sou · H2B354 · 2014-07-15 00:00:00 — Genom att använda timerförsedda foderautomater kan utfodringen lättare styras, såväl vad gäller tillförd mängd per tidsenhet, som som utfodring sker. Priset för sådana automatiska spri- dare varierar från någon tusenlapp . Genom att sprida fodret och ibland även lägga ut saltsten på foder- platsen kan tiden som djuren (främst vildsvin) använder för att söka foder utökas. Tanken bakom dessa åtgärder är att förlänga den tid djuren söker föda på foderplatsen med syfte att undvika att de söker föda på produktiv jordbruksmark eller förenkla jakten. (Vildsvins- förvaltning i samverkan 2009). Skälen för att anlägga utfodringsplatser innefattar stöd och avled- ning. Utifrån respektive skäl rekommenderas särskilda riktade stra- tegier, metoder och lokalisering (Stödutfodring av vilt 2013). Om möjligt bör planeringen av utfodringen samordnas över större ytor och i samverkan med alla berörda parter för att uppnå de önskade effekterna (Geisser & 2004, i samverkan 2009). Vid anläggande av åtelplatser bör man tänka på att lägga sådana på lämpligt avstånd från fastighetsgränser och vägar samt se till att tillföra en sparsam mängd foder (i sam- verkan 2009) Främjandeåtgärder i befintlig miljö Viltåkrar är särskilda marker som avsätts för en längre eller med syfte att viltet ska få tillgång till föda och skydd. På viltåkrar odlar jägare/markägare de grödor vilka gynnar/lockar önskade arter. Typiska målarter för viltåkrar är rådjur, hjort och älg i vissa fall, samt numera även vildsvin. Därutöver kan också småvilt som hare och hönsfåglar vara de arter jägaren önskar gynna. Viltåkrar har i försök även använts för att avleda tranor och gäss från jordbruks- marker (och 2006). Vanliga grödor som ofta ingår i viltåkrar är kål- och ärtväxter samt olika gräsarter. I mindre omfatt- ning odlas även olika typer av raps och havre. Ifall skälet för att anlägga en viltåker främst är att stödja viltet spelar det mindre roll var den anläggs förutom att undvika närhet till hårt trafikerade vägar. Om däremot skälet är att avleda vilt brukar de anläggas på mindre åkermarker i närheten av skog. På så sätt skapas en av viltet uppskattad plats med både god tillgång till föda och närhet till skydd. Genom att aktivt planera sitt markbrukande kan man också skapa extra födoresurser (Viltvård i Skogen ). Exempel på sådana åtgärder är att t.ex. spara lövsly (rönn, asp, sälg, ek och oxel) och fälla större lövträd vilket gynnar hjortvilt och hare eftersom sådana träd är attraktiva som födoresurs. En ny metod som kallas högröj- ning och som innebär att man vid röjning sparar högre stubbar provas . Tanken är att genom denna metod leda djur att beta på dessa och därmed avlasta de träd man sparat för virkesproduktion. Det finns ett ökande antal studier med syfte att undersöka effek- terna av utfodring. I dessa undersökningar undersöks utfodringens effekter såväl på populationers utveckling genom förändringar i överlevnad, reproduktion hornutveckling och beteenden som skade- begränsande åtgärd i relation till areella näringar (Putman & Staines 2004, och 2006, Cellina 2008, et al. 2012, Zedrosser m.f.l. Utredningen har utöver sitt eget arbete även låtit SLU göra en omfattande litteraturstudie för att sammanfatta det vetenskapliga kunskapsläget angående utfodring och dess effek- ter (Bilaga 7). Många undersökningar visar att för många arter leder utfodring till ökade tätheter genom högre vinteröverlevnad och därmed ökad reproduktion (Cellina 2008). Undersökningarna är oftast gjorda på mindre djurarter och . Vad gäller lång- siktiga effekter på större djurarter, däribland klövvilt, är dock resul- taten betydligt mer varierande. Det återstår därför många frågor och en av de mer angelägna är att fastställa mätbara effekter av utfodring av vilt och i synnerhet för vildsvin. Baserad på allmän ekologisk kunskap gäller generellt för djur att vid minskad tillgång av föda minskar först unga djurs reproduk- tionsförmåga och sannolikhet att överleva. Vanligen