sou · H2B347 · 2014-06-27 00:00:00 — Tvister angående vållande vid trafikolyckor är inte heller avtals- rättsliga tvister, och omfattas därför inte heller av direktivet. Efter- som bestämmelsen i ARN:s instruktion om nämndens generella kompetensområde anpassas till direktivets tillämpningsområde, och begränsas till avtalsrättsliga tvister, kommer tvisterna i fråga inte att omfattas av ARN:s kompetens (se avsnitt 12.5). Med hän- syn härtill, kan det uttryckliga undantaget i ARN:s instruktion för tvister angående tecknande och bibehållande av försäkring eller vållandefrågor vid trafikolyckor tas bort, även om inte heller framöver ska pröva tvisterna i fråga. Undantaget för försäkring som grundar sig på kollektivavtal mellan arbetsmarknadens parter Tvister av nu aktuellt slag är inte uttryckligen undantagna från direktivet. Undantaget från ARN:s kompetensområde bör därför inte heller finnas kvar. Frågan om en tvist angående försäkring som grundar sig på kollektivavtal är en sådan avtalsrättslig konsument- tvist som omfattas av ARN:s allmänna kompetensområde kommer istället framöver få avgöras från fall till fall, liksom frågan om en föreskrift i kollektivavtalet om ett särskilt tvistlösningsförfarande utgör hinder mot att ta upp ärendet. prövar inte tvister rörande parkering. Frågan är om sådana tvister omfattas av direktivets tillämpningsområde. Regelverket inom parkeringsområdet består av både offentlig- rättslig och civilrättslig reglering. Bestämmelserna som reglerar för- hållandet mellan enskilda och det allmänna, det s.k. offentligrättsliga systemet, har sin grund i 8 kap. 3 § regeringsformen och finns främst i lagen (1976:206) om felparkeringsavgift (LFP), som kompletteras av tillhörande förordning. Dessa bestämmelser tillämpas vid upp- låtelse av parkering på offentlig mark. Den som överträder en regel om stannande eller parkering på allmän mark är skyldig att betala en felparkeringsavgift (2 § LFP). En felparkeringsavgift måste betalas inom en viss föreskriven tid även om fordonsägaren anser att en parkeringsanmärkning inte borde ha meddelats, annars kan en förhöjd avgift tas ut (6 § LFP). Fordonsägaren får i sådant fall ansöka om rättelse hos polismyndigheten i det polisdistrikt där anmärkningen meddelades (8 § LFP). Om ansökan inte bifalls och fordonsägaren fortfarande bestrider betalningsansvar får polisens beslut överklagas skriftligen till den tingsrätt inom vars domkrets överträdelsen har ägt rum. Vid prövningen av över- klagandet vid tingsrätten tillämpas lagen (1996:242) om domstols- ärenden. Tingsrättens beslut i ett ärende om felparkeringsavgift får överklagas hos hovrätten, med det krävs prövningstillstånd för att hovrätten ska pröva överklagandet. I tingsrätt och hovrätt företräds det allmänna av polismyndigheten. De bestämmelser om parkering som reglerar förhållandet mellan enskilda, det s.k. civilrättsliga systemet, har sin grund i 8 kap. 2 § regeringsformen. Bestämmelser som reglerar det sistnämnda syste- met finns i lagen (1984:318) om kontrollavgift vid olovlig parke- ring (LKOP), som kompletteras av bestämmelse i tillhörande för- ordning. Dessa bestämmelser reglerar privata markägares rätt att ta ut avgifter för parkering på sin mark. Enligt 1 § LKOP får mark- ägare som upplåter ett område för parkering eller förbjuder parke- ring inom området ta ut en avgift, s.k. kontrollavgift, om ett fordon parkerats inom området i strid mot förbud som markägaren har beslutat. Förutsättningarna för att få ta ut sådan kontrollavgift anges närmare i lagen. Talan om att få ut kontrollavgiften ska väckas vid tingsrätten i den ort där den olovliga parkeringen ägde rum (9 § andra stycket LKOP). En sådan talan föregås regelmässigt av att markägaren har ansökt om betalningsföreläggande mot den betal- ningsskyldige. Vid tingsrättens handläggning tillämpas rättegångs- balkens regler för tvistemål. Direktivet omfattar som framgått alla tvister mellan konsumen- ter och näringsidkare om avtalsförpliktelser som härrör