sou · H2B35 · 2014-02-10 00:00:00 — Anled- ningen till detta är att skolans professionella är socialiserade i regelstyrd skolverksamhet och att förändra denna aktörsberedskap kräver en – inte minst från sida – omfattande stödverksamhet. uttalar sig indirekt om frirummet när hon ger ut- tryck för följande uppfattning: Hur en kommun väljer att genom- föra sin skolverksamhet är en statlig angelägenhet endast såtillvida att verksamheten ska vara möjlig att kontrollera och utvärdera. I Asks marknadsperspektiv är kommunernas uppgift att verkställa den statliga beställningen och hur detta sker är en ange- lägenhet. Som nämndes tar inte explicit upp frågan om lärares och skolledares professionalism. Men hon betonar vikten av att skolan fullgör sitt kunskapsuppdrag, och indirekt fokuserar hon därmed på lärares professionella ämneskompetens. Skolcheferna resonerar å sin sida inte särskilt mycket om områden med direkt koppling till professionellt frirumsanvändande, utan pekar snarare på administrativa strukturer som de menar måste byggas upp – och i ett fall anser har byggts upp – för att möjliggöra ett kommunalt skolhuvudmannaskap värt namnet. En principiell slutsats som vi fört fram är att frågan om profession- ellt frirum inte framstår som lika central i Asks marknadslinje som i decentraliseringslinje. Detta får naturligtvis inte tolkas som att vi hävdar att är ointresserad av hur lärare och skol- ledare utövar sina yrken. Vår slutsats vilar snarare på vilka aspekter som tonar fram som huvudsakliga förändringsdrivkrafter i decentra- liserings- respektive marknadslinjen. Den förra bygger i väsentliga delar på att huvudansvaret för kvalitén (se kapitel 6) i skolors vardagsarbete tillerkänns de professionella, och därmed hamnar lärares och skolledares egna och självständiga handlingar i fokus som avgörande drivkrafter för enskilda skolors kvalitativa utveck- ling. Uttryckt på annat sätt förutsätter decentraliseringslinjen en aktiv och kontinuerlig professionell frirumsanvändning; inom styr- dokumentens ramar är de professionellas idéer, initiativ och kreati- vitet nyckelfaktorer för att skapa och vidmakthålla goda lärande- miljöer. I marknadsstrategin är det inte primärt lärares och skol- ledares professionella autonomi som med nödvändighet hamnar i centrum. De huvudsakliga drivkrafterna i förändringsprocessen är snarare hur skolor lyckas med att konkurrera med varandra för att överleva. Villkoret för detta är att föräldrar/elever med skolpengen som medel väljer önskvärd skola. Fortsatt god elevtillströmning förutsätter att skolans kunder är nöjda, och kvalitet och utveck- ling blir därmed en fråga om kundnöjdhet som inte med nöd- vändighet förutsätter att de professionella gör något annat med fri- rummet än det man alltid gjort. Det kan tvärtom vara så att ju mer vardagsarbetet styrs av traditionens makt, och ju mindre av de pro- fessionellas strävanden att ständigt utveckla och förbättra lärmiljöer, desto nöjdare kunder. De huvudsakliga indikatorerna på kvalitet blir här en fråga om skolans förmåga att locka till sig elever, och det finns inget linjärt samband mellan detta och ett gott professionellt autonomt yrkesutövande. Decentraliseringslinjen vilar alltså på premissen att de profession- ella utgör motorer i skolans utveckling, medan marknadslinjen bygger på föreställningen att ett konkurrensutsatt skolsystem, med valfrihet som institutionell hörnpelare, leder till en kvalitativt hög- stående skolverksamhet. 