sker första repro- duktionstillfället vid en högre ålder och det är främst årsgamla ungar som drabbas av ökad sannolikhet att dö. Även reproduktionsför- mågan hos äldre djur kan påverkas men i mindre grad. För att äldre individer ska dö av svält krävs normalt ganska extrema foderförhållan- den, dessutom ofta i samverkan med en ogynnsam vädersituation (Bilaga 7). På motsvarande sätt påverkas djuren av att det finns mer föda tillgängligt eller att kvaliteten på födan är hög. Generellt sett så leder mer föda eller föda av högre kvalitet till ökad överlevnad av unga djur, snabbare tillväxt, tidigare reproduktionsstart och för vissa arter också något längre livslängd. Effekten bör vara mer påtaglig för arter med mindre kroppsstorlek och kortare livslängd. Satt i relation till andra populationspåverkande faktorer så har det jaktliga urvalet av olika åldrar och kön samt jaktintensiteten i normalfallet större påverkan än vad utfodringen har (Bilaga 7). En studie av vildsvin i fångenskap visade att tiden fram till köns- mognad påverkas av hur mycket föda som finns tillgänglig vid olika tider. (1989) På motsvarande sätt menar (2008) att vildsvin i når könsmognad ovanligt tidigt som en effekt av utfodring. Cellina fann däremot inte några bevis på att utfodring skulle ge större kullar. pågår ett projekt i samverkan mellan sökning av reproduktionsorgan hos svenska vildsvin – en pilotstudie (Forskningstjugan 2013 hemsida). har projektet funnit att svenska vildsvin är i brunst , minst 4–5 måna- der, och att en hög andel av suggorna i varje åldersklass var/hade varit dräktiga samt att åtminstone 30–av hondjuren blivit dräktiga redan under sin första höst, vilket är förvånansvärt tidigt (, personlig kommunikation). I nästa fas har projektet som syfte att studera om utfodring kan tänkas påverka de undersökta egenskaperna. Huruvida utfodring påverkar vildsvinens vinteröverlevnad är dock inte fastlagt eftersom inga undersökningar gjorts med syfte att besvara den frågan (Cellina 2008). Ur ett svenskt perspektiv är frågan viktig eftersom vildsvinen i befinner sig på gränsen av sitt utbredningsområde och där hårda vintrar med tjäle/djupt snötäcke försvårar överlevnaden, särskilt för vildsvins- kultingar (och 2011b). Det innebär att det är rim- ligt att anta att utfodring påverkar antalet vildsvin som överlever vintern och därmed också populationsutvecklingen. Bieber och Ruf (2005) undersökte genom ekologisk modellering vildsvins populationstillväxt vid olika miljöförhållanden De fann att ollonår är viktiga för att driva populationstillväxt men att tillgång till annan föda (t.ex. utfodring) bidrar till att tillväxten är fortsatt hög med sämre ollontillgång. Den höga populationstill- växten baseras på de unga vildsvinens reproduktion som är en effekt av god tillgång på föda. Att foder från mänsklig utfodring utgör en stor del av vildsvinens föda är väl belagt från olika delar i (Cellina 2008). Någon nylig studie från finns inte, men (1999) fann att av vildsvinens föda i var foderplatsrelaterat. Utifrån de Nordamerikanska erfarenheterna av vildsvinsbekämp- ning framhålls att det kan vara mycket svårt att minska vildsvins- stammar då föda finns i stor mängd (West m.fl. 2009). Sådana situa- tioner kan uppkomma naturligt, under så kallade ollonår, men även genom mänskliga aktiviteter som utfodring eller odling av grödor. Dessa observationer stödjer också Bieber and Rufs (2005) resultat. Putman & Staines (2004) fann vid en litteraturstudie att för kron- hjort har utfodring rapporterats leda till högre vikter och långsam- mare avmagring . Denna effekt innebär att utfodring minskar sannolikheten för att individer svälter ihjäl under besvär- liga vintrar och i synnerhet gäller det unga kalvar. För att uppnå en ökad överlevnad påpekar författarna att det krävs att utfodring påbörjas tidigt trots att man då inte vet hur vintern kommer att bli. Vad gäller positiva effekter av utfodring på kron- reproduktionskapacitet finns inga studier som stödjer ett