från köpe- eller tjänsteavtal. Direktivet definierar inte vad som är en avtals- rättslig tvist. Vi konstaterar att möjligheten att ta ut avgifter för olovlig parkering inte förutsätter att det har ingåtts ett avtal mellan bilföraren och kommunen eller den privata markägaren. Kommu- ner och markägare har med stöd i författning rätt att ta ut en sank- tionsavgift när parkering har skett i strid mot regler om stannande eller parkering på allmän mark eller mot markägarens bestämmel- ser, oavsett om fordonsägaren eller föraren av fordonet kan anses ha accepterat dessa eller inte (se SOU 2006:109 s. 140 och prop. 1983/83:104 s. 14). Skyldigheten att betala en felparkeringsavgift enligt LFP eller en kontrollavgift enligt LKOP, kan därför inte sägas härröra från något avtal mellan markägaren och fordonsägare. Tvister rörande en sådan skyldighet omfattas därmed, enligt vår bedömning, inte heller av direktivet. Direktivets genomförande kräver alltså inte att tvister som rör felparkeringsavgifter enligt LFP eller kontrollavgifter enligt LKOP prövas av . Eftersom tvisterna inte är avtalsrättsliga i den mening som avses i direktivet eller i ARN:s instruktion (enligt vårt förslag), behövs inget uttryck- ligt undantag från ARN:s kompetens. Däremot kan det finnas vissa andra situationer där en tvist rör- ande parkering inte grundar sig på författning, utan på ett uttryck- ligt eller konkludent civilrättsligt avtal mellan två parter. I sådana fall kommer tvisten att omfattas av ARN:s generella kompetens (se avsnitt 12.5), och ska då prövas av , förutsatt att övriga förut- sättningarna för nämndens prövning är uppfyllda. Exempel på en sådan tvist skulle kunna vara om en konsument har betalat hyra till en näringsidkare för att få tillgång till en viss parkeringsplats, men inte har kunnat parkera där eftersom platsen har varit upptagen eller blockerad. 12.7Tvistlösningsorganens möjlighet att avvisa tvister 12.7.1Tillåtna avvisningsgrunder enligt direktivet I syfte att säkerställa att medlemsstaternas nationella tvistlösnings- organ ska kunna fungera effektivt får medlemsstaterna enligt artikel 5.4 i direktivet låta organen behålla vissa förfaranderegler som tillåter dem att avvisa tvister på vissa grunder. Enligt direktivet får organen avvisa tvister om konsumenten inte har försökt kontakta den berörda näringsidkaren för att i första hand försöka lösa frågan direkt med denne, om tvisten saknar grund eller inleds av okynne eller om tvisten hanteras eller har hanterats av ett annat alternativt tvistlösningsorgan eller av en domstol (artikel 5.4 a–c). Tvister får också avvisas om klagomålets värde understiger eller överstiger en på förhand fastställd belopps- gräns, om konsumenten inte har lämnat in klagomålet till det alternativa tvistlösningsorganet inom en fastställd tidsfrist, vilken inte får fastställas till mindre än efter den dag då konsumen- ten lämnade in klagomålet till näringsidkaren, eller om hanteringen av en sådan tvist på annat sätt allvarligt skulle hindra det alternativa tvistlösningsorganet från att fungera effektivt (artikel 5.4 d–f). I direktivet anges att sådana förfaranderegler som angetts ovan inte väsentligen får försämra konsumenternas tillgång till alterna- tiva tvistlösningsförfaranden, varken vid inhemska eller gränsöver- skridande tvister (artikel 5.4 tredje stycket). Om ett alternativt tvistlösningsorgan i enlighet med sina för- faranderegler inte kan behandla en tvist som har anmälts till det, ska det enligt direktivet inte krävas av en medlemsstat att den säkerställer att konsumenten kan lämna in sitt klagomål till ett annat tvistlösningsorgan (artikel 5.6). För att genomföra direktivet måste alltså säkerställa dels att förfarandereglerna för inte tillåter nämnden att avvisa tvister på andra grunder än dem som tillåts enligt direktivet, dels att de avvisningsgrunder som ska tillämpas, inklusive på förhand be- stämda beloppsgränser, inte väsentligen försämrar svenska eller utländska konsumenters tillgång till