsen skulle innebära att klart av befolkning kunde uppfylla de ekonomiska förutsättningarna för att få rättshjälp. För det fall ambitionen även nu är att klart av befolkningen ska uppfylla de ekonomiska förutsättningarna för att få rättshjälp innebär det att inkomstgränsen bör sättas till . Mot bakgrund av skill- naderna i SCB:S beräkningssätt och beräkningssättet i rättshjälps- lagen torde en sådan gräns medföra att ytterligare personer är berättigade till rättshjälp. Med en sådan gräns torde således klart av befolkningen uppfylla de ekonomiska förutsätt- ningarna för att beviljas rättshjälp. Mot bakgrund av de besparingskrav som förs fram i direktiven är det dock enligt vår uppfattning knappast rimligt att över 90 pro- cent av befolkningen ska omfattas av möjligheten att erhålla rätts- hjälp. De som har sådana inkomster att de själva kan betala för juridisk hjälp ska också göra detta. får gränsen inte sättas så lågt att rättshjälpen bara kommer att beröra de allra sämst ställda. Av intresse när en ny inkomstgräns övervägs är naturligtvis att se hur utvecklingen i samhället i stort sett ut . 1998/99:10 s. 8 f. 1998/99:10 s. 8 f. utom penningvärdets förändringar finns andra parametrar att be- akta, såsom t.ex. hur KPI och TPI utvecklats, hur den disponibla inkomsten i samhället utvecklats och om det skett några föränd- ringar i inkomstspridningen. KPI ökade mellan åren 1999–2013 (räknat på årsmedel). TPI för juridiska och ekonomiska konsulttjänster ökade mellan åren 2003–2013 medan ökningen för juri- diska tjänster är 40 procent.32 När det gäller dispo- nibla inkomster har dessa, enligt SCB:s undersökning Hushållens ekonomi, ökat . En ökning har skett med . Enligt SCB har också inkomstskillnaderna ökat. Gini- koefficienten, som är ett mått på inkomstspridning, indikerar större inkomstskillnader än . Andelen personer som har en disponibel inkomst som ligger av median- värdet (detta mått används t.ex. av alla EU-länder) har ökat från till . Förhållandet är en indikator på ökade inkomstskillnader. Inkomstskillnaderna har främst ökat mellan dem som har arbete och dem som inte har arbete (t.ex. arbetslösa, sjuka och studerande). Dessa siffror talar för att det inte är rimligt att av befolkningen ska omfattas av möjligheten att få rättshjälp. Fram- för allt talar den ökade disponibla inkomsten för detta men även den ökade inkomstspridningen. Den ökade inkomstspridningen har medfört att fler personer än tidigare hamnat i de lägre intervallerna. Enligt vår uppfattning bör i stället en rimlig andel av befolk- ningen som ska omfattas av möjligheten att erhålla rättshjälp vara . Som anges i förarbetena till rättshjälpslagen33 bör målet vara att ge rättshjälp till den som annars inte skulle ha möjlighet att ta tillvara sina rättsliga intressen. De som hör till de mest välbeställda i det svenska samhället bör själva kunna stå för sina kostnader i den begränsade andel av tvister och andra rättsliga ange- lägenheter som rättshjälpslagen numera avser att täcka, dvs. framför allt familjemål. Som angetts har den ökade inkomstspridningen medfört att fler hamnat i de lägre intervallerna. Vad som ytterligare talar för att det är rimligt att av befolkningen ska omfattas av möjlig- 32Uppgifter beträffande TPI för dessa kategorier finns tillgänglig endast . 1996/97:9 bl.a. s. 82 och 110. heten till rättshjälp är att cirka 930 000 personer, eller cirka 20 pro- cent, av befolkningen enligt SCB har en beskattningsbar förvärvs- inkomst som överstiger den s.k. skiktgränsen, dvs. den inkomst- gräns där en skattskyldig ska betala statlig inkomstskatt.34 Enligt vår uppfattning måste de som har inkomster som överstiger skikt- gränsen också anses ha förmåga att stå för sina egna rättsliga kost- nader utan bidrag från staten. Det är inte rimligt att statens begrän- sade resurser ska användas för bidrag till denna kategori. Av uppgifter som vi inhämtat från SCB och som omfattar hela befolkningen framgår att av befolkningen har en beskattningsbar förvärvsinkomst som ligger och att ligger . För att undvika en alltför snar ytterligare justering av inkomstgränsen, bl.a. mot bak- grund av förväntad löneökning , bör en höj- ning ske med viss marginal. Mot angiven bakgrund föreslår vi att inkomstgränsen höjs till . Om gränsen sätts till denna nivå skulle, enligt tillgäng- lig statistik