sou · H2B354 · 2014-07-15 00:00:00 — Från allmänheten har endast åtta ansökningar kommit in till länsstyrelserna. Dessa avser främst kameraövervakning av vildsvin för att kunna effektivisera åteljakten. Många privatpersoner är av allt att döma inte medvetna om att det behövs tillstånd för åtelkamera på plats dit allmänheten har till- träde. Sådan information från återförsäljare är heller inte obligatorisk. Det saknas kunskap om att det är en grundlagsskyddad rättighet att inte behöva bli övervakad och att överträdelse mot lagen kan leda till både skadestånd och straff. En viktig orsak till det låga antalet ansökningar kan vara att av- giften för att få en ansökan prövad är , i normalfallet mer än kostnaden för själva kameran. En sådan prövning leder dess- utom inte alltid till att tillstånd medges. Ytterligare en bidragande faktor kan vara att risken för att bli polisanmäld för en olagligt uppsatt åtelkamera anses mycket liten. Som vi utvecklat i avsnitt 4.1 har domstolarna i rättspraxis sett milt på privatpersoners användning av enstaka övervakningskameror för viltövervakning. Den vanligaste sanktionen är att kameran förverkas och därmed kan den som sätter upp en kamera anse att det lönar sig att inte söka tillstånd då kostnaden för en ny kamera är lägre än prövningsavgiften. Sammantaget har detta lett till att ett stort antal åtelkameror redan sålts och kan antas komma fortsätta säljas till allmänheten. Det finns ingen möjlighet att exakt uppskatta antalet sålda åtelkameror. Base- rat på olika utlåtanden från utredningens experter, samt återförsäljare, råder dock enighet om att antalet kan räknas i tiotusentals (20 000– 50 000 stycken). Detta innebär att det finns betydligt fler kameror hos allmänheten än vad som används av myndigheter och forskningsinstitutioner. Det är en allmän uppfattning bland utredningens experter att kame- rorna utan tillstånd sätts ut i naturen för viltövervakning. Ur en rättslig synvinkel är detta oacceptabelt. Det finns dessutom sannolikt privatpersoner som avstår från att köpa åtelkameror p.g.a. att de känner till att det inte är tillåtet att sätta ut dem i naturen utan tillstånd. Till denna grupp kan fler kameror, utöver den försäljning som redan pågår, komma att säljas som en effekt av att en ansökan om tillstånd ersätts med en anmälan eller att avgiften för tillståndsprövning sänks. Hur stor denna ökning skulle bli är svårt att uppskatta. Sammantaget bedömer vi att antalet upp- satta viltkameror skulle öka något om tillståndsplikten ersätts med en anmälan och avgift för tillståndsprövning sänks. Som beskrivits ovan finns ett stort antal åtelkameror utan till- stånd som placerats i naturen. Genom att ersätta tillståndsplikten med anmälan för vildsvinsåtlar, samt sänka avgiften för prövning av ansökan om tillstånd, bedömer utredningen att en del av de kameror som används utan tillstånd kommer att redovisas. På så sätt skulle få bättre kunskaper om var viltkameror placeras ut. I sin tur underlättar detta länsstyrelsernas uppgift att bedriva till- syn över dessa övervakningskameror. Genom möjligheten att på ett enkelt sätt anmäla sin åtelkamera- kamera vid vildsvinsåtlar, och genom att avgiften för prövning av an- sökan om tillstånd sänks, ökar sannolikt antalet kameror som förses med skyltning. På så sätt blir det lättare för allmänheten att undvika att hamna på bilder när de vistas i naturen. 6.1.3Skulle jakten effektiviseras om möjligheten att använda kameror förenklades? Jakt bedrivs på många olika sätt i och olika jaktformer an- vänds för olika viltarter (avsnitt 3.3.1). Det är också genom jakt vi reglerar viltstammarna. Därför finns inom vissa områden, för vissa arter, behov av att effektivisera jakten för att lättare kunna reg- lera viltstammarna. Åtelkameror skulle kunna effektivisera många sorters jakt genom att samla och lagra information om tider då olika vilt befinner sig på olika platser. Det kan vara frågan om naturligt attraktiva platser, utifrån jägarens erfarenhet, där vilt