4Frirum, marknad och decentralisering I detta kapitel fortsätter vi att behandla statliga, samhälleliga och allmänt institutionella fenomen som styrde, påverkade och regle- rade skolors professionella frirum . Inledningsvis tas Lpo 94 och Lpf 94 upp och vi berör även några förarbeten till dessa läroplaner. Därefter diskuteras decentraliseringslinjen som kommunaliseringsreformen officiellt sett vilade på. I anslutning till den borgerliga koalitionsregeringens tillträde 1991 kom emellertid decentraliseringslinjen att skolpolitiskt utmanas av marknadslinjen. Detta förhållningssätt kan även skönjas i de kvalitetsperspektiv som växte sig starka även inom skolans område och som vi återkommer till i kapitel 6. betänkande, SOU 1992:94 Den socialdemokratiska regeringen tillsatte en läro- planskommitté som vilade på riksdagsbeslutet om anslagsproposi- tionen 1990. Efter den borgerliga regeringens tillträde förändrades emellertid såväl kommittédirektiv (jfr utsagor i föregående kapitel) som kommitténs personsamman- sättning. En väsentlig anledning till förändringarna av direktiven var att frågan om förskolans läroplan togs bort från kommitténs uppdrag. presenterade 1992 slutbetänkandet, Skola för bildning (SOU 1992:94). Betänkandet är påtagligt princi- piellt till sin karaktär, och detta gäller inte minst i fråga om resone- som förs i anslutning till kunskapsbildning och skolans kunskaps- och bildningsuppdrag. Vidare vilar betänkandets inne- håll tungt mot decentraliseringslinjen så som den var framställd i Detta kommer bl.a. till uttryck i följande skrivning som direkt och oförblommerat knyter an till frågan om skolans professionella frirum (här omdöpt till friutrymme): En väsentlig punkt vid utformningen av läroplaner och kursplaner är att de skall lämna ett så stort friutrymme som möjligt åt det lokala fältet för en professionell utveckling av skolan utan att den nationella likvärdigheten äventyras. I den lokala arbetsplanen som skall utarbetas på varje skola uttrycks hur lärare, skolledare och elever omformar de nationella målen från läroplan och kursplan till verksamhetsmål och undervisningsmål på den egna skolan. Den lokala arbetsplanen ut- trycker på det sättet kärnan i verksamhetens innehåll och utformning. (SOU 1992:94, s. 128, kurs. Av den borgerliga koalitionsregeringens marknadslinje – som tas upp nedan – kan få eller inga spår skönjas i läroplanskommitténs betänkande. Tvärtom tenderar innehållet vila på grundvalar som med referens till (se kapitel 1) kan uttryckas som i huvudsak värderationella. Det sistnämnda kommer speciellt till uttryck i skrivningarna om bildning som i betänkandet lyfts fram på ett sätt som påminner om hur begreppet fostran behandlades i Lgr 62, utveckling i Lgr 69,1 och fostran igen i Lgr 80. Mot denna följer nedan några ytterligare ord om hur bildningsbegreppet skrivs fram i SOU 1992:94. Exkurs: Bildningsbegreppets renässans i svensk skolpolitik? I en av läroplansbetänkandets bilagor för Broady ett resonemang om bildningsbegreppet, som i förkortad version även tas upp i huvudbetänkandet. Han pekar på att bildning i dess klassiska bemärkelse inte handlade om ett föreskrivet kunskapsstoff: Bild- ning är något människor gör med sig själv, ett aktivt företag, utbildandet av förmågor och omdöme som gör friheten möjlig (SOU 1992:94, s. 348). Att finna en entydig definition på begreppet bildning är knappast möjligt eftersom det formas i spännvidden mellan bildning som en helt fri och öppen process och bildning i vissa förutbestämda banor. Vidare handlar bildning om något som är privilegierat för samhällets övre skikt eller om folkbildning för alla. Broady väljer emellertid att knyta an till bildning i klassisk nyhumanistisk mening med dess betoning på personlighetsutveckling, eller förfining av 1 Jfr brevet från som citerades i kapitel 2. själsgåvor, och han pläderar för en återupplivning av detta synsätt inom det allmänna skolväsendet. Han menar att svensk skola under en följd av år dominerats av ett instrumentellt utbildningsperspektiv som trängt undan klassiska bildningsideal. Broady kritiserar Deweys progressivism som med tonvikt på individualiserad psykologi och målrationalism format efterkrigstidens pedagogik och statliga ut- bildningspolitik. Mot denna inriktning ställer han nyhumanistisk bildning med betoning på individens inre utveckling. Han menar att i det nyhumanistiska bildningsidealet ligger en emancipatorisk tanke såväl på ett personlighetsutvecklande som samhälleligt plan. Detta öppnar för att bildning kan betraktas