ARN:s tvistlösning. Även de privata branschnämnder som godkänns enligt direktivet måste ha förfaranderegler som uppfyller dessa förutsättningar. Som har framgått ovan, avgränsas ARN:s kompetensområde genom bestämmelser om att nämnden inte prövar vissa typer av tvister. Därutöver gäller vissa allmänna begränsningar när det gäller nämn- dens möjlighet att ta upp tvister. Av instruktionen följer att om en tvist faller utanför nämndens kompetensområde, ska nämnden avvisa ärendet (14 §). Till att börja med prövar inte en tvist om konsumenten inte först har försökt lösa tvisten direkt med näringsidkaren. Denna avvisningsgrund framgår inte uttryckligen av förordningen med nämndens instruktion, utan följer av att ett sådant ärende inte är tvistigt i egentlig mening. Av instruktionen följer vidare att nämnden inte prövar ärenden där anmälan har gjorts av någon annan än konsumenten eller, när det gäller grupptalan, eller en samman- slutning av konsumenter eller löntagare (5 § första stycket 1), värdet av vad som yrkas understiger ett visst belopp som myndigheten har föreskrivit med stöd av instruktionen (5 § första stycket 2 och 6 §), eller anmälan till nämnden har kommit in mer än efter det att näringsidkaren helt eller delvis avvisat konsumentens krav (5 § första stycket 3). Trots vad som har angetts kan nämnden besluta att pröva en tvist, om tvisten är av principiellt intresse eller om det finns andra särskilda skäl (5 § andra stycket). tvister som redan handläggs i eller är avgjorda av domstol, tvister som kan prövas eller har prövats av någon annan statlig myndighet, eller ärenden som redan omfattas av en rekommendation som getts i ett ärende om grupptalan (5 § första stycket 4–7). Utöver de ovan angivna avvisningsgrunderna får nämnden enligt instruktionen (15 §) avvisa ett ärende om anmälaren inte inom förelagd tid ger in en komplettering som nämnden har begärt, utredningen i ärendet är bristfällig och det inte går att avhjälpa bristen, eller ärendet i övrigt med hänsyn till myndighetens arbetsformer eller andra omständigheter inte lämpar sig för prövning av myndig- heten. 12.7.3ARN:s avvisningsgrunder i förhållande till direktivet I det följande behandlar vi ARN:s nuvarande avvisningsgrunder i förhållande till de avvisningsgrunder som är tillåtna enligt direk- tivet. ARN:s nuvarande avvisningsgrunder behandlas i den ordning som de regleras i instruktionen. Konsumenten har inte försökt lösa tvisten direkt med näringsidkaren Förslag: I förordningen med instruktion för införs en uttrycklig bestämmelse om att nämnden inte prövar ett klago- mål, om konsumenten inte har försökt lösa den aktuella tvisten direkt med näringsidkaren. Att nämnden avvisar tvister på den grunden att konsumenten inte först har försökt lösa tvisten direkt med näringsidkaren, motsvarar vad som är tillåtet enligt direktivet. Eftersom denna avvisnings- grund inte framgår av förordningen med nämndens instruktion, är det lämpligt att nämndens praxis i detta avseende förtydligas genom ett tillägg till instruktionen. Anmälan av obehörig part Bedömning: Den nuvarande ordningen att bara prövar tvister som anmäls av en konsument, eller en sammanslutning av konsumenter är förenlig med direk- tivet. Någon ändring i instruktionen behövs därför inte i det avseendet. ARN:s prövning är begränsad till tvister som anmäls av en konsu- ment eller, när det gäller grupptalan, konsumentombudsmannen eller en sammanslutning av konsumenter eller löntagare (5 § 1 och 3 § andra stycket). Detta är förenligt med direktivet, som bara kräver att tvister ska kunna anmälas av konsumenter mot närings- idkare, men inte hindrar att organen även tar emot klagomål från andra parter. Någon ändring i instruktionen behövs därför inte i det avseendet. I kapitel 14, i samband med att vi i allmänhet ser över ARN:s verksamhet, behandlas möjligheten för att pröva tvister som anmäls av en sammanslutning av löntagare (5 § 1). I det avsnittet behandlar vi också ARN:s möjlighet att pröva tvister som anmäls