brukar uppehålla sig för att exempelvis äta. Sådana platser kan vara skogsbryn, platser där saltsten placerats ut eller vall- eller åkermarker. Jägaren kan också placera foder för att skapa en åtel med syfte att locka vilt till vissa platser. Vid åtlar samlas djur för att söka föda vilket gör att de håller sig på platsen och därmed ger jägaren goda möjligheter att fälla viltet. I fallen ovan skulle åtelkameran i olika grad kunna effektivisera jakten. Tiden då vilt samlas på vall- och är begränsad till gryning och skymning, och attraktiva platser är ofta lokaliserade av jägare. bedrivs en effektiv jakt på sådana marker. Att an- vända åtelkameror för att samla information på dessa platser kan därmed anses innebära en begränsad effektivitetsökning. För åteljakt på vildsvin är läget annorlunda. Som beskrivits i av- snitt 3.3.3 utgör åteljakt den jaktform som står för största andelen fällda vildsvin. Vildsvin är nattaktiva och besöker åtlar fortlöpande . Jägaren måste använda mycket tid vid en åtel i väntan på lämpliga vildsvin. Det finns ingen svensk studie om hur en jägare behöver vakta för att fälla ett vildsvin vid åtel. En studie från indikerar att vakttiden i snitt är per skjutet vild- svin. Som beskrivits i avsnitt 3.4.2 utvecklar vildsvin av olika åldrar och kön ofta vanor som innebär att de besöker åtlar vid olika tidpunk- ter. Genom att använda åtelkamera, som lagrar bilder, kan jägaren bedöma när det är störst sannolikhet att individer lämpliga att jaga dyker upp vid olika åtelplatser. På så sätt kan jägaren lättare planera för en effektiv jakt på vildsvin. Tillgång till denna information skulle medföra en avsevärd effek- tivisering av jakten genom en minskad tidsåtgång per fällt vildsvin. Detta skulle underlättas såväl genom möjligheten att anmäla kamera- övervakning av vildsvinsåtel som av sänkt avgift för ansökan om tillstånd. Åtlar används även för bekämpning av mårdhund. I detta fall är det dock inte fråga om åteljakt utan om att säkerställa närvaro av mårdhund. Från har framförts att åtelkameror är ett viktigt redskap för att effektivisera arbetet med att bekämpa mårdhundens spridning. Genom att sätta ut kameror kan projektet koncentrera jaktinsatserna till områden där mårdhund verkligen har identifierats. Därmed får behovet av att på ett flexibelt sätt kunna använda åtelkameror för mårdhundsbekämpning anses vara stort. Det är dock svårt att förutse om det betyder att om tillstånds- plikt ersätts med anmälan, och sänkt avgift för ansökan om tillstånd för kameraövervakning av vilt, skulle leda till ökad effektivitet för mårdhundsbekämpningen. Mårdhunden är inte ett attraktivt vilt och frågan är hur många jägare som är beredda att investera i åtel- kameror och anlägga platser enbart för att identifiera mårdhundar. 6.1.4Skulle viltskadorna minska om tillståndsplikten i vissa fall ersattes av anmälan? I avsnitt 3.2 redogör vi för risker, skador och kostnader för olika viltarter. Sammanfattningsvis, beroende på art, kan dessa främst be- röra jord- och skogsbruk, trafik, smittspridning och biologisk mång- fald. Därutöver kan man räkna in kostnader för övriga samhället i form av skador på privata egendomar och rädsla för vilt. En del av kostnaderna går att ekonomiskt kvantifiera andra inte. Risker, skador och kostnader påverkas av såväl mängden vilt som av skadeförebyggande åtgärder. Man kan minska skadorna genom stängsling av , avledande utfodring, skrämseljakt och upp- förande av viltstängsel längs vägar. När det gäller undantag från kameraövervakningslagen, och en sänkt avgift för ansökan om till- stånd ser utredningen dessa förslag som en utökad möjlighet, att genom effektiviserad jakt, kunna reglera mängden vilt och därmed minska skadorna. I kapitel 6.1.3 framgår att den jakt som främst effektiviseras genom förenklad användandning av åtelkameror är åteljakt på vildsvin samt bekämpning av mårdhund. De skador, kostnader och risker som kan minskas genom effektiviserad jakt på dessa arter har sin tyngd- punkt