som ett statligt makt- medel i samhället, men också som ett samhälleligt maktmedel gente- mot staten. Lpo 94/Lpf 94 arbete utmynnade i läroplanerna Lpo 94 och Lpf 94 som i jämförelse med sina närmaste föregångare, Lgr 80 och Lgy 70, i sidor räknade är kortfattade, men i väsentliga avseenden inbördes identiska i fråga om innehåll och utformning. Texten i läroplanerna är disponerade under rubrikerna Skolans värdegrund och uppdrag och Mål och riktlinjer. Under den förstnämnda rubriken återfinns följande kontroversiella formulering: I överensstämmelse med den etik som förvaltats av tradition och västerländsk humanism sker detta genom individens fostran till rättskänsla, generositet, tolerans och ansvarstagande. (Lpo och Lpf 94, s. 3) Värt att notera är att skrivningen följs av uppmaningen att: Under- visningen i skolan skall vara icke-konfessionell (a.a.). Tilläggas kan att den kontroversiella läroplansformuleringen om etik och västerländsk humanism tidigare hade utretts och problema- tiseras ingående av i en särskild text som var bilagd till läroplanskommitténs slutbetänkande. Likvärdigheten i Lpo och Lpf 94 i jämförelse med Lgr 80 En ytterligare skrivning som lyfts fram under den inledande huvud- rubriken i de båda läroplanerna, och som är av principiellt intresse i förhållande till frågan om professionell frirumsanvändning, är denna: Normerna för likvärdigheten anges genom de nationella målen. En likvärdig utbildning innebär inte att undervisningen skall utformas på samma sätt överallt eller att skolans resurser skall fördelas lika. Hänsyn skall tas till elevernas olika förutsättningar och behov. Det finns också olika vägar att nå målet. Skolan har ett särskilt ansvar för de elever som av olika anledningar har svårigheter att nå målen för utbildningen. Därför kan undervisningen aldrig utformas lika för alla. (Lpo 94 och Lpf 94, s. 4) Begreppet likvärdighet är alltså centralt i läroplanerna Lpo/ Lpf 94. Som togs upp i kapitel 1 uttrycktes principerna bakom likvärdighet läroplan för (Lgr 80) bl.a. så att elever i ska ha tillgång till lika utbildning oavsett geografiska, sociala och ekonomiska förhållanden. Vidare bör enligt Lgr 80 den kommunala skolstyrelsen verka för att klasser och arbetsenheter har en så bred social sammansättning av elever som möjligt och läroplanen föreskrev även att skolans verksamhet ska planeras så att en anpass- ning är möjlig att uppnå till varje elevs individuella förutsättningar (Lgr 80, s. 14). I Lpo 94 sägs bl.a. följande om likvärdig utbildning: Undervisningen skall anpassas till varje elevs förutsättningar och behov Normerna för likvärdigheten anges genom de riksgiltiga målen. En likvärdig utbildning innebär inte att undervisningen skall utformas på samma sätt överallt eller att skolans resurser skall fördelas lika. Hänsyn skall tas till elevernas olika förutsättningar och behov. Det finns också olika vägar att nå målen. Skolan har ett särskilt ansvar för de elever som av olika anledningar har svårigheter att nå målen för utbildningen. Därför kan undervisningen aldrig göras lika för alla ... Skolan har ett ansvar för att motverka traditionella könsmönster. (Lpo 94, s. 6. En i sak likalydande skrivning återfinns i Lpf 94 s. 24) Såvitt kan bedömas vilar ... ha tillgång till lika utbildning ... i Lgr 80 på ett likvärdighetsperspektiv som kan uttryckas som en strävan till att skolan erbjuder eleverna lika möjligheter. Som fram- gått kvarstår i sak denna punkt i Lpo/Lpf 94. Ordalydelsen i Lgr 80 ... skolstyrelsen verka för att klasser och arbetsenheter har en så bred social sammansättning av elever... handlar om skolans roll att ut- jämna sociala skillnader, men några motsvarande formuleringar till denna återfinns inte i Lpo/Lpf 94. Formuleringarna om jämlikhet som står att finna läroplaner handlar snarare om att verka för jämställdhet mellan könen. Den tredje ovan återgivna meningen av Lgr 80, anpassning till varje elevs individuella förutsättningar, fäster uppmärksamheten på individuell