sou · H2B354 · 2014-07-15 00:00:00 — En foderspridare kan förses med timer för att styra mängd och tidpunkt för utfodringen. Därmed kan mindre mängder foder till- föras kontinuerligt under de tider som önskas för att nå bästa effekt. Vidare minskas mängden foder som inte konsumeras av målarterna. Därmed minskar antalet andra djurarter och hygienproblem vid foderplatsen. För jägaren innebär användning av foderspridare en ekonomisk investering samt visst arbete vid iordningställandet samt fortlöpan- de underhåll och påfyllning. För viltet innebär det att fodret inte är lika lättåtkomligt och att det kommer att tillbringa vid foderplatsen. Vanliga typer av foder i foderspridare är majs, olika sorters sädesslag och foderpellets. Utredningen utgångspunkt är att utfodring genom foderspridare är att föredra i förhållande till att lägga ut foder i upplag. Ett skäl är att det ofta är önskvärt att minimera den stödjande effekten vid så- väl avledande utfodring som vid åtling. Genom att använda foder- spridare ges betydligt större möjligheter att nå detta mål. Detta efter- som foderspridare kan förlänga den tid viltet stannar på foderplatsen i relation till mängden utplacerat foder. 6.2.3Vilka effekter har utfodring på viltet och dess omgivande miljö? I avsnitt 3.6 presenterar vi såväl utredningens egen kunskapsinsam- ling som den av SLU genomförda litteraturgenomgången av inter- nationell vetenskapligt publicerade resultat. Utifrån detta arbete har utredningen kommit fram till följande utgångspunkter och slutsatser. Generellt gäller att vid minskad tillgång av föda begränsas först unga djurs reproduktionsförmåga och sannolikhet att överleva. Det senare gäller främst årsungar. Därefter kan även äldre djurs repro- duktionsförmåga begränsas. För att äldre individer ska dö av svält krävs normalt ganska extrema foderförhållanden, dessutom ofta i samverkan med en ogynnsam vädersituation (bilaga 7). På motsvarande sätt påverkas djur av att det finns mer föda till- gänglig eller att kvaliteten på födan är hög. Mer föda eller föda av högre kvalitet leder till ökad överlevnad av unga djur, snabbare till- växt, tidigare reproduktionsstart och för vissa arter också något längre livslängd. Effekten är normalt mer påtaglig för arter med mindre kroppsstorlek och kortare livslängd. Från har framförts att vilt ska regleras genom jakt och inte svält. Baserat på generell ekologiska kunskapen kan vi dock konstatera att begräsningar i utfodring i sig inte leder till svält utan i ett första steg minskar reproduktion och därefter årsungars överlevnad. Därmed finns det ett intervall där begränsningar i ut- fodring kan ha en reglerande effekt på populationer utan att det med- för avsevärt lidande för viltet. Ser man till mer specifika effekter, och som beskrivits i avsnitt 6.1.1 och påvisats i många vetenskapliga studier, leder utfodring till att vilt koncentreras till vissa platser. Koncentrationen leder till en om- fattande påverkan av vissa platser medan andra påverkas i mindre grad. Det kan innebära såväl ökade skador i närheten av utfodrings- platser som minskade skador på andra platser. Att utfodring under vissa omständigheter medför växande stam- mar av vilt är också klarlagt. verkar utfodring i andra situa- tioner inte ha någon större effekt, ofta beroende av naturlig och slumpmässig variation i miljö och klimat. Vädret kan, , ha stor negativ effekt på viltets överlevnad oavsett om utfodring sker eller inte. På samma sätt kan variation av naturligt förekommande föda påverka effekten av ut- fodring. Vid så kallade ollonår har t.ex. vildsvin tillgång till så mycket naturlig föda att den stödjande effekten av utfodring kan antas minska Dock utfodrar många jägare vilt, vilket knappast skulle förekomma om de inte uppfattade att utfodringen har en övergripan- de positiv effekt. Baserat på tillgänglig litteratur och diskussioner med viltforskare inom SLU (och ) kan man anta att utfodringens effekt på viltpopulationernas storlek generellt varierar beroende