sou · H2B386 · 2014-12-19 00:00:00 — Att man dömer ut ett kostnadsansvar vid sidan av ett straff torde för gemene man framstå som ganska naturligt. Det kan därför hävdas att man får kriminalpolitiken bättre förankrad hos allmänheten, om de som döms för brott får svara för de kost- nader de orsakat än om dessa kostnader via skatterna slås ut på medborgarna i gemen. Det kan av detta skäl argumenteras för att den som döms för brott bör stå en större del av rättgångskost- naderna än vad som är fallet . I detta hänseende föreligger en viss skillnad mellan den som, kanske ofrivilligt, blir indragen i tvist för vilken rättshjälp kan beviljas och den som begår ett brott. Vi förespråkar mot denna bakgrund att återbetalningsskyldigheten för dömda skärps. Systemet ska dock fortfarande vara acceptabelt ur rättvisesynpunkt, enkelt att tillämpa och förutsebart för den enskilde. 39 Se t.ex. prop. 1989/90:71 s. 62. Inte heller får en skärpning inkräkta menligt på betalning av even- tuella skadestånd och böter. När det gäller en skärpning av återbetalningsskyldigheten kan flera alternativ övervägas. Ett alternativ skulle kunna vara att ut- vidga återbetalningsskyldigheten till att omfatta fler poster än vad den gör . Ett annat alternativ skulle kunna vara att införa en miniminivå för återbetalningsskyldigheten för dömda, som alltid ska betalas oavsett ekonomiska, personliga och andra förhållanden. Bör återbetalningsskyldigheten för dömda utvidgas till att omfatta fler poster? Bedömning: Återbetalningsskyldigheten bör inte utvidgas till att omfatta kostnader för muntlig bevisning. Förslag: Återbetalningsskyldigheten för dömda ska utvidgas till att omfatta även salivprov i syfte att göra en DNA-analys av provet för att utreda brottet. Kostnader för muntlig bevisning omfattade den dömdes återbetalningsskyldighet även kostnader för muntlig bevisning. I samband med ikraftträdandet av rättshjälpslag ändrades bestämmelserna så att återbetal- ningsskyldigheten endast kom att omfatta kostnaderna för offentlig försvarare och målsägandebiträde. Frågan är om det finns anledning att återinföra en skyldighet för den dömde att ersätta staten för kostnader för muntlig bevisning. Skälet till att bestämmelserna ändrades i angivet avseende var att de ofta medförde komplicerade och omfattande beräkningar innan återbetalningsskyldigheten kunde fastställas. Vidare hade bestäm- melserna om vilka kostnader rättshjälpsavgifterna skulle beräknas på ändrats till att avse endast kostnaderna för rättshjälpsbiträdet. Det fanns därför anledning att införa samma ordning i brottmål. En fördel med den ändrade ordningen i brottmål angavs vara att en sådan ordning, där ersättning till vittnen och målsägande inte på- verkade den tilltalades återbetalningsskyldighet, också hade den för- delen att vittnesersättningen kunde handläggas utanför rättssalen. Huvudförhandlingen behövde inte belastas med sådana beslut och vittnen och brottsoffer slapp redogöra för sina ekonomiska och andra förhållanden inför parter och åhörare. De nu angivna fördelarna kvarstår. Vi anser därför att kostnader för muntlig bevisning inte ska omfattas av återbetalningsskyldig- heten för dömda. Kostnader för provtagningar och undersökningar En annan fråga att överväga ur statsfinansiell synpunkt är om kost- nader för andra provtagningar och undersökningar vid kroppsbesikt- ning, på samma sätt som kostnad för blodprovstagning, blodunder- sökning, urinprovstagning och urinundersökning, framför allt vissa DNA-prov och undersökningar av DNA,40 bör återbetalas av dömda. DNA-analyser används vid utredning av såväl mängdbrottslighet som grova brott. Frågan har berörts i tidigare lagstiftningsarbeten.41 Då saknades dock beredningsunderlag för att behandla kostnader för sådana provtagningar. En första fråga att ta ställning till när en utvidgning av åter- betalningsskyldigheten övervägs är om en sådan utvidgning bör gälla enbart vissa prover och undersökningar eller om det bör gälla samt- liga prov och