av någon annan än konsumenter eller , om tvisten är principiellt intresse, eller om det finns andra särskilda skäl (5 § andra stycket). Tvister som anmälts för sent Förslag och bedömning: Bestämmelsen i ARN:s instruktion angående tidsfrist för att anmäla ärenden till nämnden, ändras så att får avvisa ärenden som lämnats in senare än efter det att konsumenten lämnade sitt klagomål till näringsidkaren. Nuvarande bestämmelse om att kan pröva tvister som anmälts , om tvisten är av principiellt intresse eller om det finns andra särskilda skäl, är förenlig med direktivet, och ska gälla även i fortsättningen. Nuvarande reglering innebär att avvisar tvister som kommit in till nämnden mer än efter det att näringsidkaren helt eller delvis avvisat konsumentens krav (5 § 3 nämndens instruk- tion). Enligt direktivet får tvistlösningsorganen avvisa tvister som kommer in efter en viss bestämd tidsfrist, men denna frist får inte bestämmas till mindre än efter den dag då konsumenten läm- nade in sitt klagomål till näringsidkaren (artikel 5.4. e). Tidsfristen som tillämpas av utgår alltså från en annan tidpunkt än mot- svarande bestämmelse i direktivet, och är i praktiken ofta kortare än den frist som är tillåten enligt direktivet. Den mest ändamåls- enliga lösningen för ett korrekt genomförande av direktivet, är att ändra tidsfristen för anmälan till så att den motsvarar den kortast tillåtna fristen enligt direktivet. Vi föreslår därför att i fortsättningen ska kunna avvisa ärenden som lämnats in senare än efter den dag då konsumenten lämnade sitt klagomål till näringsidkaren. För att säkerställa konsumenters tillgång till ARN:s tvistlösning i viktiga fall, bör nämnden även i fortsättningen ha möjlighet att pröva tvister som har anmälts , om tvisten är av principiellt intresse eller om det finns andra särskilda skäl (se 5 § andra stycket). Prövning i domstol eller hos annan statlig myndighet Bedömning och förslag: Att enligt sin instruktion avvisar tvister som redan handläggs i eller är avgjorda av domstol är förenligt med direktivet. Någon ändring krävs därmed inte i de avseendena. Däremot är bestämmelsen i ARN:s instruktion om att nämnden kan avvisa tvister på den grunden att de hanteras eller har hanterats av en annan myndighet inte förenlig med direktivet. Den avvisningsgrunden måste därför utgå ur instruk- tionen. prövar inte tvister som redan handläggs i eller är avgjorda av domstol (5 § 4). Att avvisa tvister på den grunden är tillåtet enligt direktivet (se artikel 5.4 c). Någon åtgärd för genomförande av direktivet krävs därför inte. avvisar även tvister som kan prövas eller har prövats av någon annan statlig myndighet (5 § 5). Enligt uppgift från används denna bestämmelse främst för att avvisa tvister där någon part lämnar in en ansökan om betalningsföreläggande till Krono- fogdemyndigheten, och för tvister som tas upp av Fastighetsmäklar- inspektionen (FMI) sedan de kommit in till nämnden. Även om FMI inte prövar ärenden civilrättsligt, utan bara hanterar discipli- nära frågor, har det ansetts lämpligt att avvakta FMI:s prövning för att undvika motstridiga avgöranden. Direktivet ger inte tvistlös- ningsorganen möjlighet att avvisa tvister på den grunden att de hanteras eller har hanterats av en annan myndighet än domstol. Förordningen med ARN:s instruktion måste därför ändras så att nämnden inte längre har möjlighet att avvisa tvister kan prövas eller har prövats av någon annan statlig myndighet. I de fall Krono- fogdemyndigheten eller FMI prövar en tvist (eller delar av en tvist) som , får nämnden i stället vid behov låta ärendet vila i avvaktan på ett avgörande. Enligt direktivet gäller visserligen att tvister normal ska lösas från det att ärendet är färdigt för avgörande, men om ärenden är av mycket komplex natur kan fristen förlängas (se artikel 8 e och avsnitt 12.10.4 nedan). Så länge frågan om att avvakta ett beslut från en annan myndighet uppkommer innan ett ärende är färdigt för avgörande, hindrar inte direktivet