på den specifika anpassning till ett nordligt klimat och populationens storlek i relation till mängden naturlig föda. För dovhjort, vildsvin, kronhjort och rådjur tyder mycket på att utfodringens stödjande effekt ökar ju längre norrut man kommer. I synnerhet gäller detta för dovhjort som är en sydlig inplanterad art men även för vildsvin och kronhjort, arter som tidigare hade sina nordliga utbredningsgränser i . För dessa arter bör stödjande utfodring kunna vidmakthålla höga populationstätheter genom ökad vinteröverlevnad och ökad sannolikhet för en lyckad reproduktion följande år. Vad gäller populationens storlek i förhållande till mängden foder är sambanden mer komplexa. För vissa arter är tätheterna lokalt mycket höga vilket såväl kan bero på arternas biologiska spridnings- egenskaper som en beteendeeffekt av utfodring, dvs. att vilt söker sig till foderplatser (se avsnitt 3.1 och bilaga 7). I sådana situationer är det rimligt att anta att utfodringen har en stödjande effekt som möjliggör att behålla eller ytterligare höja redan höga populations- tätheter. Däremot är det inte klarlagt i vilken grad utfodring lett till dessa höga tätheter genom att öka antalet individer Från vissa håll framförs att de höga tätheterna uppnåtts genom utfodring och att den tillförda mängden foder därmed ökat land- skapets bärförmåga för vilt. Som belägg för denna ståndpunkt fram- förs att många studier visar att undersökt vilt, i synnerhet vildsvin, till stor del lever av tillfört foder. Andra menar att det snarare är tillgång på naturligt foder och rovdjur som styr populationernas storlek. Som belägg framhålls att vildsvinspopulationens uppgång till stor del kan förklaras av så kallade ollonår då tillgången på föda är mycket god. Ett annat exempel som framförs är att uppgången av rådjurspopulationen i slutet av 1980- talet till stor del kan förklaras av en drastisk nedgång i rävpopula- tionen . Såväl vetenskapliga studier som förvaltarerfarenheter beskriver att det är svårt att reglera viltstammar i de fall det finns gott om föda. I synnerhet gäller det arter med hög reproduktionskapacitet som vild- svin. Utifrån tillgänglig kunskap och expertis vid SLU bedömer utred- ningen att, kombinationen av naturligt förkommande god födotill- gång vissa år tillsammans med utfodring med lägre naturlig produktion kan vara en bidragande faktorer för de snabbt växande populationerna av främst vildsvin men även hjort. Den höga takten i populationstillväxt försvårar i sin tur regleringen av vild- svinsstammen. 6.2.4Att förvalta vilt, en avvägning mellan värden och kostnader Vilt är, enligt jaktlagen, alla vilda fåglar och djur. I definitionen vilda djur innefattas djur som lever och dör i naturen utifrån biologiska förutsättningar och det omgivande ekosystemets arter och miljö. Att förvalta vilt innebär att vid behov stödja eller reglera antalet individer utifrån de enskilda arternas biologi och i relation till om- givande landskap och mänskliga aktiviteter (och 2010). Vilt har i historiskt förvaltats genom såväl stödjande åt- gärder i form av att skapa skydd, förbättra möjligheter till repro- duktion, minska rovdjursstammar och tillföra foder , som genom reglerande åtgärder, företrädelsevis i form av jakt. Att förvalta viltpopulationer innebär också avvägningar mellan värden och kostnader utifrån olika perspektiv. Utredningen finner att vilt medför viktiga värden i form av de ekosystemtjänster de bidrar med genom sin roll i ekosystemen och sitt bidrag till den biologiska mångfalden. I ekosystemtjänsterna ingår även produktion av hög- kvalitativt kött och välbefinnande för såväl jägare som andra grupper med naturintresse. har även vilt kopplats till en spirande del av besöksnäringen i form av jakt- och naturturism. Utredningen konstaterar att viltet och dess påverkan på miljön leder till kostnader. Dessa kostnader kan uppstå genom minskad biologisk mångfald, minskade möjligheter att dra nytta av andra ekosystemtjänster som skogs- och jordbruksproduktion, samt