elevutveckling snarare än på en kollektiv jämlikhet. Strävansmål, uppnåendemål och tim- och kursplaner I avsnitten om mål och riktlinjer i Lpo och Lpf 94 görs en uppdel- ning mellan mål att uppnå, mål att sträva efter samt allmänna rikt- linjer. Kategoriseringen var omdiskuterad och är inte helt tydlig. Mål att uppnå synes vara liktydigt med resultatmål medan mål att sträva efter kan liknas vid processmål. Riktlinjer synes närmast stå för de pedagogiska grundprinciper som på ett generellt plan ska ligga i botten för och därmed genomsyra det vardagliga skolarbetet. Allmänt sett är målen – oavsett om de är uppnåendemål eller strävansmål – uttryckta i allmänna och vaga ordalag. För att de ska kunna fungera som utvärderingsbara mål för skolors vardagsarbete förutsattes därför att skolpersonal skulle ägna sig åt ett måltolk- ningsarbete. Om vi tar Lpo och Lpf 94 ad notam kan frågan ställas om det någonsin i svensk skolhistoria förekommit läroplaner (eller motsvarande styrdokument) som formellt sett erbjudit de profession- ella ett så omfattande frirum för egna och självständiga handlingar som det här är fråga om. Denna slutsats gällde också för tim- och kursplaner; även om dessa dokument satte gränser för frirummet var de genomgående öppet formulerade. – efter förslag från läroplanskommittén – timplanen att konstrueras så att de tidigare stadieindelade timplanerna ersattes av en mer flexibel plan som de skolkommunala styrelserna gavs möjlighet att påverka. En ytterligare nyhet i timplan av frirums- intresse var att ett reglerat tidsutrymme var upptaget för såväl elevers som den enskilda skolans egna val av skolaktiviteter (elevens val respektive skolans val). Lindensjö & (2000) pekar på två principiella vägar för skolans statliga styrning; marknadslinjen och decentraliseringslinjen. I föregående kapitel konkluderades på grundval av de redovisade intervjuerna 1991 att den avgående skolministern argumenterade för decentraliseringslinjen, medan den tillträdande skolministern var anhängare av marknadslinjen. Utan att spekulera i orsakssamband kan noteras att förändringen i riktning mot en ökad grad av marknadsorientering gick enligt utsagorna från hand i hand med att en marknadsorienterad strategi för styr- ning av offentlig verksamhet, benämnd New Public Managment (NPM), började etablera sig . Låt oss innan vi går vidare säga några ytterligare ord om denna i sammanhanget väsentliga styrstrategi. Allmänt uttryckt stod (och står av allt att döma även ) NPM för ett synsätt som utgår från antagandet att en mer utpräg- lad marknadsinfluerad och kundorienterad styrning av offentlig verksamhet leder till produktionsvinster, kostnadseffektivitet och måluppfyllelse. Med referens till auktoritativ forskning inom området sammanfattas några bärande hörnstenar i NPM-filosofin i utredningen styr riket ett styrsystem växer fram (SOU 2007:75) så här: En förskjutning av fokus från administrativa system, resurser och processer till prestationer och effekter. Betydelsen av att kunna kvantifiera resultat, särskilt i form av prestationsmätningar och system för dessa. Inrättandet av specialiserade och fristående utförarorganisa- tioner. Kontrakt och kontraktsliknande relationer mellan olika nivåer av uppdragsgivare och utförare i stället för traditionella hierarkiska relationer. Ökad användning av marknadsliknande mekanismer i olika former av serviceproduktion. Betonandet av kvalitet samt kon- sument- och brukarintressen. Brytandet av skarpa gränser mellan offentlig, privat och fri- villigsektor (s. 93–94). Även Nytell (2006) pekar på att NPM grundas på ett kontrakts- förfarande mellan beställare och utförare med civilrättsliga snarare än offentligrättsliga förtecken, och att NPM bygger på att kunderna – eller brukarna – löser in sina skattefinansierade checkar i valfri konkurrensutsatt tjänsteproducerande verksamhet. NPM fick fotfäste även i svensk offentlig verksamhet med följd att kundorientering och produktivitet lyftes fram som effektivitets- kriterier för