sou · H2B347 · 2014-06-27 00:00:00 — Enligt förslag ska konsumenten betala en ansökningsavgift om för att få sitt klagomål prövat av nämnden. kommer att bestå av fem ledamöter, varav två konsumentrepresentanter, två advokater och en ledamot som intar en opartisk ställning i förhållande till partsintressena (en f.d. domare med erfarenhet av dispositiva tvistemål). Ordförande i ska vara domare. De ledamöter och supple- anter i nämnden som ska vara advokater ska, enligt Advokatsam- fundets förslag, utses av . De ledamöter och suppleanter som företräder konsumentintressen ska enligt för- slaget utses av på förslag av Konsument- verket, och ordförande samt suppleant för denne ska utses av efter förslag från Domarnämnden.11 11 Förslaget från att och ska få i upp- drag att utse ledamöter till är föremål för diskussioner mellan och . Principen för nämndens sammansättning som sådan är däremot inte ifrågasatt. Utredningen konstaterar att formalian kring hur ledamöter i ska utses får hanteras i de pågående diskussionerna mellan och . Utredningens synpunkter på planerade Det är vår bedömning att den planerade inom Advokatverksamhet kommer att leva upp till kraven enligt direktivet. Vi bedömer också att ett tvistlösningsförfarande inom kommer att vara ändamålsenligt och fylla en viktig funktion när det gäller prövning av konsumenttvister rör- ande advokatverksamhet. Vi anser därför att konsumenttvister rör- ande advokatverksamhet även i fortsättningen bör undantas från ARN:s kompetensområde. 12.6.4Närmare om övriga undantag Förslag: ARN:s kompetensområde utvidgas till att även omfatta följande nuvarande undantag: elleveranser (i den mån tvisten avser förbrukning av elektrisk ström eller skäligheten av debiterade nätavgifter) konst och antikviteter (i den mån tvisten gäller varornas konstnärliga värde eller samlarvärde), spel, tips och lotterier, utbildning och kursverksamhet (i den mån tvisten avser utbildningens eller kursens kvalitet och innehåll), telefonsamtal (i den mån tvisten avser förbrukning av samtals- tid, utnyttjande av samtalspott eller dylikt), växter, livsmedel och drycker (i den mån tvisten avser deras kvalitet eller beskaffenhet), upplåtelse av fast egendom (i vissa fall) försäkring som grundar sig på kollektivavtal mellan arbets- marknadens parter, samt parkering, om tvisten inte rör felparkeringsavgift enligt lagen om felparkeringsavgift eller kontrollavgift enligt lagen om kontrollavgift vid olovlig parkering. Tvister rörande upplåtelse av fast egendom som kräver bindande beslut från faller utanför ARN:s generella kompetensområde och ska därför inte prövas av nämn- den. Något uttryckligt undantag behövs inte. Tvister rörande köp av fast egendom och bostadsrätt, samt hälso- och sjukvårdstjänster omfattas inte av direktivet och behöver därför inte prövas av . Dessa tvister kan därför även fortsättningsvis undantas från ARN:s kompetensområde. Tvister rörande tecknande eller bibehållande av försäkring och vållandefrågor vid trafikolyckor är inte avtalsrättsliga tvister och ska därför inte heller framöver prövas av . Något uttryckligt undantag krävs ändå inte, eftersom de faller utanför nämndens generella kompetensområde. Flertalet nuvarande undantag måste tillföras ARN:s kompetensområde Ovan har vi behandlat de tvister som prövas eller kan komma att prövas av branschdrivna tvistlösningsorgan. Vi har då kommit fram till att vissa försäkringsfrågor samt tvister rörande advokatverk- samhet kan undantas från ARN:s kompetens även i fortsättningen, förutsatt att de branschdrivna organ som prövar sådana tvister god- känns enligt direktivet. Däremot har vi konstaterat att tvister rör- ande värmepumpar, som prövas av branschnämnden VPN, måste tillföras ARN:s kompetensområde. När det gäller övriga tvister som är undantagna från ARN:s kompetensområde, bedömer vi att flertalet är sådana avtalsrättsliga tvister som omfattas av direktivets tillämpningsområde. I enlighet med vad som angetts ovan, kräver genomförande av