undersökningar som kan aktualiseras vid en kropps- besiktning. En kroppsbesiktning kan innefatta en mängd olika prover och undersökningar, t.ex. fingertvätt, salivprov och hudprov. En utgångspunkt bör vara att en utvidgning ska passa väl in i befintligt system och vara enkel att tillämpa. Det ska också vara lätt att fastställa ett enhetligt pris för provet och priset får inte heller vara så högt att det inverkar på skälighetsbedömningen när det gäller återbetalningsskyldigheten. Det prov och den undersökning för vilket återbetalningsskyldighet övervägs bör också vara relativt frekvent förekommande så att en återbetalningsskyldighet får genom- slag i praktiken. Enligt uppgift från () är ett mycket frekvent förekommande prov salivprov, s.k. tops- 40DNA är en förkortning av deoxyribonukleinsyra vilket är det kemiska ämne som bär den genetiska informationen. 2009/10:182 s. 33. ning, i syfte att göra en DNA-analys för att utreda brott. Salivprov används framför allt som ett jämförelseprov. Jämförelseprov från personer kommer så gott som uteslutande in till SKL i form av salivprov. Sådana prov och undersökningar används vid utredning av såväl s.k. mängdbrottslighet som vid utredning av grova brott. DNA-profilerna erhålls med hjälp av en automatiserad analysprocess och DNA-profiler från analyserade jämförelseprov kan sedan använ- das t.ex. för jämförelse mot brottsplatsspår i ett specifikt ärende. Enligt uppgift från SKL var antalet till SKL inskickade salivprov som avser personer misstänkta 2013 cirka 38 000. Antal salivprov har enligt uppgift från SKL ökat. Som jämförelse kan nämnas att antalet var cirka 34 000. av alla salivprov som utförs vid SKL avser personer misstänkta för brott. För brottsutredande uppdragsgivare utanför polisväsendet debiterar SKL en analyskostnad om per prov exklusive moms. Analys av salivprov är en semiautomatiserad högeffektiv process där kostnaden om innefattar hela hanteringen inklusive even- tuell registerhantering och eventuell träffrapport. När det gäller andra undersökningar kopplade till DNA, t.ex. identifiering och säkring av biologiska spår, är kostnaden för dessa inte lika enkel att bestämma. Kostnaden för sådana undersökningar kan, enligt uppgift från SKL, skilja sig åt beroende det tar att handlägga ärendet. Startkostnaden för ett ärende är för en undersökning som innefattar en timmes handläggning och en DNA-analys. Sedan tillkommer timkostnad och analyskostnad efterhand som mer tid och ytterligare analyser tillkommer. Tim- kostnaden är . exklusive moms och . exklusive moms för en DNA-analys av ett biologiskt spår. Priserna skiljer sig därutöver åt för andra typer av kriminaltekniska under- sökningar som genomförs vid SKL. Enligt vår mening talar detta för att en utvidgning av återbetal- ningsskyldigheten enbart bör avse salivprov i syfte att göra en DNA-analys av provet för att utreda brottet. Salivproven är frekvent förekommande och har ett fastställt enhetligt pris. En utvidgning av återbetalningsskyldigheten till att omfatta även salivprov bör inte föranleda svårigheter vid tillämpningen och priset i sig är inte så 42 Information om salivprov hämtad från SKL:s hemsida, . Information har också erhållits genom företrädare för . högt att det inverkar på skälighetsbedömningen vid fastställandet av återbetalningsskyldigheten. Vi föreslår därför att återbetalnings- skyldigheten för dömda utvidgas till att omfatta salivprov i syfte att göra en DNA-analys av provet för att utreda brottet. Det innebär att återbetalningsskyldighet inte kan åläggas för prov tagna enbart i annat syfte än att utreda brottet, t.ex. prov tagna enbart i regi- streringssyfte. Återbetalningsskyldighet för salivprov bör gälla även den som godkänt ett strafföreläggande eller, om förutsättningar föreligger, en ordningsbot, för det fall ett sådant prov blir aktuellt i dessa fall. Det bör i sammanhanger påtalas att det, enligt motiven, inte bör vara aktuellt att ta DNA-prov i de fall där det brott som miss- tanken avser