skolor och annan offentlig verksamhet. Valfrihet var nyckelordet i sammanhanget, och en valfrihet värd namnet förut- satte konkurrens mellan och inom kommunala och fristående skolor. Som vi återkommer till nedan uttryckte (i egenskap av föredragande statsråd) i propositionen 1991/92:95 marknadslinjen som en stimulerande tävlan mellan skolor, med olika inriktning och olika ägandeformer /som/ kan bidra till att höja kvaliteten inom hela skolväsendet (s. 9). Valfrihet och fristående skolor Den logik som föll ut ur marknadslinjen fick full genomslagskraft i och med riksdagsval och regeringsskifte. Marknadslogiken byggde, som tog upp i intervjun i föregående kapitel, på en åtskillnad mellan staten som beställare och kommuner och andra fristående huvudmän som utförare. Enligt denna marknads- logik sker skolutveckling till följd av att fristående och kommunala skolors konkurrerar inbördes och med varandra, om elevflödet. Som utvecklas nedan gäller det alltså för kommunala och fristående skolor att med god marknadsföring attrahera elever. För att denna konkurrens ska fungera på lika villkor förses eleverna med skatte- finansierade imaginära checker eller kuponger – den s.k. skol- pengen – som elever (eller indirekt elevernas föräldrar) efter eget val löser in i den valda skolan. Följden av detta är att bra respek- tive dåliga skolor definieras på grundval av hur framgångsrika enskilda skolor är att locka till sig elever och få dem att stanna kvar; tillgång och efterfrågan blir här liksom i annan marknadsstyrd verksamhet de väsentliga ledorden. I intervjun som återgavs i före- gående kapitel uttrycker denna marknadslogik så här: Om ingen elev önskar gå i skolan i A-berga, utan många söker sig till B-berga, finns det självfallet inget egenvärde med att bibehålla skolan i A-berga. Statens uppgift enligt marknadslogiken är emellertid inte bara att med tydliga målskrivningar formulera beställningar till kommu- nerna, utan också att kontrollera att leverans sker i enlighet med avtalad beställning. Detta förutsätter en utbyggd statlig tillsyns- verksamhet som enligt med fördel kan genomföras av skolinspektörer som inte stannar vid någon kommungräns, utan snarare är närvarande i klassrummen. Eftersom kommunerna inte tillerkänns någon egentlig makt över kärninnehållet i de statliga beställningarna (som alltså kommer till uttryck i de övergripande målformuleringarna) framstår kommunala skolplaner och lokala arbetsplaner i sammanhanget som överflödiga. För att ytterligare belysa konsekvenserna av det marknads- logiska förhållningssättet ska vi här ta upp två dokument som framstår som banbrytande kontinuitetsbrott i svensk skolpolitik, nämligen propositionerna 1991/92:95 och 1992/93:230. Den först- nämnda låg till grund för den s.k. skolpengen, medan den andra öppnade för det fria skolvalet. Regeringens proposition 1991/92:95 Innehållet i propositionen (daterad ) svarar i sak mot vad gav uttryck för i intervjun som återgavs i kapitel 3. Propositionen är kortfattad (20 sidor) och föregicks såvitt känt inte av något mer omfattande utredningsarbete. Icke desto mindre markerar propositionen ett principiellt sett väsentligt brott i svensk skolpolitik såtillvida att fristående skolor (som i pro- positionen handlar om grundskolor) ges i princip samma ställning, status och ekonomiska förutsättningar som skolor inom det offent- liga kommunala skolväsendet. En skillnad mot kommunala skolor är emellertid att förutsättningen för att fristående skolor ska kunna bedriva statsbidragsberättigad verksamhet är att de, efter ansökan till och prövning av , erhållit verksamhetstillstånd. I och med ett sådant godkännande inordnas en friskola på samma pre- misser som andra såväl kommunala som godkända fristående skolor i uppföljnings- utvärderings- och tillsynsverksamhet. Det sistnämnda medför att verket även tillerkänns rätten att på förekommen anledning återkalla tillståndet. Någon motsvarande sanktionsrätt för kommunala skolor har emellertid inte . Föredragande