direktivet i dessa fall att tvisterna i fråga tillförs ARN:s kompetens- område. För vissa av undantagen uppkommer särskilda frågeställ- ningar. I vissa fall handlar det om huruvida de omfattas av direkti- vet eller inte. Tvister som faller utanför direktivets tillämpnings- område, behöver inte heller i fortsättningen prövas av . I andra fall uppkommer frågor angående omfattningen av och gränsdrag- ningen för ARN:s prövning. I det följande redovisar vi de överväganden som vi har gjort när det gäller undantagen. Allmänt gäller att möjligheten för att avvisa tvister som inte lämpar sig för nämndens prövning (se avsnitt 12.7.3) kommer att gälla även för de tvister som är undantagna, men som vi bedömer ska tillföras ARN:s kompetensområde. Även i fortsättningen kommer därför nämnden kunna avvisa tvister om det krävs muntlig bevisning för att avgöra dem, eller på grund av att de är alltför komplicerade att hantera inom ramen för det förfar- ande som tillämpas av nämnden. Undantagen för elleveranser (förbrukning av el etc.), telefonsamtal (förbrukning av samtalstid etc.), utbildning och kursverksamhet (kvalitet och innehåll) samt växter, livsmedel och drycker Direktivet innehåller inget undantag för tvister rörande elleveranser, telefonsamtal, utbildning och kursverksamhet eller växter, livsmedel och drycker. De uttryckliga undantagen från ARN:s kompetens för sådana tvister måste därför avskaffas. Skälen till att tvister rörande elleveranser (förbrukning av el etc.), telefonsamtal (förbrukning av samtalstid etc.) samt utbildning och kursverksamhet (kvalitet och innehåll) har undantagits från nämndens kompetensområde har inte närmare förklarats i något lagstiftningsärende eller annat sammanhang, men varierar säker- ligen. En anledning kan ha varit att tvisterna normalt sett inte lämpar sig för nämndens prövning eftersom det i regel krävs munt- lig bevisning. Även om tvisterna i fråga nu tillförs ARN:s kompetensområde, kommer nämndens fortfarande bara kunna pröva sådana ärenden som lämpar sig för nämndens skriftliga handläggningsformer (se avsnitt 12.7.3). Tvister som kräver muntlig bevisning eller muntlig förhandling av annan anledning ska även i fortsättningen avvisas av . Undantaget för konst och antikviteter (konstnärligt värde och samlarvärde) Direktivet innehåller inte heller något undantag för tvister rörande konst och antikviteter. Det uttryckliga undantagen från ARN:s kompetens för sådana tvister måste därför avskaffas. Varför tvister angående det konstnärliga värdet eller samlar- värdet hos konst och antikviteter inte har prövats har inte heller för- klarats. Troligen har det berott på en ovana vid att hantera sådana ärenden. Att undantaget nu tas bort, innebär att kommer att behöva rekrytera nämndledamöter med sådan kompetens så att nämnden kan bedöma de aktuella frågorna, i den mån det är möjligt utan hörande av muntlig bevisning. Undantaget för spel, tips och lotterier Direktivet innehåller inte heller något undantag för tvister rörande spel, tips och lotterier. Även det uttryckliga undantaget från ARN:s kompetens för sådana tvister måste därför avskaffas. Marknaden för spel, tips och lotterier har utvecklats väsentligt . Behovet av alternativ tvistlösning för sådana tvister har sannolikt inte varit så stort tidigare men, enligt uppgift från , har sådana frågor uppkommit oftare i konsu- mentsammanhang. Det kan exempelvis handla om felaktig informa- tion i samband med redovisning av resultat och frågor om utfående av utlovad spelvinst. Undantaget för köp av fast egendom och bostadsrätt Tvister rörande fast egendom är visserligen inte uttryckligen undan- tagna från direktivets tillämpningsområde, men direktivets tillämp- ningsområde är, när det gäller överlåtelser, begränsat till avtal som rör överlåtelse av en vara (artikel 2 jämfört med artikel 4.1 c). Frågan är om fast egendom utgör en vara i direktivets mening. I detta avseende gör vi följande överväganden. Direktivet definierar inte vad som avses med begreppet