annan negativ påverkan i form av vilttrafikolyckor och upplevd rädsla för vilt. Centralt för viltets värden och kostnader är antalet individer av olika arter som finns i landskapet. Ett ökat antal individer ger ökan- de värden för jägarintressen och turistnäring kopplat till vilt, medan ökat antal individer ger ökande kostnader för areella näringar och andra samhällskostnader t.ex. i form av viltolyckor i trafiken. Vad gäller biologisk mångfald kan värdena såväl öka som minska med växande viltpopulationer. Utredningen finner att vad som är lämpliga populationsnivåer varierar beroende på landskapets bärförmåga och på hur vi män- niskor nyttjar detta landskap. Förvaltning av vilt måste, på grund av variation i förutsättningar och viltets rörelsemönster, ske på en lämplig geografisk nivå. Det finns exempel på större fastigheter där förvaltningen fungerar väl inom gården och ger en balans mellan jord-, skogs- och viltbruk även om hänsyn också måste tas till angränsande fastigheter. En samman- hållen resursförvaltning underlättar också för att inkludera andra för- valtningsredskap än populationsreglering, t.ex. instängsling av gröda. Detta eftersom kostnader och intäkter för olika förvaltningsåtgärder kan ställas mot varandra inom samma brukningsenhet. I områden med många mindre fastigheter är förvaltning inom respektive fastighet mer komplicerad och en hög grad av samverkan mellan olika intressenter är därför både önskvärd och nödvändig. Det finns exempel på lyckad frivillig samverkan kring förvaltning av olika klövvilt, men det finns även exempel på konflikter som uppstått som effekt av olika gruppers mål med viltförvaltningen. Eftersom vilt rör sig obehindrat över fastighetsgränser kan värden och kostnader för viltet fördelas på ett, enligt en eller flera brukare, orättvist sätt. Utredningen anser frivillig samverkan inom viltförvaltningen vara den bästa vägen för att nå framgång och uppmuntrar sådana initia- tiv. noterar utredningen att frivillig samverkan, av olika skäl, inte alltid sker och att myndigheter i dessa fall måste ges möjlig- heter att agera för att undvika accelererande problem med växande viltstammar och ökad polarisering. ska ske med bästa möjliga kunskap. Det innebär att då kunskap finns bör den användas för att nå de mål som sätts upp. Dock saknas ibland kunskap och det kan även finnas olika studier som styrker motstående hypoteser om en förvaltningsåtgärds effekt. För att inte avstå från beslut i fall där kunskap saknas eller mot- stående resultat redovisas, råder inom viltforskningen en samsyn om att adaptiv förvaltning är ett önskvärt arbetssätt. Med adaptiv förvaltning avses ett tillvägagångssätt där åtgärder vidtas utan fullständig kunskap om åtgärdens effekt på viltarterna. Till åtgärden kopplas strukturerade observationer och utvärdering av effekterna. På så sätt nås ökad kunskap om systemets funktion och förhoppningsvis att uppställda mål nås (och 2010). Om målen inte uppnås får andra åtgärder med följande obser- vation och utvärdering prövas. Utredningen anser att genom ett adaptivt arbetssätt kan viltför- valtningen anpassas till olika viltarters biologi, i olika landskap med olika mänskliga aktiviteter. Genom att tillhandahålla många olika förvaltningsverktyg möjliggörs en adaptiv förvaltning med hänsyn till regionala och lokala skillnader. Framtida möjligheter att reglera utfodring innebär att viltförvaltningen skulle ges ytterligare ett verk- tyg för att, på ett adaptivt sätt, förvalta vilt. Som beskrivits ovan är utfodring ett av de medel som kan an- vändas för att nå uppsatta mål för viltförvaltningen inom ett givet område. Historiskt har utfodring koncentrerats till att stödja klöv- vilt , att stödja vissa jaktbara fågelarter som fält- höns och andfåglar, samt stödutfodring av vissa hotade arter som havs- och kungsörn liksom fjällräv. Därutöver kan allmänhetens utfodring av småfåglar vid fågelbord inkluderas, men denna kommer inte behandlas vidare i detta delbetänkande. har utfodring