från , fortfarande av befolkningen ha möjlighet att erhålla rättshjälp. SCB:s uppgifter är visserligen be- räknade på ett något annorlunda sätt än vad som görs vid beräkning av det ekonomiska underlaget enligt rättshjälpslagen. Skillnaderna i beräkningssätt torde dock innebära att ytterligare personer är berättigade till rättshjälp, särskilt som SCB:s material inte tar hänsyn till försörjningsbörda. Dessutom tar SCB i sitt underlag inte med barn som saknar förvärvs- och kapitalinkomst. Detta torde innebära att med den föreslagna inkomstgränsen kommer klart av befolkningen att uppfylla de ekono- miska förutsättningarna för att kunna beviljas rättshjälp. En täck- ningsgrad på av befolkningen torde, som tidigare framhållits, vara unikt i internationella sammanhang. Enligt vår mening säkerställer en justering av inkomstgränsen till att de som har behov av rättshjälp verkligen får den. Enligt vår uppfattning är det viktigt att inkomstgränsen för rätts- hjälp inte bör sättas så lågt att rättshjälpen endast kommer att be- 34 För finns det två skiktgränser. Den nedre skiktgränsen är . På inkomster över denna gräns tas statlig inkomstskatt ut . Den övre skikt- gränsen är . På inkomster över denna gräns tas statlig inkomstskatt ut med . Beroende på bl.a. ålder gäller olika grundavdrag. Det är den nedre skikt- gränsen som använts vid beräkningen. röra dem med lägst inkomster. Enligt vår uppfattning innebär en justering av inkomstgränsen till en god avvägning i för- hållande till angivna parametrar och med hänsyn till den ökade inkomstspridningen. Höjningen är visserligen betydande i förhållande till nuvarande inkomstgräns men är en naturlig konsekvens av att inkomstgränsen varit oförändrad . Det bör också framhållas att avgiftssystemet vid rättshjälp innebär att den rättssökande i de lägre inkomstskikten får bidra med en ansenlig del av kostnaderna genom egenavgifterna. Bedömning: Beräkningssättet för det nuvarande rättshjälps- systemet bör behållas. Antalet avgiftsnivåer bör utökas. Förslag: Avgiften i de olika nivåerna bör variera mellan 5 pro- cent och av kostnaderna, vilken ska kompletteras med en minimiavgift för varje nivå. Minimiavgiften bör variera mellan och . Ingen minimiavgift ska före- skrivas för den lägsta avgiftsnivån. I vårt uppdrag ingår att överväga om rättshjälpsavgifterna bör höjas. Därvid ska särskild hänsyn tas till personer i en ekonomisk utsatt position. Alltsedan rättshjälpslagstiftningens tillkomst har den rättssökande fått betala en viss avgift för rättshjälpen. Det ligger således i rätts- hjälpens natur att sökanden får betala en viss egenavgift. Avgiften är beroende både av den rättssökandes ekonomiska förhållanden och av de kostnader som uppstått. Det finns flera skäl till att en rättssökande bör betala en avgift för rättshjälpen. Framför allt medverkar avgiften till att hålla rätts- hjälpskostnaderna på en rimlig nivå och till att ge parterna en lik- värdig processekonomisk situation. Avgiftssystemet är utformat så att den rättssökande blir medveten om vilka kostnader som uppstår i ärendet och gör denne intresserad av att hålla kostnaderna nere på samma sätt som den som själv betalar sina kostnader. Systemet är också uppbyggt så att det inte ska motverka de syften som ligger bakom regler om fördelning av rättegångskost- naderna. Beräkningssättet för det nuvarande avgiftssystemet bör därför behållas. Den som har beviljats rättshjälp ska alltså även fortsätt- ningsvis betala en rättshjälpsavgift som bestäms med hänsyn till kost- naderna för rättshjälpsbiträdet och den rättssökandes ekonomiska underlag. När nu inkomstgränsen föreslås höjd till bör också av- giftsnivåerna justeras. Den procentsats som ska betalas i rättshjälpsavgift och den för varje intervall lägsta avgiften anges enligt sex olika avgiftsnivåer (se redovisning i avsnitt 7.3.2). Rättshjälpsavgiften får aldrig överstiga kostnaderna för rättshjälpsbiträdet. Vid tillkomsten av rättshjälpslag bestämdes antalet nivåer till sex eftersom det ansågs att färre nivåer i vissa fall kunde medföra påtagliga tröskeleffekter. Regeringen uttalade att om sys- temet skulle vara begripligt och effektivt det var svårt att helt und- vika sådana konsekvenser men att sex nivåer på ett bra sätt tog hän- syn till att systemet skulle vara både rättvist och lätt att tillämpa.35 Det är