statsråd, skolminister , hänvisar i propositionstextens inledning till ett förslag från utbildningsutskott om att skolpliktiga elever, oberoende av om de går i kommunala eller fristående skolor, ska räknas in i kommunens (då gällande) sektorsbidrag för skolan. tillstyrker detta förslag, som i allt väsentligt gav offentliga och fristående skolor samma förutsättningar att bedriva skolpliktsreglerad verksamhet grundat på principen om valfrihet: Målet är att åstadkomma största möjliga frihet för barn och föräldrar att välja skola (s. 8). ()friheten innefattar valmöjligheter inom det kommunala skolväsendet, mellan olika fristående skolor och även mellan kommunala och fristående skolor. Om valen ska kunna ske på likvärdiga villkor förutsätts att alla skolor verkar under samma ekonomiska och andra regelverk. Skolministern understryker dock att likvärdiga villkor inte är detsamma som lika villkor: Likvärdig behandling mellan offentliga och fristående skolor syftar till att låta skolans åtagande avgöra omfattningen av de offentliga bidragen (s. 8). Konkret föreslås att den godkända fristående skolan av kommunens sektorsbidrag till- delas ett belopp per elev som motsvarar genomsnittsbeloppet i de kommunala skolorna under det närmast föregående läsåret. Men eftersom kommunens elevåtaganden är mer omfattande än de som läggs på en friskolas huvudman, har dock kommunen rätt att minska beloppet med maximalt . I och med denna finansiella nyordning är i praktiken principen om skolpeng införd som ett marknadsorienterat styrmedel i och av svensk skola. Statsrådet argumenterar för att föräldrars och elevers rätt till eget och fritt skolval är väsentlig i ett fritt samhälle och att detta dessutom svarar mot internationella konventioner som anslutit sig till. Hon motiverar vidare reformen med att komplette- ringen av det offentliga skolväsendet med fristående skolor öppnar för en vitalisering av skolsystemet i sin helhet. Med detta åsyftas bl.a. att valfriheten utgör en grogrund för högre grad av föräldra- engagemang och lyhördhet för elevers och föräldrars önskemål. Mångfald och profilering, t.ex. i form av varierande pedagogiska inriktningar, banar väg för variation och flexibilitet och motverkar uniformitet. Jag tror anför föredraganden på en stimule- rande tävlan mellan olika skolor, med olika inriktning och olika ägandeformer, som i sin tur kan bidra till att höja kvaliteten i hela skolväsendet och fortsätter: För ökad mångfald på skolans område gör också att flera intresse- inriktningar kan tillgodoses. Skolan kommer att utvecklas längs skilda linjer, vilka sammantaget ger en större utvecklingsmässig bredd såväl i olika ämnen som beträffande pedagogiska metoder. (s. 9) Statsrådet hävdar också att en ökad valfrihet öppnar för en högre grad av kostnadseffektivitet. Konkurrens ger förutsättningar även för att administrativa arbetsmetoder i vid bemärkelse kan prövas, spridas och bana väg för en effektivare resursanvändning. I propositionstexten pekar fördraganden även på möjligheterna till profilering av det kommunala skolväsendet, t.ex. i form av att enskilda skolor specialiserar sig på vissa ämnen eller pedagogiska profiler. Hon understryker att om konkurrensen mellan och inom kommunala och fristående skolor ska fungera, förutsätts att elever- nas föräldrar är välinformerade om olika valalternativ och vad dessa innebär; kommunernas information till elever och föräldrar /ska ge/ en allsidig och så fullständig bild som möjligt av de olika utbildningsalternativ som står till buds (s. 10). Regeringens proposition 1992/93:230 Det andra steget i den dåvarande borgerliga regeringens valfrihets- offensiv inom skolans område presenterades i propositionen 1992/93:230 som offentliggjordes ungefär efter att den ovan refererade prop. 1991/92:95 presenterades. Den nya valfrihets- propositionen föregicks av ett beredningsarbete som utfördes av en intern arbetsgrupp inom . Gruppens rapport publicerades i Ds 1992:115 som även blev föremål för remissbehandling.