av främst klövvilt blivit vanligare och att det satsas allt mer pengar på denna verksamhet. ökade andelen jägare som utfodrar från . Vidare steg kostnaden för utfordring från drygt 1 300 till per jägare och år. Syftet är ofta att gynna flera arter med fallande prioritetsordning från rådjur, dovhjort, kronhjort, älg till vildsvin. sker utfodring även året runt. 6.2.5Hur kan mängden foder och dess effekter begränsas? Mängden foder som tillförs viltet är, som beskrivits ovan, beroende av under hur stor del av året utfodring sker, mängden foder på re- spektive foderplats samt antalet foderplatser. Att begränsa foder- mängden kan därmed ske genom att införa regler för när det är tillåtet att utfodra, tillåtna mängder som får tillföras per tidsenhet och hur många utfodringsstationer som är tillåtna per ytenhet. Vad gäller begränsningar av den tid då utfodring får ske finner utredningen att man bör särskilja vegetationsperioden och övrig tid. sker naturlig produktion som viltet kan nyttja. Därmed är stödjande utfodring inte nödvändig om viltstammar hålls på, utifrån resurstillgången, lämplig nivå. Med vegetationsperiod avser utredningen den av använda definitionen då dygnsmedeltemperaturen överstiger +5 ºC. Vege- tationsperiodens längd i olika delar av visas i bild 20. Bild 20 Vegetationsperiodens längd i olika delar av . Utredningen finner också att det vore möjligt att, genom föreskrifter och beslut, beskriva tillåtna mängder och typer av foder som är tillåtna såväl under som utanför vegetationsperioden. Genom sådan reglering kan avledande utfodring och åtling under vegetationsperio- den möjliggöras som stödjande utfodring inte är tillåten. har det nationella myndighetsansvaret för viltfrågor och viltförvaltning. I detta ansvar ingår att meddela före- skrifter. Av särskilt intresse för utfodring är, som framgår närmare av avsnitt 4.2, att redan har möjlighet att meddela föreskrifter om åteljakt på vildsvin. Däremot saknar Naturvårds- verket ett bemyndigande som ger verket möjlighet att meddela före- skrifter om utfodring i allmänhet. Även har visst nationellt ansvar med möjlighet att skriva föreskrifter avseende utfodring av vilt. Det rör då frågor om fodrets innehåll och foderhantering, men inte om den mängd foder som får tillföras. Utredningen konstaterar därmed att finns ingen myndighet som har möjlighet att meddela föreskrifter eller beslut om när, hur och med vilka mängder utfodring av vilt får ske. 6.2.6Ett förslag om reglering från , och Jägarnas riksförbunds experter Från Jordägareförbundets, och Jägarnas riksför- bunds experter har inkommit ett gemensamt alternativt förslag om hur reglering av utfodring skulle kunna ske (Bilaga 9). Sammanfatt- ningsvis menar organisationernas företrädare att ramarna för reglering till stor del ska fastställas direkt i jaktlagen genom bemyndigande till regeringen eller den myndighet regeringen bestämmer. Verk- ställigheten av dessa regler ska skötas av markägare, jakträttsinne- havare och jordbrukare/skogsbrukare. I förslaget föreslås tre stycken med syfte att reglera utfodring direkt i jaktlagen. I 4 § ges regeringen eller den myndighet regeringen bestämmer bemyndigande att meddela föreskrifter om förbud mot utfodring av klövvilt i huvudsakligen stödjande syfte under vegetationsperio- den. I 4 alt 27 § ges regeringen eller den myndighet regeringen be- stämmer bemyndigande att meddela föreskrifter om förbud mot ut- fodring av klövvilt av trafiksäkerhetsskäl. I 34 § ges regeringen eller den myndighet regeringen utser be- myndigande att meddela föreskrifter om utfodring samt andra medel och metoder för att locka vilt. I föreskrifterna ska de olika typerna av utfodring definieras, samt vegetationsperiodens start- och slutdatum, anges. Det senare kan vara olika för olika delar av landet. Vidare ska lämpliga minimiavstånd från utfodringsplats till allmän väg och fastighetsgräns fastslås. Förslagsställarna anser vara ett lämpligt avstånd. Dessutom bör anges med vad och på vilket sätt