naturligtvis önskvärt att avgiftssystemet också är begripligt och lättadministrerat. När vi nu föreslår att inkomstgränsen ska höjas till , eller med , kan antalet sex nivåer tyckas något snävt satt med hänsyn till tröskeleffekter och rättviseskäl. Vi föreslår därför att det läggs in ytterligare en nivå i avgiftssystemet. Om man inför avgiftsintervaller inom vilka den rättssökandes rättshjälps- avgift utgör t.ex. av kostnaderna i det högsta intervallet skulle tröskeleffekten minska mellan dem som kan få rättshjälp och dem som ligger över inkomstgränsen. Den som inte beviljas rätts- hjälp får ju själv kunna stå för av sina kostnader för juridiskt biträde. Det är då rimligt att den som har sådan ekonomi att han närmar sig inkomstgränsen får betala av kost- naderna. Att helt undvika tröskeleffekter är dock omöjligt med ett 1996/97:9 s. 157 ff. avgiftssystem baserat på olika nivåer. Den förändring vi föreslår innebär att systemets överskådlighet och effektivitet består som den största tröskeleffekten mildras. Ett lämpligt antal avgiftsnivåer som tar hänsyn till att systemet ska vara både rättvist och lätt att tillämpa är alltså enligt vår mening sju nivåer. Beroende på den rättssökandes ekonomiska situation bör avgiften kunna variera mellan och av kost- naderna. En höjning av procentsatserna kan enligt vår mening moti- veras med att någon justering inte skett och att medelinkomsten för förvärvsarbetande har ökat. Det bör också på- talas att en justering av gränsvärdet innebär att fler personer ham- nar i ett lägre intervall och därmed får en lägre rättshjälpsavgift. Procentregeln bör, liksom tidigare, kompletteras med en regel om att en viss minsta avgift alltid ska betalas, på samma sätt som för- säkringsbolagen har en viss minsta självrisk. Mindre kostnader är inte så betungande att de flesta rättssökande inte själva skulle kunna stå för dem. Höjningen av inkomstgränsen och den sjunde avgiftsnivån medför att avgiftsintervallerna är så väl avpassade. För att skapa bättre överrensstämmelse mellan intervallerna och inkomstgränsen bör enligt vår mening en höjning av avgiftsgränserna inom de olika intervallerna ske. De som har det sämst ekonomiskt bör tillgodoses genom att fler personer hamnar i de lägre intervallerna. Vi föreslår en höjning av avgiftsgränserna med i genomsnitt i de olika intervallen. En höjning om kan visserligen tyckas avsevärd men är främst en konsekvens av att varken inkomstgränsen eller avgiftsnivåerna har justerats . I sammanhanget bör, som tidigare påpekats, också beaktas att medelinkomsten för förvärvsarbetande 20–, , ökade medan prisutvecklingen i allmänhet, mätt i KPI, under ungefär ökade (räknat på årsmedel). De disponibla inkomsterna i sam- hället har alltså rent faktiskt ökat. En justering av gränsvärdet inne- bär också att fler hamnar i ett lägre intervall och därmed får en lägre rättshjälpsavgift. En avrundning uppåt till jämna tusental bör, för att underlätta tillämpningen, ske i så stor utsträckning som möjligt. Minimiavgifterna bör kunna variera mellan och . Minimiavgifterna är knappast så betungande att inte de flesta rätts- sökande kan stå för dem. För dem som har det allra sämst ställt bör liksom någon minimiavgift inte utgå utan det får vara till- räckligt med den avgift som ska betalas för den obligatoriska råd- givningen. Tröskeleffekterna är ingen nyhet utan behandlades redan i för- arbetena till rättshjälpslag.36 Där anfördes att en lämplig avvägning mellan risken för tröskeleffekter å ena sidan och sys- temets begriplighet och effektivitet å andra sidan var ett avgifts- system med sex nivåer. Något skäl att ändra den bedömningen finns inte, även om avgiftssystemet nu föreslås utökas till sju nivåer. Den som beviljats rättshjälp också är befriad från att betala t.ex. ansökningsavgifter vid bl.a. de allmänna domstolarna (19 § rätts- hjälpslagen). har beslutats om en höjning av sådana av- gifter.37 Ändringen trädde i kraft . Mot bakgrund av att ansökningsavgiften för familjemål höjts från till har avgiftsförmånen utökats avsevärt. Detta bör vägas in när man diskuterar en justering av avgiftsgränserna. Någon ändring såvitt avser regleringen för underåriga föreslås inte. Liksom tidigare ska för underåriga gälla att det får beslutas att någon rättshjälpsavgift inte ska betalas, om sökandens ekonomiska förhållanden