vara. Begreppet förekommer däremot även i det s.k. konsumenträttig- hetsdirektivet12, som genomförts i svensk rätt. Enligt det direktivet definieras begreppet som alla lösa saker, inklusive vatten, gas och el när de saluförs i begränsad volym eller bestämd kvantitet (artikel 3.3 e). Enligt den definition som framgår av konsuments- rättighetsdirektivet omfattar alltså inte begreppet vara fast egendom. Vad gäller det nu aktuella direktivet, kan vi konstatera att det har ett brett tillämpningsområde, och att mycket få tvister uttryckligen undantas från detta. I stället är det just begränsningen till tvister rörande köpe- och tjänsteavtal, och de definitioner av begreppen som framgår av direktivet, som sätter ramarna för direktivets tillämpnings- område. Även om inte just begreppet vara definieras i direktivet, ter sig användningen av begreppet som meningslöst om alla slags köpe- avtal ändå skulle omfattas. Mot den bakgrunden, och eftersom konsu- menträttighetsdirektivet är ett direktiv som antagits på konsu- 12 och rådets direktiv /83/EU av om konsu- menträttigheter och om ändring av rådets direktiv /13/EEG och och rådets direktiv /44/EG och om upphävande av rådets direktiv /577/EEG och Europa- parlamentets och rådets direktiv /7/EG. mentområdet, är det rimligt att låta den definition av begreppet vara som framgår av konsumenträttighetsdirektivet vara vägledande även vid tolkningen av det nu aktuella direktivet. Den bedömningen leder till slutsatsen att tvister rörande avtal om köp av fast egendom faller utanför direktivets tillämpningsområde. Även utifrån svenska förhållanden är det naturligt att begreppet vara inte syftar på fast egendom. Användningen av begreppet i köplagen (1990:931) och konsumentköplagen (1990:932) omfattar exempelvis inte fast egendom. Avtal om köp av fast egendom regle- ras i stället särskilt i jordabalken. Tolkningen av direktivet stämmer därmed också överens med vad som gäller enligt svensk rätt. Eftersom tvister rörande köp av fast egendom inte omfattas av direktivet krävs inte att ska pröva sådana tvister. Sådana tvister kan därför även i fortsättningen undantas från nämndens kompe- tens. Ett avtal om förvärv av bostadsrätt eller tomträtt är inte ett avtal om köp av fast egendom. Ett sådant avtal kan ändå inte, enligt vår bedömning, vara att anse som köp av en vara i direktivets mening. Även tvister rörande avtal om köp av bostadsrätt och tomträtt faller därmed utanför direktivets tillämpningsområde. Undantaget för de tvisterna kan därmed också kvarstå. anges i ARN:s instruktion att , trots att nämnden inte prövar tvister rörande köp av fast egendom, bostads- rätt eller tomträtt, prövar tvister rörande skadestånd enligt 25 § försäkringsmäklarlagen (2011:666) och tvister angående ersättning för fastighetsmäklares uppdrag. Eftersom undantaget för köp av fast egendom kommer att finnas kvar, och tvister rörande fastighets- mäklares ansvar och uppdrag är så nära förknippade med sådana avtal, bör det även framöver uttryckligen förtydligas att dessa tvister prövas av . Undantaget för upplåtelse av fast egendom Tvister angående upplåtelse av fast egendom prövas inte av . På den grunden avvisar tvister rörande hyra av bostadslägenheter och lokalhyra samt arrende. Frågan om ett specifikt undantag för tvister rörande avtal om upplåtelse av fast egendom för mer varaktiga ändamål, särskilt bostadsändamål, var uppe under direktivsförhandlingarna, men något uttryckligt undantag från direktivets tillämpningsområde Sedan direktivet antagits, har frågan också varit uppe på kommissionens genomförandemöten. Flera medlemsstater, bl.a. och har ställt sig frågande till om tvister rörande upplåtelse av fast egendom, särskilt för bostadsändamål, ska om- fattas av direktivets tillämpningsområde. Kommissionen har då inte uttalat sig i frågan, utan i stället angett att den kommer att behand- las i de Implementation Guidelines som kommer att publiceras . Eftersom utredningen ska lämna sitt be- tänkande bör