att väntar med att pröva ärendet till dess att det är avgjort vid den andra myndigheten. Om det skulle inträffa att ett ärende är färdigt för beslut, men en prövning vid en annan myndig- het har betydelse för ARN:s bedömning, är det vår uppfattning att det får anses handla om en komplicerad tvist, där tiden för avgör- ande kan förlängas enligt direktivet. Bedömning: Bestämmelsen i ARN:s instruktion om att nämn- den inte prövar ärenden som omfattas av en rekommendation i ett ärende om grupptalan är förenlig med direktivet. Någon ändring i nämndens instruktion behövs därför inte i det avse- endet. Ärenden som redan omfattas av en rekommendation som getts i ett ärende om grupptalan tas inte upp till förnyad prövning av (5 § 7). Möjligheten att avvisa en tvist på den grunden nämns i och för sig inte uttryckligen i direktivet. syftar direktivet till att konsumenten ska ha möjlighet att få en tvist prövad, och inne- bär inte någon rätt till upprepade prövningar. Om tvistlösnings- organen skulle tvingas pröva samma ärende skulle det dessutom hindra dem från att fungera effektivt, vilket utgör grund för avvisning enligt direktivet (se artikel 5.4 f). Det är därför vår bedömning att det är förenligt med direktivet att ett klagomål rörande en sak som redan har prövats i ett ärende om grupptalan avvisas av . Någon ändring av nämndens instruktion behövs därför inte i det avseendet. Utebliven komplettering eller bristfällig utredning Bedömning: Nuvarande bestämmelse i ARN:s instruktion om att nämnden får avvisa ett ärende om anmälaren inte inom förelagd tid ger in en komplettering som nämnden har begärt eller om utredningen i ärendet är bristfällig, och det inte går att avhjälpa bristen, är förenlig med direktivet. Direktivets genom- förande kräver därför inte någon ändring av ARN:s instruktion i den delen. Att avvisar ett ärende om anmälaren inte ger in en begärd komplettering eller utredningen i ärendet är bristfällig (15 § 1 och 2 nämndens instruktion), är enligt vår bedömning förenligt med direktivets bestämmelse om att organen får avvisa en tvist om hanteringen allvarligt skulle hindra organet från att fungera effek- tivt (artikel 5.4 f). Någon ändring av nämndens instruktion i nu nämnda avseenden är därför inte nödvändig. Tvister som inte lämpar sig för nämndens prövning Bedömningar och förslag: Det är förenligt med direktivet att enligt sin instruktion avvisar ett ärende som, med hänsyn till nämndens arbetsformer, inte lämpar sig för nämndens pröv- ning. Någon ändring av nämndens instruktion eller praxis i det avseendet krävs därför inte. Däremot är den nuvarande bestämmelsen i ARN:s instruktion om att får avvisa en tvist om den på grund av andra omstän- digheter inte lämpar sig för nämndens prövning, vidare än vad direktivet tillåter. I ARN:s instruktion föreskrivs i stället att får avvisa en tvist om hantering av tvisten allvarligt skulle hindra nämnden från att fungera effektivt. Även efter de föreslagna ändringarna i förordningen med ARN:s instruktion kommer att kunna avvisa tvister som exempelvis kräver muntlig bevisning eller är alltför komplicerade eller omfattande. Genom ändringarna markeras däremot att inte regelmässigt kan avvisa en viss slags tvister som inte är uttryckligen undantagna från ARN:s kompetensområde, utan att nämnden måste avgöra från fall till fall om tvister kan prövas. Genom tillägg till ARN:s instruktion ska nämndens arbets- former förtydligas. Av instruktionen ska framgå att nämndens prövning av konsumenttvister baserar sig på av parterna inlämnat skriftligt och annat material och att parter inte har rätt till munt- lig förhandling vid nämnden. Av bestämmelsen bör framgå däremot kan ha muntliga kontakter med parter. får enligt nuvarande regler avvisa tvister om ärendet med hänsyn till myndighetens arbetsformer eller andra omständigheter inte lämpar sig för prövning av myndigheten (15 § 3 nämndens instruktion). Denna bestämmelse tillämpas exempelvis för att avvisa ärenden där muntlig bevisupptagning