ger anledning till det. Liksom tidigare bör också jämkning kunna ske om den rätts- sökandes ekonomiska förhållanden ändras väsentligt innan den rätts- liga angelägenheten har avslutats. Jämkning sker på det sätt att procentsatsen sätts ned till någon av de nivåer som an- ges i lagen, dock aldrig under den lägsta avgiftsnivån. Jämkning nedåt kan heller aldrig avse redan inbetalade avgifter. I princip kan inte heller jämkning nedåt avse kostnader som redan har uppkom- mit. Jämkning kan även ske om en väsentlig felbedömning gjordes då procentsatsen tidigare fastställdes eller om oriktiga uppgifter legat till grund för beslutet. Vi föreslår ingen ändring av bestämmelserna om jämkning. 1996/97:9 s. 162. 2013/14:77 och förordningen (1987:452) om avgifter vid de allmänna domstolarna. Bedömning: Avdraget för barn vid beräkning av den rätts- sökandes ekonomiska förmåga bör höjas. Förslag: Bidrar den rättssökande till underhållet av barn ska den beräknade årsinkomsten minskas med för varje barn, dock sammanlagt högst . Enligt nuvarande bestämmelser gäller, vid beräkning av den sökandes ekonomiska underlag, att om den rättssökande bidrar till under- hållet av barn ska den beräknade årsinkomsten minskas med för varje barn, dock högst (38 § rättshjälpslagen). Avdraget om 15 000 för barn har gällt sedan 1996 års rätts- hjälpslags tillkomst. Mot bakgrund av att vi föreslagit en uppräk- ning av inkomstgränsen och avgifterna finns anledning att se över även avdraget för barn. Kostnaderna för barn har ökat väsentligt . Den genomsnittliga kostnaden för barn, 0–, beräknas numera till . Avdraget bör därför höjas. För att avdraget inte ska behöva justeras på nytt inom en alltför snar framtid bör avdraget sättas något högre än . Vi föreslår att avdraget bör bestämmas till per barn, dock sammanlagt högst . 7.6.5Förutsättningar för en effektiv kostnadskontroll Bedömning: Regeringen bör ge i uppdrag att undersöka om datasystem kan utveck- las så att en mer effektiv kostnadskontroll kan ske. I våra samtal med har framkommit att en bidragande orsak till de ökade rättshjälpskostnaderna kan vara att datasystem inte är optimalt för en ordentlig kostnadskontroll. Framför allt gäller detta ärenden rörande ned- sättning av rådgivningsavgifterna. Myndigheten har med sitt nuvar- ande datasystem inte möjlighet till effektiv kontroll för att motverka missbruk. Inte heller kan myndigheten på ett enkelt sätt få en över- blick över ärendena, vilket minskar effektiviteten i kostnads- kontrollen. Med nuvarande ordning är det närmast en slump om man upptäcker eventuellt missbruk av systemet. Antalet nedsatta rådgivningsavgifter har ökat betydligt . var antalet nedsatta rådgivningsavgifter 4 351. var antalet 4 743 och var antalet 5 254. Enligt uppgift från myndigheten utbetalade myndigheten avseende nedsatta rådgivningsavgifter. Kostnaden för nedsättning av rådgivningsavgifter är inte försum- bar och är i stigande. Det är varken möjligt eller rimligt att ha ett ersättningssystem som saknar effektiva och ändamålsenliga kontroll- mekanismer. Med ett automatiserat rapporteringssystem, vilket skulle kunna liknas vid systemet för registrering av brottmål, skulle kostnads- kontrollen i stort väsentligt kunna förbättras. Rättshjälpsmyndig- heten skulle då kunna följa upp enskilda biträden och ärenden på ett bättre sätt och se till att regelverket tillämpas korrekt. Ett så- dant system skulle visserligen initialt medföra en viss kostnads- ökning men genom ett sådant system ökar i längden möjligheten till en bra och effektiv kostnadskontroll vilket skulle medföra be- sparingar för staten. Vi föreslår därför att möjligheten att utveckla Rättshjälpsmyndig- hetens datasystem bör undersökas i syfte att få en effektiv kost- nadskontroll. Bedömning: De nuvarande reglerna bör behållas. Enligt 26 § första stycket rättshjälpslagen får till rättshjälpsbiträde förordnas en advokat, en biträdande jurist på advokatbyrå eller någon annan som är lämplig för uppdraget. Vidare anges att om den rättssökande själv har föreslagit någon som är lämplig, ska denne förordnas, om det inte finns särskilda skäl mot det. Ett biträde får entledigas om det finns skäl till det. I 3 § rättshjälpsförordningen (1997:404) anges vem som ska anses som biträdande jurist vid tillämpning av rättshjälpslagen eller rättshjälpsförordningen.