kommissionens inställning i detta hän- seende bevakas i det fortsatta lagstiftningsarbetet. För svensk del finns det, enligt vår bedömning, i de flesta fall inte behov av alternativ tvistlösning för frågor om nyttjanderätt till fast egendom. Skälet är att det redan finns ett välfungerande system för hantering av huvuddelen av sådana tvister genom Hyres- och arrendenämnderna. Förekomsten av Hyres- och arrendenämnder har inneburit att det inte har ansetts vara nödvändigt för att pröva tvister rörande nyttjanderätt till fast egendom. Sådana tvister har inte heller ansetts lämpade för nämndens prövning (se bl.a. SOU 1978:40 s. 158). Det kan också ifrågasättas om avtal om upplåtelse av fast egen- dom för varaktiga ändamål enligt svensk hyresrättslig lagstiftning utgör sådana avtalsrättsliga tvister som omfattas av direktivet. Sådana avtal regleras i jordabalken. Särskilt bestämmelserna om hyra av bostad utgör i hög utsträckning social skyddslagstiftning och ger hyresgästen ett starkt skydd gentemot hyresvärden när det gäller exempelvis vilka villkor som ska vara förknippade med avtalsför- hållandet och bevarandet av den nyttjanderätt som hyresavtalet innebär. Även om det finns tvingande konsumentskyddande lag- stiftning också på andra områden, är förutsättningarna för avtal om främst bostadshyra reglerade på ett mer långtgående sätt än andra konsumentavtal. Ett exempel som kan nämnas är att avtalsfriheten när det gäller hyressättning av bostadslägenheter är beskuren såtill- vida att om hyresvärden och hyresgästen tvistar om hyrans storlek, ska hyresnämnden fastställa hyran till skäligt belopp (12 kap. 55 § jordabalken). Ett annat exempel är att hyresvärdens möjlighet att få avtalet att upphöra efter en uppsägning också är starkt begränsade, på grund av att hyresgästen har rätt till förlängning av avtalet. Mot den bakgrunden menar vi också att det är minde lämpligt att tillämpa direktivets bestämmelser på avtal rörande hyra av fast egendom för bostadsändamål. Vi noterar även att sådana avtal är undantagna från det harmoniserade konsumentskydd som följer av direktivet om konsumenträttigheter.13 Med hänsyn till att det saknas uttryckligt stöd i direktivet för att undanta konsumenttvister rörande upplåtelse av fast egendom, ser vi ändå ingen annan lösning än att utgå ifrån att dessa omfattas av direktivet. Under sådana förutsättningar måste enligt direktivet tillhandahålla alternativ tvistlösning för tvister rörande upplåtelse av fast egendom som ingås mellan en konsument och en näringsidkare, antingen genom , eller vid något annat tvistlösningsorgan som godkänns enligt direktivet. Om däremot kommissionen i sina kommande Guidelines skulle uttala eller antyda att tvisterna i fråga inte omfattas av direktivet finns det, trots att kommissionens besked inte är bindande, ingen anledning att utvidga ARN:s kompetensområde till att omfatta dessa tvister. När det då gäller hur alternativ tvistlösning ska tillhandahållas, är den första frågan om Hyres- och arrendenämnderna skulle kunna fungera som alternativa tvistlösningsorgan enligt direktivet. Vi kan konstatera att Hyres- och arrendenämnderna är förvaltningsmyndig- heter, men att de är de mycket domstolslika. Förfarandet innefattar till att börja med ofta muntliga sammanträden där parternas närvaro är obligatorisk. Vid de muntliga sammanträdena kan förhör hållas med vittne eller sakkunnig under ed, liksom förhör med part under sanningsförsäkran. Nämnderna meddelar vidare i flera typer av tvister beslut som är bindande för parterna och som i regel kan överklagas till . Organisatoriskt ingår vidare Hyres- och arrendenämnd- erna i Domstolar och nämnderna handlägger omkring 27 000 ärenden totalt (hyresnämnderna handlägger cirka 25 000 ären- den och arrendenämnderna cirka 2 000 stycken). Det har också i olika sammanhang ansetts att hyresnämnderna är att likställa med domstolar (se t.ex. prop. 1971:30 s. 607, prop. 1973:23 s. 199, prop. 1974:151 s. 145 och prop. 1987/88:69 s. 36). Av