inom olika områden. Vildsvin leder till stora skador och kost- nader för jordbruket och genom viltolyckor i trafiken, samt innebär risker för smittspridning till delar av jordbruket. Vildsvin förstör också privat egendom samt skapar rädsla hos delar av befolkningen. Stora vildsvinsstammar kan eventuellt också leda till framtida skador för skogsbruket. Mårdhunden är främst ett hot mot den biologiska mångfalden. Vidare fungerar den som spridare av allvarliga sjukdomar som rabies och dvärgbandmask. Sjukdomar som kan spridas till andra djur eller överföras till människor. Sammantaget finns starka skäl att effektivisera jakt på vildsvin och mårdhund för att minska antalet individer av dessa arter. På så sätt minskar man risker, skador och kostnader förknippade med dem. Det finns ett samband mellan användning av åtelkamera och jakt- effektiviteten på vildsvin, även om detta är svårt att kvantifiera. I vilken utsträckning det finns ett samband mellan undantag av kamera- övervakningslagen och sänkt avgift för ansökan om tillstånd för kameraövervakning av vilt, i förhållande till användning av åtel- kamera vid åteljakt på vildsvin är svårare att avgöra. De flesta till- ståndsansökningar för åtelkamera från privatpersoner avser dock effektivare jakt på vildsvin (3.5.1) vilket visar att det finns ett intresse att använda åtelkamera vid denna jakt. vet vi att det finns ett stort antal åtelkameror utan till- stånd hos privatpersoner som används vid åteljakt på vildsvin. Hur många är omöjligt att uppskatta, liksom hur många fler kameror som skulle användas till vildsvinsjakt ifall ett undantag från kameralagen infördes eller om avgiften för ansökan om tillstånd sänktes. Detta innebär att utredningen inte kan kvantifiera minskningen av antalet vildsvin som en effekt av föreslagna ändringar i kameraövervaknings- lagen. Dock kan man anta att ett undantag, och sänkt kostnad vid ansökan om tillstånd, medför att fler vildsvin kommer skjutas och därmed att skador kopplade till vildsvin minskar. Vad gäller mårdhund är situationen omvänd. finns endast ett hundratal individer (avsnitt 3.1.7) och målet är att förhindra att arten etablerar sig i landet. Genom att använda åtelkamera för att belägga förekomst av mårdhund har populationen hållits på en låg nivå, trots reproduktion och kontinuerlig invandring från . Ifall ingen organiserad bekämpning av mårdhund genomförs beräk- nas populationen nå 10 000 individer (avsnitt 3.1.7). Mårdhundspopulationen regleras till stor del av Mårdhundsprojek- tet, medan privatpersoners jakt utgör en mindre del (avsnitt 3.3.13). Det har framkommit att det råder oklarhet om tillståndskrav för kameror i syfte att upptäcka mårdhund och att kameror sätts ut utan tillstånd (jämför 3.4.3). Det är osannolikt att ett förenklat förfarande direkt skulle öka antalet fällda djur och därmed minska riskerna och kostnaderna kopplade till mårdhund. Istället skulle vinsten i det fallet mer handla om en minskad arbetsinsats för såväl projektet som personal. Utredningen menar att det är viktigt att tillstånd ges för ett flexi- belt nyttjande av kameror för den organiserade bekämpningen av mårdhund, men anser att det inte nödvändigtvis behöver vara fråga om att ersätta tillståndsplikten med en anmälan. Sänkt avgift för fysiska personer vid ansökan om tillstånd kan leda till att fler per- soner med intresse av att bekämpa mårdhund ansöker om tillstånd vilket vore positivt. finns dock ingen sådan ansökan från privat- personer. 