ter sig så bagatellartat att påföljden kan antas komma att stanna vid böter.43 Detta uttalande bör ses mot bakgrund av reg- lerna om registrering av DNA-prov. (se nedan) får nämligen enligt 23 § polisdatalagen innehålla analysresultat endast för personer som genom lagakraftvunnen dom har dömts till annan påföljd än böter eller som har godkänt ett strafföreläggande som avser villkorlig dom. DNA-provtagning och DNA-registerverksamhet i polisiära syften regleras i 28 kap. RB och i 4 kap. polisdatalagen (2010:361). DNA-profiler från skäligen misstänkta personer som är regi- strerade på någon brottsmisstanke i misstankeregistret där fängelse ingår i straffskalan, och som lämnat DNA-prov för analys, regi- streras i utredningsregistret (4 kap. 4 § polisdatalagen [2010:361]). DNA-profiler från personer som finns registrerade i belastnings- registret och som dömts för brott med annan påföljd än böter eller har godkänt ett strafföreläggande som avser villkorlig dom och som lämnat DNA-prov för analys registreras i (4 kap. 2 § polisdatalagen [2010:361]). När en person gallras från belast- ningsregistret gallras personens DNA-profil från , normalt efter avtjänad påföljd. Om det i samband med utred- ning av ett brott har tagits ett prov för DNA-analys, får provet inte användas för något annat ändamål än det som provet togs för (4 kap. 8 § polisdatalagen [2010:361]). Ett prov för DNA-analys som har tagits med stöd av 28 kap. RB, eller på begäran av en annan stat, ska förstöras senast efter det att provet togs (4 kap. 2005/06:29 s. 39. 9 § polisdatalagen [2010:361]). Det är som för register över DNA-profiler (4 kap. 1 § polisdatalagen [2010:361]). Mot angiven bakgrund kan det förekomma att en salivprovstag- ning löpande kan ge upphov till flera registerträffar mot spår från brottsplatser . För att undvika att en dömd person får återbetala kostnader för ett salivprov , om detta åter- används i olika processer, bör ett krav för att återbetalningsskyldig- het för salivprov ska kunna åläggas vara att provet ska ha tagits på den dömde i den aktuella brottsutredningen för utredning av det eller de brott som han eller hon därefter döms för. Återbetalnings- skyldighet kan alltså inte åläggas för salivprov som tagits för utred- ning om annat brott eller som tagits i ett annat sammanhang än det aktuella. Liksom gäller för kostnader för hämtning, blodprovstagning, blod- undersökning, urinprovstagning och urinundersökning bör också kostnader för salivprov endast kunna jämkas enligt 31 kap. 1 § fjärde stycket RB eller om kostnaderna understiger det belopp som anges i 31 kap. 1 § sista stycket RB. Det förutsätts att de rutiner som åklagarna tillämpar när det gäller blod- och urinprovstagning och blod- och urinundersökning kan tillämpas även när det gäller salivprov. Skäl att särskilt ålägga åklagarna en skyldighet att utreda och yrka ersättning för dessa kostnader föreligger därför enligt vår mening inte. Det får också förutsättas att de uppbördsrutiner som domstolarna och Rättshjälps- myndigheten tillämpar när det gäller återbetalningsskyldighet för kostnader för blod- och urinprovstagning samt blod- och urin- undersökning, kan tillämpas även när det gäller salivprov. Bör det införas en miniminivå för återbetalningsskyldigheten för dömda? Förslag: Det belopp som den dömde ska ersätta staten vad avser kostnader för offentlig försvarare och andra biträden får inte understiga . Beloppet som ska återbetalas får dock aldrig överstiga de faktiska kostnaderna. Möjligheten till jämkning av det belopp den dömde ska återbetala ska behållas men jämkning kan endast ske till som lägst minimibeloppet. Bestämmelsen om minimibelopp ska inte gälla om den dömde vid domen inte fyllt . I sådana fall får det belopp som den dömde ska återbetala nedsättas eller efterges, om det finns skäl till det med hänsyn till den dömdes brottslighet eller hans eller hennes personliga och ekonomiska förhållanden. Motsvarande ska gälla när någon begått brott under påverkan av