betydelse i samman- hanget är dessutom att Utredningen om hyres- och arrendetvister, i ett betänkande som lades fram (SOU 2012:82), har föreslagit att nämndernas verksamhet ska föras över till allmän domstol genom inrättande av särskilda domstolar inom vissa tingsrätter, s.k. hyres- och arrendedomstolar. Om det förslaget skulle genomföras, skulle det enligt vår mening under alla förhållanden vara uteslutet att anmäla 13 Se Artikel 3 f och skäl 26 i och rådets direktiv /83/EU. nämnderna som alternativa tvistlösningsorgan enligt direktivet. bereds förslaget inom . Även mot bakgrund av Hyres- och arrendenämndernas nuvar- ande verksamhet och organisation anser vi att de har framträdande domstolskaraktär. Sammantaget är det mot den bakgrunden vår bedömning att förfarandet vid hyresnämnderna inte kan betraktas som utomrättsliga tvistlösningsorgan i direktivets mening (jfr artikel 2 och skäl 5). Vi menar därför att det inte är aktuellt att anmäla Hyres- och arrendenämnderna som alternativa tvistlösningsorgan enligt direktivet. Det ovan angivna medför att det formella undantaget från ARN:s kompetensområde för tvister rörande upplåtelse av fast egendom måste tas bort. vill vi framhålla att det inte innebär att kommer att behöva pröva alla sådana tvister. Till att börja med kommer alla tvister som initieras av en närings- idkare, t.ex. en hyresvärd eller en jordägare som driver närings- verksamhet, att falla bort, eftersom bara prövar tvister som anmäls av en konsument. En rekommendation från kan vid- are aldrig ersätta ett bindande beslut från en hyres- eller arrende- nämnd. Även tvister som anmäls av exempelvis hyresgäster mot hyresvärdar, kommer därför att falla utanför ARN:s kompetens om tvisten rör en fråga där hyresgästens talan syftar till att få en bedöm- ning av om skäl finns för ett bindande beslut eller tillstånd från en hyres- eller arrendenämnd. Exempel på tvister där det krävs ett bindande beslut eller tillstånd från hyresnämnderna är ärenden som rör nedsättning av hyra, tillstånd att hyra ut lägenheten i andra hand eller föreläggande att rusta upp lägenheten. Sådana tvister faller alltså utanför ARN:s kompetensområde, och ska alltså avvisas av . Detta är fullt förenligt med direktivet, eftersom direktivet lämnar upp till medlemsstaterna att bestämma om de alternativa tvistlösningsorganen ska kunna meddela bindande beslut eller inte (se artikel 2.4). Dessutom kommer bara att kunna pröva tvister som lämpar sig för nämndens skriftliga förfarande (se avsnitt 12.7.3). Tvister som kräver muntlig bevisning, syn, besiktning på plats, eller annars muntlig förhandling, kommer därför att behöva avvisas av . Det är med hänsyn till den begränsade tid vi har för vårt upp- drag, inte möjligt för oss att kartlägga och förutse vilka typer av tvister rörande upplåtelse av fast egendom som kommer eller inte kommer att kunna prövas av . Vi kan bara konstatera att många tvister angående upplåtelse av fast egendom kommer att behöva avvisas för att de faller utanför ARN:s kompetensområde, eller annars inte lämpar sig för nämndens arbetsformer, trots att det formella undantaget för tvister angående upplåtelse av fast egendom tas bort. kommer det att finnas tvister inom detta område som kan pröva. Det skulle exempelvis kunna handla om en skadeståndstalan från en hyresgäst mot en hyresvärd angående någon skada som hyresgästen anser att hyresvärden orsakat genom brott mot hyresavtalet. Även tvister om avtal som innebär att en konsument hyr en lokal, exempelvis hyra av en festlokal eller hyra av ett garage eller ett förråd bör, på anmälan av konsumenten, i vissa fall kunna prövas av ARN.14 Det är viktigt att lämnar så tydlig information som möj- ligt på sin webbplats och på annat sätt angående vilka tvister rör- ande upplåtelse av fast egendom som kan anmälas till , och i vilka fall som konsumenter istället bör vända sig till Hyres- och arrendenämnderna. Konsumenter bör också kunna vägledas bl.a. genom information från branschorganisationer