6.1.5Åtelkameror och inventering av vilt I länder där utplacering av fast monterade åtelkameror är tillåten används dessa för att inventera olika viltslag, såväl förekomst som antalsmässigt (avsnitt 3.4.2). Även i sker sådan inventering med tillstånd. Utförare av sådana inventeringar är myn- digheter eller forskningsinstitutioner som söker och ofta får tillstånd för nödvändigt antal kameror. En framgångsrik viltinventering med kameror kräver en samord- nad placering av kamerorna för att uppnå en tillräcklig geografisk täckning. Bilder från kamerorna måste därefter samlas hos en gemen- sam mottagare, vilken i sin tur gör ett relevant urval av dessa bilder med avseende på information och kvalitet på bilderna. Slutligen måste avancerade statistiska analysmetoder användas för att kunna bestämma antalet individer/populationsindex för respektive art. Dessa analyser kräver specialkompetens. Att öka antalet tillåtna kameror genom att ersätta tillståndsplikt med anmälan skulle inte automatiskt leda till en förbättrad viltinven- tering. På motsvarande sätt medför inte heller sänkt avgift automa- tiskt en förbättrad viltinventering. Dock ökar möjligheten att in- volvera allmänheten i viltövervakningen. 6.1.6Alternativ till dagens åtelkameror Den tekniska utvecklingen går fort och kan leda till nya förutsättningar för kameraövervakning av vilt. Två alternativ som lyfts fram är användning av värmekameror och digital avidentifie- ringsteknik (avsnitt 3.4.1). Genom att använda annan teknik skulle användandet av kameror för jakt- och viltfrågor kunna underlättas eller rent av falla utanför kameraövervakningslagen. Dock är värme- kameror inte ett realistiskt alternativ. Det finns heller inte några kameror med avidentifieringsteknik tillgängliga på marknaden. 6.1.7Utredningens slutsatser angående kameraövervakning av vilt Det finns ett stort antal åtelkameror och antalet nya kameror ökar fortlöpande. Den stora andelen återfinns hos allmänheten och används utan tillstånd. Att ersätta tillstånd med anmälan för särskilda platser, och att sänka avgiften för ansökan om tillstånd för kamera- övervakning av vilt, skulle förmodligen leda till en något snabbare ökningstakt av antalet kameror jämfört med den ökning som sker trots dagens regelverk. Det betyder att en förenkling av regelverket inte ensamt löser problemet med att det sålts och satts upp ett stort antal kameror utan tillstånd. För att komma åt detta problem måste andra åtgärder vidtas. Exempel på sådana åtgärder är bättre och effektivare tillsyn från de ansvariga myndigheterna, skärpta sank- tioner och även bättre kontroll av försäljningsverksamheten. Vidare krävs informationsinsatser. Detta ligger emellertid utanför utredningens uppdrag och bör därför i stället utredas i särskild ord- ning. Däremot bedömer vi att ett förenklat förfarande, och sänkt avgift vid ansökan om kameraövervakning av vilt, kan bidra till en ökad andel legala kameror i naturen och att dessa genom skyltning minskar risken för att allmänheten övervakas. Utredningen finner att åtelkameror främst medför en påtaglig effektivisering vid åteljakt på vildsvin, samt för bekämpning av mård- hund. Att ersätta ansökan med anmälan, och sänkt avgift för ansökan om tillstånd, skulle ha störst effekt vad gäller vildsvinsjakt eftersom denna berör ett stort antal privatpersoner. Dessa kan antas ha ett intresse av att effektivisera sin jakt. Vad gäller mårdhundsbekämpning finner utredningen det mycket önskvärt att strukturerat arbete med hjälp av åtelkameror möjlig- görs för ansvariga myndigheter eller organisationer. Vi utgår från att i berörda län fortsättningsvis verkar för en effektiv användning av kameror för bekämpning av mårdhund och andra invasiva arter inom gällande regelverk. Utredningen bedömer också att sänkt avgift för ansökan om till- stånd för kameraövervakning av vilt skulle kunna förbättra över- vakningen av invasiva arters spridning genom allmänhetens försorg. Även om jakt inte är enda sättet att minska viltskador anser ut- redningen att en underlättad användning av åtelkameror ökar möjlig- heten att minska skador från vildsvin. Genom en effektiviserad jakt kan vildsvinspopulationen lättare regleras, och därmed minska de skador som vildsvinen medför. Åtelkameror används för viltinventering av myndigheter och institutioner efter tillstånd från . Användande av åtel- kameror främjar viltförvaltningen genom ökad kunskap om vilt- stammarnas storlek. Fortsatt användning av kameror med tillstånd för viltinventering, särskilt