utfodring av klöv- vilt får ske. Däremot anser förslagsställarna att det är olämpligt att ange regler kring hur stora mängder foder som får användas. Detta regleras istället genom en aktsamhetsregel i ett eget stycke i 4 §: Stödåtgärder kan bland annat avse utfodring. Eventuell utfodring ska ske med hänsyn till mängden vilt och viltets behov beroende på klimat- förhållanden samt övriga omständigheter. I förslaget anges också att beslut om totalförbud mot utfodring är oacceptabelt, eftersom detta innebär en alltför stor rådighetsin- skränkning. Slutligen motsätter sig förslagsställarna att skulle medges rätt att meddela föreskrifter enligt 4 § då risken för omoti- verade skillnader i ärendehantering blir för stora. Det är viktigt att medborgarna bedöms lika under lagen, oavsett i vilket län de bor. 7Utredningens överväganden och förslag I detta kapitel redovisas utredningens överväganden och förslag. I av- snitt 7.1 finns mina allmänna överväganden. Avsnitt 7.2 handlar om kameraövervakning av vilt, 7.3 om utfodring och 7.4 om arrendato- rernas rättsliga ställning. Uppdraget i detta delbetänkande är att se över tre specifika delfrå- gor, kameraövervakning av vilt, utfodring av vilda djur och arrenda- torernas rättsliga ställning. I grunden hänger de tre frågorna samman, utgångspunkten är att många viltarter och då särskilt vildsvin ökar kraftigt i antal och orsakar samhället stora skador. Utvecklingen visar att klövviltsstammarna har goda förutsättningar i . Det finns gott om tillgänglig föda och avskjutningen är inte större än att re- produktionen är högre än dödligheten. Grunden för dagens jaktlagstiftning utformades i med svaga viltstammar. Utifrån denna historiska erfarenhet har vi i ut- vecklat en jaktkultur som utgår från att viltet, främst klövvilt, ska vårdas för att kunna jagas när stammarna blir tillräckligt stora. Denna syn är grunden för ett långsiktigt hållbart brukande och för att klövviltet inte kommer att hotas . Sam- tidigt kan denna jaktkultur vara en bidragande orsak till att dagens kraftiga ökning av vissa klövviltsarter möjliggjorts. Målen för viltstammarnas storlek är centrala för att en funge- rande förvaltning ska kunna ske. Som beskrivits i avsnitt 6.2 finner jag att vad som är lämpliga populationsnivåer varierar beroende på landskapets bärförmåga och hur vi människor nyttjar detta landskap. Lämpliga populationsnivåer är därför något som oftast bäst bestäms på lokal eller regional nivå beroende på viltart. Utredningens överväganden och förslag Hänsyn måste tas till såväl viltets värden som kostnaderna då mål för viltförvaltning formuleras. Jag kan då konstatera att såväl värden som kostnader sammantaget uppgår till flera miljarder kro- nor (avsnitt 3.2). Dock bör man beakta att värdena härrör till 2005/ 2006 och till stor del är kopplade till upplevt välmående (re- kreationsvärde), medan kostnaderna är mer aktuella och till större del är baserade på uppskattade ekonomiska kostnader på grund av vilt. Som framgått av avsnitt 3.1.1 är vildsvin en naturligt förekom- mande art i svensk fauna, men arten utrotades och återetablerades först . Lantbrukare var då negativa till arten, medan jägare, forskare och naturvårdsintressen såg positivt på etable- ringen. Vildsvin har därefter spridit sig geografiskt i mellersta och . Stammen har ökat från några 100 individer till ca 175 000. Vildsvin har en mycket hög reproduktiv förmåga och nettotillväxten har beräknats till trots omfattande jakt. Detta innebär en fördubb- ling av antalet vildsvin . Vildsvin orsakar, som framgår närmare av 3.2.1, omfattande skador på jordbruket genom bökning, trampning och konsumtion av odlade grödor. Skadorna enbart på jordbruket i har beräknats till . Därtill orsakar vildsvin trafikskador. I genomsnitt beräknas den samhällsekonomiska kost- naden till per olycka. uppskattar man att de samhällsekonomiska kostnaderna för trafikolyckor för vildsvin upp- går till (3.2.1). Därtill kommer att vild- svin kan sprida sjukdomar och parasiter, vilket