sådant samband. För kronhjort har utfodringsplatser rapporterats vara så attraktiva att de kan monopoliseras av dominanta individer, och att individer som vant sig med utfodring brukar återkomma till utfodringsplatser- na efter att utfodring avslutats (Putman & Staines 2004). De menar också att utfodring verkar kunna leda till beteendeför- ändringar som i sin tur kan leda till att individer vänjer sig vid ut- fodring. Därmed får de sämre förmåga att överleva ifall utfodring uteblir eller klarar inte att konkurrera med dominanta individer. Vidare utfodras kronhjort för att stimulera horntillväxt och där- med öka trofévärdet på dessa djur. Effekten av utfodring på horn- tillväxt varierar och verkar bero på kvaliteten på den naturliga födan. I de fall hjortarna inte får tillräckligt med mineraler från naturlig föda kan utfodring ha positiva effekter på hornutvecklingen (Putman & Staines 2004). För dovhjort är kunskapsläget vad gäller utfodringens effekter mer diffust och få studier har gjorts. Med tanke på att dovhjorten, jämfört med vildsvin, än mer befinner sig på gränsen för sin natur- liga utbredning kan man anta att utfodring (från norra ) skulle kunna ha en effekt på framförallt kalvarnas och möjligen de äldre handjurens vinteröverlevnad (personlig kommuni- kation). Denna slutsats styrks också av en studie som fann att dov- hjortar tillbringade mer tid vid utfodringsplatser under hårda vintrar jämfört med milda vintrar (2012). Vinterutfodring av rådjur är allmänt förekommande med syfte att öka överlevnaden under hårda vintrar. Behovet av denna utfod- ring för rådjurens vinteröverlevnad är dock inte helt klarlagd. En studie av radioförsedda rådjur i visade att utfodring verkar ha en marginell betydelse förutsatt att naturlig föda finns i tillräck- lig mängd, utom vid extremt hårda vintrar. Mängden naturlig föda beror i sin tur till stor del på hur stor rådjurspopulationen är efter- som fler individer leder till mindre mat per individ(m.fl. 2006). Från framhålls att blåbärsris ofta är rådjurets viktigaste föda , och att mängden bärris minskar på grund av ändrad skogsskötsel och kvävenedfall från luften. Där- med kan utfodringen få allt större betydelse för rådjurets framtida vinteröverlevnad. Vad gäller utfodring av björn är det i endast effekter av åtling som undersökts (Zedrosser m.fl. 2013). Dessa undersökningar kan sammanfattas med att åtlar främst besöks av ensamma äldre björnar och att vissa individer verkar specialisera sig på att besöka åtlar vissa år. Rapporten stödjer dock inte framlagda teorier om att björnåtling skulle ändra björnars beteenden och leda till upp- komsten av så kallade problembjörnar. Däremot beskriver Zedrosser m.f.l. (2013) att björnpopulationer i och påverkats positivt av utfodring men att det då är fråga om stora mängder foder (soptippar och aktiv utfodring av annat vilt). För svenska förhållanden är det främst vildsvinsutfodring som skulle kunna ha en liknande effekt eftersom björn och vildsvin uppskattar samma sorts foder. Det innebär att det finns en risk att utfodring skulle kunna påverka den svenska björnpopulationen de regioner där björnens utbredningsområde över- lappar vildsvinens utbredningsområde. En framtida utveckling av viltskådarturism med åtling av björn skulle också kunna ha effekter på enskilda individers beteende. Slutligen finns det tecken som skulle kunna tyda på att utfodring kan ha sekundära och indirekta effekter på andra viltarter än de arter som är i fokus för utfodringen. Exempelvis verkar rävpopulationen växa i takt med att vildsvinspopulationen ökar, medan tjäderbestån- den ser ut att minska då vildsvinspopulationen ökar. Mekanismerna bakom dessa samband föreslås vara att räven gynnas av vildsvinsutfodring genom att direkt tillförd föda samt att mängden sorkar och möss ökar vid utfodringsplatser. Därmed får räven tillgång till mera byten. En ökad rävstam leder i sin tur till en minskad tjäderstam på grund av rävens ökade konsumtion av tjäder (Björnrud 2013, personlig