klövvilt, är önskvärt och även möjligt inom dagens regelverk. Dock finner utredningen att ett ersättande av nuvarande tillståndsplikt, med anmälan för åtelkameror i inven- teringssyfte, inte skulle leda till så stora fördelar att de uppfyller de krav som ställs för att undantag ska medges. Sänkt avgift för ansökan om tillstånd för kameraövervakning av vilt skulle dock kunna öka allmänhetens intresse för, och deltagandet i, viltövervakningen. Detta förutsätter att tillstånd ges och att informationen används på ett struk- turerat sätt. Värmekameror är genom sin dåliga bildkvalitet samt höga kost- nader inte ett rimligt alternativ till dagens åtelkameror för jakt- och viltövervakning. finns programvaror, vilka efter modi- fiering skulle kunna användas i syfte att avidentifiera människor som fångats på bild. Sådan teknik kan kanske komma att användas i framtidens åtelkameror till rimliga kostnader. Om det kommer att ske ligger utanför utredningens möjlighet att bedöma. Om sådan programvara installeras i åtelkameror kommer det också att innebära stora förändringar avseende framtidens jakt och vilt- övervakning. kommer sådan användning, tillsammans med ett förenklat regelverk, att kunna leda till att antalet övervaknings- kameror utan tillstånd minskar. I 6.2.1 sammanfattar vi och analyserar sambanden mellan syften och effekter som utfodring av vilt har. I 6.2.2 beskriver och analy- serar vi olika metoder som kan användas vid utfodring för att i 6.2.3 beskriva och analysera de effekter utfodring av vilt kan ha. Utredningens syn på viltförvaltning och utfodring i relation till denna redovisas i 6.2.4. Slutligen analyserar vi i 6.2.5 olika sätt att genom- föra begränsningar av mängden foder som tillförs naturen genom utfodring och i 6.2.6 sammanfattas ett alternativt förslag från delar av expertgruppen. 6.2.1Syften för att utfodra vilt och deras samband. Vi har i avsnitt 3.6 beskrivit varför vilt utfodras. Det finns tre huvud- syften, att stödja, avleda och locka vilt till särskilda jaktplatser. I fortsättningen använder vi begreppet åtla som beteckning för att med foder locka vilt för jakt. Det råder en samsyn om att åtling med en liten mängd foder, är önskvärt ur ett förvaltningsperspektiv. emot råder oenighet om behovet och effekterna av den stödjande och avledande utfodringen. Utplacering av foder på en plats kan ha ett eller flera av de nämnda syftena ovan. Även om utfodringen endast har ett syfte kan den likväl leda till flera olika effekter. Genom att placera ut foder skapas en attraktiv plats för vilt. Där- med blir platsen avledande i relation till andra platser i landskapet. Hur stor den avledande effekten är beror på utfodringsplatsens placering samt tillgång och typ av föda som tillförs. Om endast en liten mängd foder tillförs är den avledande effek- ten mindre än om en större mängd tillförs, eftersom den avledande effekten antas upphöra när fodret är slut. På samma sätt finns en övre gräns då större mängd inte längre ökar den avledande effekten men fortsatt kan fungera som stödjande. Genom att sprida fodertillsatsen och yta kan man öka den tid som viltet tillbringar på foderplatsen. På så sätt kan den avle- dande effekten ökas i förhållande till den stödjande effekten vid en given mängd foder. Den avledande effekten beror också på det tillförda fodrets attrak- tivitet i relation till annan tillgänglig föda. Exempelvis är åkrar med sädesslag i mjölkmognad, liksom bok- och ekollon i skogen, mycket attraktiva i sig. När sådan föda är tillgänglig är det mycket svårt att avleda genom utfodring. Då man tillför foder, om än i små mängder, är sådan tillförsel också stödjande. Den stödjande effekten är liksom den avledande effek- ten beroende av mängden föda. Sammantaget innebär detta att utfodring på en särskild plats i sig har såväl avledande som stödjande effekt oavsett syfte och metod. Mängder och typ av foder, sättet hur det tillförs, samt lokalisering av utfodringsplatsen är avgörande för vilket syfte som främst upp- nås