behövs, eller tvister som är alltför omfattande eller komplicerade. Enligt direktivets artikel 5.4 f gäller att tvistlösningsorganen kan avvisa en tvist om hantering av tvisten allvarligt skulle hindra det alternativa tvistlösningsorganet från att fungera effektivt. Vi tolkar direktivet så att det är tillåtet för tvistlösningsorganen att avvisa en tvist på grund av att den inte lämpar sig för organets arbetsformer, förutsatt att arbetsformerna i sig lever upp till direk- tivets kvalitetskrav. Möjligheten för att avvisa ett ärende på den grunden att ärendet med hänsyn till nämndens arbetsformer inte lämpar sig för nämndens prövning, är alltså förenlig med direk- tivet, och bör gälla även fortsättningsvis. kommer därmed även framöver att kunna avvisa tvister som t.ex. kräver muntlig bevisning eller är alltför komplicerade eller omfattande för att kunna hanteras inom ramen för förfarandet vid nämnden. Varken ARN:s instruktion eller praxis behöver alltså ändras i detta avse- ende. Däremot är, som vi ser det, ARN:s nuvarande möjlighet att avvisa ärenden som med hänsyn till andra omständigheter inte lämpar sig för nämndens prövning, en alltför vid avvisningsmöjlig- het i förhållande till vad direktivet tillåter. I stället bör därför, enligt vår uppfattning, bestämmelsen ändras så att den stämmer överrens med direktivets ordalydelse. Det bör alltså föreskrivas att , förutom att avvisa en tvist för att den inte lämpar sig för nämndens arbetsformer, även får avvisa ett ärende om hantering av ärendet av något annat skäl allvarligt skulle hindra nämnden från att fungera effektivt. Genom den föreslagna ändringen markeras att nämnden inte regelmässigt kan avvisa tvister rörande vissa sak- områden eller vissa frågor, utan att det måste avgöras från fall till fall vilka tvister som kan tas upp av nämnden utan att nämndens effektivitet riskerar att allvarligt försämras. Exempel på tvister som, enligt vår bedömning, kommer att kunna avvisas på den här grun- den, är sådana där bedömer att utländsk rätt ska tillämpas. Sammanfattningsvis menar vi att ARN:s instruktion bör ändras så att det följer av den att får avvisa en tvist om tvisten med hänsyn till nämndens arbetsformer inte lämpar sig för nämndens prövning, eller om hantering av tvisten allvarligt skulle hindra nämn- den från att fungera effektivt. I det här sammanhanget vill vi framhålla att direktivet inte ställer krav på att muntlighet ska tillämpas i alternativa tvistlösnings- förfaranden, utan accepterar såväl muntliga som skriftliga förfar- anden (jfr artikel 20.2 f). framgår det inte uttryck- ligen av ARN:s instruktion att nämnden vid prövning av ärenden tillämpar skriftlig handläggning. För att tydliggöra nämndens arbets- former bör det därför tas in en bestämmelse i instruktionen där det framgår att ARN:s prövning av konsumenttvister baserar sig på av parterna inlämnat skriftligt och annat material och att parter inte har rätt till muntlig förhandling vid nämnden. Av bestämmelsen bör framgå däremot kan ha muntliga kontakter med parter. 12.7.4ARN:s beloppsgränser i förhållande till direktivet Förslag: Samtliga beloppsgränser för prövning av tvister vid sänks i förhållande till dagens nivåer. De nya belopps- gränserna ska vara -för tvister rörande bank, fastighetsmäklare, försäkring, båt och bostad, -för tvister rörande elektronik, motor, resor, möbler, och tvätt, samt -för tvister rörande skor, textil och övriga tvister. ska även i fortsättningen ha möjlighet att pröva tvister trots att värdet av det som yrkas understiger en på förhand bestämd beloppsgräns, om tvisten är av principiellt intresse, eller om det finns andra särskilda skäl. Allmänt om ARN:s beloppsgränser har med stöd av sin instruktion fastställt vissa beloppsgränser som gäller för att nämnden ska ta upp en tvist (se 5 § första stycket 2 och 6 § nämndens instruktion samt författnings- samling, KOVFS 2009:1). Enligt dessa gäller att nämnden inte prövar konsumenttvister där värdet av vad som yrkas understiger