kommunika- tion). Från ornitologiska förening framförs att det finns väl- grundade farhågor för att omfattande utfodring av vildsvin påverkar markhäckande fåglar negativt. På grund av utfodring kan vildsvins- stammen inom ett visst område hållas på en högre nivå än vad som skulle vara fallet utan utfodring, Eftersom vildsvinen är allätare och äter både fågelägg och fågelungar kan ett större antal vildsvin leda till ett minskat antal markhäckande fåglar. Även utfodring av dovhjort kan påverka fågellivet genom att en större hjortstam leder till nega- tiva effekter på undervegetationen vilket i sin tur påverkar vissa fågelarter negativt. En annan föreslagen effekt av viltkoncentrationen runt utfod- ringsplatser är den betydligt ökade risken för spridning av sjukdomar och parasiter (Putman och Staines 2004, Sannö m.fl. 2014, Sorensen m.fl. 2014). Denna sjukdomsspridning skulle kunna ske såväl inom arter som mellan arter. Viltåkrar är attraktiva för vilt och verkar kunna fungera avledande som viltåkrar ökar viltets tillgängliga resurser (m.fl. 2012). Den ökade resurstillgången kan leda till växande vilt- populationer genom ökad födotillgång. Därmed kan en ökad avskjut- ning krävas ifall populationerna skall hållas på önskvärda nivåer. Vidare visade m.fl. studie att viltåkrar kan leda till ökade betesskador på skog i nära anslutning till dessa. Studien visar att an- läggande av viltåkrar är en komplext och kräver en god planering i samverkan mellan jägare och markägare för att uppnå önskade re- sultat. Det är också värt att konstatera att en stor del av resurserna på viltåkrar kan konsumeras ifall de inte skyddas genom t.ex. stängsel. Ifall grödan på viltåkern konsumeras minskar värdet med att anlägga viltåkrar i relation till skogsbruk eftersom de inte utgör någon alternativ föda till kvist- bete . Därmed har den avledande effekten med vilt- åkern försvunnit. Vad gäller viltåkrar och dess, från jordbruksmark, avledande effekt på vildsvin, finns resultat som pekar på att denna metod kan fun- gera. Det krävs dock att man använder rätt grödor i relation till omgivande jordbruk, i kombination med att skrämsel i form av jakt genomförs på de marker man önskar skydda. Förutsättningen är också att den gröda som odlas på viltåkrarna är lika attraktiv som grödor på omgivande jordbruksmark vilken man avser skydda (2011a). På motsvarande sätt verkar viltåkrar i kombination med skräm- sel inkl. skyddsjakt fungera avledande vad gäller tranor och gäss (och 2006). I försöket med gäss och tranor deltog förutom berörda jordbrukare även extra personal med syfte att skräm- ma vilt. Det visar att skrämseljakt tar tid och förmodligen kräver engagemang av fler än berörda jordbrukare. Då det gäller effekter av utfodring på särskilt iordningställd plats är det tydligt att det tillförda fodret kan vara attraktivt för viltet under stora delar av året. I olika studier av vildsvin visar det sig att den föda som erbjuds vid sådana platser kan utgöra mellan 30–40 pro- cent av den föda som konsumeras (Schley & Roper 2003, Cellina 2008). Att tillfört foder utgör en sådan stor mängd borde rimligtvis också innebära en motsvarande minskning av behov av energi/protein från naturlig föda. Det har emellertid visat sig att utfodringsplatser nästan helt tappar sin attraktionskraft då andra mer attraktiva födoslag står till buds. Hos t.ex. vildsvin minskar andelen föda med ursprung från utfodringsanläggningar drastiskt då spannmål går i så kallad mjölk- mognad eller då det finns gott om ek- och bokollon (Cellina 2008). En svensk studie med GPS-försedda vildsvin visar på motsva- rande sätt att under den tiden säd når mjölkmognad lämnar vildsvin utfodringsanläggningar för att istället uppehålla sig på jordbruks- mark (2011a). Därmed verkar utfodring, till skillnad från välplanerade viltåkrar, inte fungera avledande . Att utfodring kan påverka hjortdjurs val av uppehållsplats och minska storleken på hemområden är väl känt (Guillet m.fl. 1996, van Beest m.fl. 2010). Som en