och myndigheter samt kommunens konsumentvägledning och via den nya rikstäck- ande konsumentupplysningstjänst som regeringen har beslutat att inrätta, och som ska samordnas av (se avsnitt 10.9). I det här sammanhanget ska det noteras att bostadsrätter hör till avtalskategorin upplåtelse av fast egendom (se 1 kap. 1 § bostads- rättslagen [1991:614]). Vissa tvister mellan en bostadsrättsinne- havare och en bostadsrättsförening prövas också av hyresnämn- derna enligt bestämmelser i bostadsrättslagen. Att undantaget för tvister rörande upplåtelse av fast egendom tas bort innebär ändå inte att tvisterna i fråga kommer att falla inom ARN:s kompetens. Enligt vår bedömning handlar det nämligen inte om en konsument- tvist i direktivets mening när en bostadsrättsinnehavare tvistar med den bostadsrättsförening i vilken han eller hon är medlem. är i sådana fall, enligt vår bedömning, inte att betraktas som en näringsidkare i direktivets mening, och inte heller enligt ARN:s instruktion. Sådana tvister ska därför avvisas av . Det kan också nämnas här att det finns en privat , som prövar tvister mellan bostadsrättsinnehavare och bostads- rättsföreningar. Slutligen ska det här nämnas att , enligt sin nuvarande instruktion, prövar tvister angående avtal som omfattas av lagen 14 Det kan noteras att sådana tvister omfattas av tillämpningsområdet för direktivet om konsumenträttigheter, se prop. 2013/14:15, s. 76. (2011:914) om konsumentskydd vid tidsdelat boende eller lång- fristig semesterprodukt och upplåtelse av fast egendom som skett för fritidsändamål och än i följd. Dessa tvister omfattas av direktivet och ska därför även i fortsättningen prövas av . Eftersom undantaget för tvister rörande upplåtelse av fast egendom tas bort, krävs det inte längre någon uttrycklig bestämmelse om att prövar tvister angående upplåtelse av fast egendom för semesterändamål. Däremot bör det även i fortsätt- ningen för tydlighets skull anges i instruktionen att tvister rörande tidsdelat boende och långfristiga semesterprodukter prövas, efter- som dessa avtal ligger någonstans mellan upplåtelse och köp av fast egendom. Undantaget för hälso- och sjukvård Från direktivets tillämpningsområde undantas hälso- och sjuk- vårdstjänster som tillhandahålls patienter av hälso- och sjukvårds- anställda, i syfte att bedöma, bevara eller återupprätta patienternas hälsotillstånd (artikel 2.2 h). Som sådana tjänster räknas enligt direktivet bl.a. förskrivning, utlämnande och tillhandahållande av läkemedel och medicintekniska produkter. Enligt sin instruktion prövar inte tvister rörande hälso- och sjukvårdstjänster. Undantaget enligt direktivet är alltså något mer preciserat än vad som framgår av ARN:s instruk- tion. stämmer ARN:s praxis när det gäller tvister på området enligt uppgift från nämnden i princip överens med vad som gäller enligt direktivet. prövar inte tvister som rör hälso- och sjukvård och som kräver medicinsk bedömning av en patients hälsotillstånd, förutom om det finns ett läkarutlåtande som inte är ifrågasatt av motparten. Nämnden prövar däremot i regel tvister rörande permanent smink, tatueringar, piercing och liknande om det finns tillräcklig bevisning i form av fotografier och andra hand- lingar. Även tvister rörande plastikkirurgiska ingrepp tas upp, i den mån det inte är nödvändigt med en medicinsk bedömning av patien- ten, och det finns tillgång till skriftlig bevisning. Även om ARN:s praxis när det gäller tvister rörande hälso- och sjukvård alltså redan stämmer överens med direktivet, anser vi att detta bör förtydligas genom att undantaget för hälso- och sjuk- vårdstjänster i ARN:s instruktion ändras till att motsvara direkti- vets ordalydelse. Undantaget för tecknande och bibehållande av försäkring eller vållandefrågor vid trafikolyckor Tvister angående tecknande eller bibehållande av försäkring rör inte ett avtalsförhållande, utan snarare frågan om kontraheringsplikt. Sådana tvister faller därmed utanför direktivets tillämpningsområde.