kan skapa problem för grisproduktionen, se 3.2.1. Klart är att flera berörda grupper menar att vildsvinen är för många i områden där de etablerat sig. Även en stor andel av jägarna () anser att det finns för mycket vildsvin i dessa områ- den (bilaga 6). finns exempel på områden med etablerade vildsvinsstammar där man genom samverkan ligger på en, utifrån många intressen, lämplig nivå. Dock kvarstår att det förefaller vara ett flertal intressen som anser att vildsvinens kostnader är högre än dess värden i flera av områden där det finns en etablerad vild- svinsstam. Som vi beskriver i avsnitt 3.1 har även kron- och dovhjortsstam- marna vuxit och är lokalt mycket stora. Det har på sina ställen lett till skador för jord- och skogsbruk (avsnitt 3.2.4 och Utredningens överväganden och förslag Förutom betes-, tramp- och liggskador leder hjortarnas betan- de även till skogsskador. Ett särskilt bekymmer är kronhjortarnas barkgnagande (så kallad barkflängning). Genom att dra av långa remsor av bark på granar kan dessa skadas av röta vilket leder till stora ekonomiska konsekvenser för skogsägaren. Det finns inga utförliga skogsinventeringar med syfte att beräkna de ekonomiska kostnaderna för dessa skador. Vad gäller dovhjort ökar antalet trafikolyckor där dessa är inblanda- de och kostnaderna uppgår i snitt per olycka till ca . rapporterades olyckor vilket skulle motsvara en kostnad på ca (avsnitt 3.3.8). Som jag beskrivit ovan är vilt också kopplade till stora värden. Till exempel uppskattades bruttojaktvärdet för vildsvin, kött- och rekreationsvärdet, /2006 till ca 100 miljoner . Lägg till detta att vildsvinsstammen har flerdubblats vilket påverkat detta värde positivt. Motsvarande värden för kron- och dovhjort var 25 respektive . Även dessa stammar har ökat betydligt vilket påverkat detta värde positivt. För såväl den traditionella allmogejakten som för en spirande turistnäring med fokus på vilt utgör viltet därmed stora värden. Från framförs också att viltbruk som näring kan bidra till att gynna övrigt näringsliv i lokalsamhället, t.ex. hotell, catering, detaljhandel. Jag ser också en stor potential för att bättre ta vara på den högklassiga resurs som viltkött utgör. Dessa exempel visar på goda utvecklingsförutsättningar för en fortsatt levande landsbygd. Med tanke på att den senaste uppskattning av viltets värden genom- fördes 2006 vore en ny aktuell undersökning av stort värde för den framtida viltförvaltningen. Utredningen har i det tidigare delbetänkandet anfört att den ser positivt på att utveckla jakt som landsbygdsnäring och föreslagit att en framtida viltmyndighet skulle få i uppdrag att främja jakt som näring. poängterades att konflikterna och polariseringen mellan olika intressen inte får öka. Det förutsattes också att den fram- tida myndigheten i ökad utsträckning skulle balansera jakten mot de areella näringarna (– jakt och viltförvaltning i en ny tid, SOU 2013:71 sid. 130–131). Som utgångspunkt delar jag den tidigare regeringens uppfattning 1987 om att var och en anses skyldig att tåla ett visst mått av skada eller annan olägenhet som en följd av att det finns vilda djur. Detta finns uttryckt i propositionen till den nuvarande jaktlagen (av- Utredningens överväganden och förslag har dock vissa viltstammar och därmed skador kopplade till dessa ökat kraftigt sedan jaktlagen trädde i kraft . Vid jaktlagens tillkomst förutsattes också att läns- styrelserna genom skyddsjakt skulle beivra att alltför stora stammar orsakade skador på bl.a. jordbruket, jämför avsnitt 4.2. Så har inte blivit fallet. När det gäller klövviltstammarnas storlek är motsättningarna lokalt stora mellan olika intressegrupper. I grunden handlar det om att de som brukar jord eller skog vill begränsa viltet på grund av viltskador medan de som jagar vill se stora viltstammar. Problematiken kom- pliceras av att det inte går några skarpa linjer mellan intressegrup- perna. De som äger mark brukar jorden eller skogen, men ägnar sig ofta också åt jakt.