effekt av dessa beteendeförändringar har en ökad betning av olika trädarter i närheten av foderplatser också konstaterats (jmf med viltåkrar ovan). En nylig studie visar också att betning av granskott ökar i närheten av utfodringsstationer. I denna studie antas dovhjort vara den dominerande orsaken för dessa skador trots att de normalt föredrar annan föda (se avsnitt 3.1.6, personlig kommunikation). En återkommande observation rörande kronhjort är att skador på omgivande barrskog, i benämnt barkflängningen, verkar bli större i närheten av utfodringsplatser där fiberfattiga högenergi- foder ges (Putman & Staines 2004). Författarna föreslår att pro- blemet förmodligen skulle kunna minskas genom att använda foder avsett för kronhjort. Dock kvarstår utfodringsplatser för vildsvin där fodret ofta utgörs av fiberfattigt högenergifoder och vilka fort- farande kan få besök av kronhjortar. 3.6.4Jägarnas aktiviteter kring och attityder till utfodring? SLU genomförde 2009 och 2013 brevundersökningar, där ett stort antal jägare ingick. Delar av dessa undersökningar syftade till att klarlägga attityder till utfodring och att för att bättre veta hur mycket och med vad utfodring sker. Resultaten från dessa undersökningar har kunnat användas för att besvara specifika frågor relevanta för denna utredning (Bilaga 6). Utfodring av vilt är vanligt förekommande. 2009 angav 41 pro- cent av de som svarade att de utfodrat vilt, 2013 hade andelen ökat till . angav jägarna i snitt att kostnaderna för ut- fodring uppgick till per jägare och år, för att 2013 ha ökat till per jägare. Det innebär att det totalt utfodrades för ca . Bild 17 Andel av jägarna som utfodrat vilt i respektive län. Variationen inom är stor. 2013 angav femton procent av jägar- na i att de utfodrat vilt medan motsvarande siffra i län var . Överlag anger en större andel av jägar- kåren i , och att de utfodrar än i övriga delar av (Bild 17). Även ekonomiska värdet av utfod- ringen per jägare och år är betydligt högre i dessa områden. Det är svårt att uppskatta exakta mängder som placeras ut, men baserat på brevundersökningen gjorde SLU en uppskattning av detta (tabell 2). Undersökningen visar också vilka fodertyper som är vanligt förekommande. Den geografiska variationen är stor. Jägarna i och uppger att de utfodrar med i snitt ungefär per jägare och år. Detta kan jämföras med jägarna i och , vilka uppger att de i snitt utfodrar med ungefär (personlig kommunikation). Mängderna av olika fodertyper som användes vid utfodring av svenskt vilt . Mängd (ton) Källa , bilaga 6 När det gäller vilka viltarter jägarna önskar gynna framkommer flera intressanta svar. I grunden vill jägarna gynna flera arter genom utfodring. Beroende på om arten finns etablerad på jaktom- rådena eller inte, varierar vilka arter man önskar gynna. Genomgå- ende är dock rådjur den art jägarna främst önskar gynna. Detta kan jämföras att endast någon procent enbart vill gynna vildsvin. Då en art väl är etablerad inom ett område önskar mellan av jägarna att gynna respektive art. De arter som flesta jägare vill gynna är då rådjur och dovhjort (bild 18). Andel jägare som önskar gynna olika viltarter då de finns etablerade inom ett område. gynna art (%) Källa: , bilaga 6 I detta kapitel ska den juridiska bakgrunden beskrivas och analyse- ras. I avsnitt 4.1 behandlar vi kameraövervakning, i 4.2 beskriver vi de nuvarande reglerna om utfodring och i 4.3 arrendatorernas rättsliga ställning. I FN:s konvention om medborgerliga och politiska rättigheter finns i artikel 17 en bestämmelse som föreskriver skydd mot godtyckligt eller olagligt ingripande i någons privat- och familjeliv. Enligt arti- kel 8 i har var och en rätt till respekt för sitt privat- och familjeliv. Denna rättighet får bara inskränkas med stöd av lag och om det är nödvändigt med hänsyn till statens säkerhet, den allmänna säkerheten, landets ekonomiska välstånd eller till före- byggande av ordning eller brott eller till skydd för hälsa eller moral eller för andra