i det enskilda fallet. Vad gäller åtling skiljer sig denna från avledande utfodring efter- som en utfodringsplats inte kan fungera både avledande och som åtel. Då syftet att avleda vilt innefattar att skapa en alter- nativ plats där viltet föredrar att vara, är det direkt olämpligt att jaga vid denna plats. Genom jakt motverkas syftet att skapa en attraktiv plats eftersom viltet utsätts för störningar. Sammantaget finner utredningen att avledande utfodring och åtling har motstående syften och att en och samma plats inte sam- tidigt kan fungera för båda syftena. Däremot kan en plats under olika perioder utnyttjas för de olika syftena. Åtling leder, liksom avledande utfodring, till en stödjande effekt. Avgörande för den stödjande effekten är mängden och kvaliteten på det foder som tillförs. Mängd och kvalitet på foder styr den en- skilde jägaren på sin mark, men en sparsam mängd rekommenderas (se avsnitt 3.6.2). På landskapsnivå kan markägarstrukturen påverka mängden foder som tillförs genom åtling. Ett område med många små markägare, på en given yta, som var och en har en åtel, kan leda till en att större mängd foder tillförs jämfört med om motsvarande yta endast har en markägare. Det finns en uppfattning om att det ibland förekommer kapp- rustning mellan olika åtelinnehavare. Genom att tillföra mer och attraktivare foder kan en markägare försöka locka till sig mer vilt jämfört med grannfastigheterna. I sådana situationer kan åtling leda till en större stödjande än reducerande effekt på grund av den totalt ökade mängden foder. Sammantaget bedömer vi dock att åtling, med liten mängd utplace- rat foder på respektive åtelplats har större reducerande än stödjande effekt på viltet genom förbättrade förutsättningar för jakt. Detta gäller i synnerhet för vildsvin, eftersom åteljakt är den jaktform som leder till flest fällda djur. Denna slutsats styrks också till viss del av SLU:s rapport vilken visar att de som utfodrar vilt skjuter fler vildsvin än de som inte utfodrar vilt (Bilaga 6). Olika viltarter föredrar till viss del olika foderslag. Vissa typer av ensilage attraherar främst hjort och rådjur medan andra typer upp- skattas av såväl hjort och rådjur som vildsvin. Rotsaker, spannmål och frukt uppskattas av de flesta klövviltsarter. Genom att välja typ av foder kan jägaren till viss del styra vilka arter som påverkas. 6.2.2Olika metoder att utfodra Som redovisats i avsnitt 3.6.2 finns olika metoder för utfordring. Principiellt handlar det om att antingen placera ut foder på en foder- plats eller att låta viltet använda sig av särskilt avsatta områden, exempelvis viltåkrar. När det gäller viltåkrar handlar det om främjandeåtgärder i befint- lig miljö. Det är svårt att se att detta kan eller bör regleras. Ett vik- tigt skäl för denna slutsats är att det i princip är omöjligt att avgöra ifall exempelvis gröda såtts i syfte att skördas eller för att gynna vilt. Ett annat skäl är att viltåkrar är den metod som verkar ha störst möjlighet att fungera avledande om de anläggs på rätt sätt. Därmed skulle begränsningar av viltåkrar kunna fungera kontraproduktivt för att minska viltets skador på omgivande marker. När det gäller utfodring på särskild iordningställd plats finns, två olika metoder. Antingen placeras foder ut manuellt på en plats (foderupplag eller foderhäck) eller också används en s.k. foderspri- dare. Vid ett foderupplag tillförs en större mängd foder med längre tids mellanrum jämfört med foderspridare. För vilt innebär det att foder finns i sådan mängd att viltet kan till- godose sitt behov för att därefter vila i skydd eller ägna sig åt andra aktiviteter. Vidare kan foderupplag leda till att andra djur, som t.ex. gnagare, samlas kring denna plats. Om fodermängderna är så stora att de inte hinner konsumeras kan fodret börja ruttna eller mögla och därmed leda till hygienproblem. Typiska foderråvaror som läggs ut på detta sätt är i fallande ordning ensilage, rotfrukter, olika sädesslag, foder- pellets, hö och frukt.