personers fri-och rättigheter. Reglerna ska vara så tydliga att tillämpningen blir förutsägbar. Det ska föreligga ett angeläget samhälleligt behov av åtgärden. I detta ligger en begränsning som innebär att åtgärden inte får gå längre än vad som är nödvändigt med beaktande av proportionalitetsprincipen, dvs. begränsningen ska stå i rimlig relation till det intresse åtgärden är avsedd att tillgodose. I EU:s stadga bekräftas och i 6.1 i EU– fördraget anges att stadgan ska ha samma rättsliga värde som för- dragen. Även i regeringsform finns grundläggande bestäm- melser om skydd för den personliga integriteten. Av 2 kap. 6 § andra stycket RF följer att var och en gentemot det allmänna är skyddad mot betydande intrång i den personliga integriteten om det sker utan samtycke och innebär övervakning. Begränsningar i denna rätt får endast göras i lag. Av 2 kap. 19 § framgår att lag inte får meddelas i strid med (prop. 2012/13: 115 sid. 22–25). 2008 tillsatte regeringen en utredning med uppdrag att göra en över- syn av den då gällande lagen om allmän kameraövervakning. Utred- ningen presenterade sitt betänkande, En ny kamera- övervakningslag (SOU 2009:87). Inom utarbe- tades därefter en promemoria med kompletterande beredningsunder- lag. Därefter föreslog regeringen i proposition 2012/13:115 en ny kameraövervakningslag. Den trädde i kraft (Betän- kande 2012/13: JuU22 ). Den nya lagen är i mycket ett förtydligande av den tidigare lagen om allmän kameraövervakning. Den tidigare lagen var enligt rege- ringen i huvudsak en väl fungerande lag. Det fanns därför inte skäl att ändra på lagens grundvalar eller att göra några genomgripande förändringar. Flertalet av bestämmelserna fördes över oförändrade eller med redaktionella ändringar. De bestämmelser som inte be- handlades i den nya propositionen skulle alltså gälla oförändrade (prop. 2012/13:115 sid. 34). I princip all kameraövervakning omfattas av kameraövervaknings- lagen, men kraven på den som utför övervakningen varierar bero- ende på plats. För att det ska anses vara fråga om kameraövervak- ning är det tekniska kravet att det är fråga om TV–kameror, andra optisk-elektroniska instrument och därmed jämförbara utrustningar som är uppsatta så att de, utan att manövreras på platsen, kan an- vändas för personövervakning (lagens 2 §). Avgörande för om en övervakningskamera kan användas för per- sonövervakning är att användningen gör identifiering av personer möjlig. Syftet i sig är därmed utan betydelse. Det innebär att även om syftet med övervakningen är annat än att övervaka personer så krävs tillstånd för kamera om personövervakning är möjlig. Med detta avses inte bara att en person som fångats på bild kan kännas igen direkt genom ansiktet. En person kan även kännas igen genom utmärkande kläder, speciella kroppsrörelser eller särskild kropps- konstruktion. För att möjligheten till identifiering ska anses före- ligga krävs att sådana kännetecken kan iakttas och att man därmed utan större osäkerhet kan skilja personen från andra personer (prop. 89/90:119 sid. 40 och Kammarrättens dom i 6613-07). Kameraövervakningslagen gäller inte vid hemlig kameraövervak- ning enligt eller lagarna om att förhindra särskilt allvarliga brott eller utreda vissa samhällsfarliga brott (4 § kamera- övervakningslagen). Den enda övervakning som därutöver faller utanför kameraöver- vakningslagen är övervakning som sker på en plats dit allmänheten inte har tillträde och om övervakningen bedrivs av en fysisk person som ett led i en verksamhet av rent privat natur. Skälet för detta är att det förekommer kameror som t.ex. webbkameror och kameror som används för övervakning av småbarn och husdjur. Enligt rege- ringen är utformningen av lagen inte anpassad för denna övervak- ning för privat bruk då det blir för långtgående och dessutom inte är möjlig att övervaka. menar dock regeringen att även sådan övervakning kan vara integritetskränkande. Detta bör regleras i annan ordning enligt regeringen (prop. 2012/13:115. sid. 44).