en allvarlig psykisk störning. Vi har övervägt om det finns anledning att införa en viss lägsta nivå för återbetalningsskyldigheten för den som döms för brott. Vad som avses är om det ska införas ett viss minimibelopp som en dömd alltid ska betala tillbaka oavsett brottslighet eller personliga och ekonomiska förhållanden. Avsikten med en sådan regel är att åstad- komma en obligatorisk och enkel återbetalningsskyldighet. Förhåll- andet kan jämföras med regleringen i rättshjälpslagen om att viss egenavgift alltid ska utgå när rättshjälp beviljats. För att rättshjälp över huvud taget ska komma i fråga krävs dessutom att man har betalat rådgivningsavgift. Enligt vår mening har ett kostnadsansvar även vissa kriminal- politiska effekter. Att det döms ut ett kostnadsansvar vid sidan av ett straff torde för gemene man framstå som både naturligt och rättvist. Det kan argumenteras för att den som döms för brott bör stå en större del av rättegångskostnaderna än vad som är fallet och att viss skillnad i detta hänseende bör föreligga mellan åter- betalningsskyldighet vid rättshjälp och återbetalningsskyldighet för den som döms för brott. Det finns en pedagogisk poäng i att en person som döms för brott får betala en högre avgift än den som nyttjar rättshjälp. Vad som ytterligare skulle tala för en sådan lös- ning är förenklingsskäl. Att befintligt regelverk inte används fullt ut beror åtminstone delvis på att regelverket bedöms som svårtill- gängligt. En lösning som innebär att ett visst minsta belopp alltid ska återbetalas ger en betydande förenkling av regelverket. Ett skärpt kostnadsansvar torde också medverka till ett bättre kostnadsmedvet- ande. Mot en skärpning av återbetalningsskyldigheten skulle kunna anföras att en tilltalad inte har möjlighet att avstå från en offentlig försvarare, om domstolen anser att en sådan behövs. I vissa andra länder ingår rätten till en offentlig försvarare ofta som en del i rätts- hjälpssystemet, vilket innebär en möjlighet att avstå från offentlig försvarare om man inte önskar en sådan. I denna del kan anföras att återbetalningsskyldigheten föreligger . En person som mot sin önskan får en offentlig försva- rare förordnad, får alltså återbetala delar av kostnaden för den offentlige försvararen, om förutsättningar härför föreligger. Det förhållandet att en tilltalad inte kan avstå från att få en offent- lig försvarare förordnad för sig utgör inte tillräckliga skäl mot en skärpning av återbetalningsskyldigheten. Mot en skärpning av återbetalningsskyldigheten kan anföras att den ökar risken för att fler ärenden hamnar hos Kronofogde- myndigheten för indrivning. Denna risk har särskilt framhållits från sida. har anfört att betalningsfrekvensen för frivillig betalning hos dömda i brott- mål är förhållandevis låg och att många ersättningskrav överförs till för indrivning. Kronofogde- myndigheten förutspår att den föreslagna skärpningen av återbetal- ningsskyldigheten kommer att innebära att fler personer inte kommer att klara av att fullgöra sin betalning. För en liknande avgift – den till brottsofferfonden – följer de antal indrivningsärenden som avslutas med att skulden betalas en minskande trend hos . Det är troligt att detsamma gäller för återbetalningsskyldigheten för dömda i brottmål. Vi är naturligtvis medvetna om denna risk men finner vid en samlad bedömning att de fördelar en skärpt återbetalningsskyl- dighet medför, inte minst rättspolitiskt och kostnadsmässigt, över- väger. I sammanhanget bör också påpekas att det föreslagits att avgifterna enligt 1 § lagen (1994:419) om brottsofferfond och 5 § lagen (1994:451) om intensivövervakning med elektronisk kontroll ska höjas. Avgiften enligt lagen om brottsofferfond föreslås höjas från till och avgiften enligt lagen om intensivöver- vakning med elektronisk kontroll föreslås höjas från per dag som verkställigheten ska pågå, dock högst för hela verkställighetsperioden, till per dag som verk- ställigheten ska pågå, dock högst för hela verkställig- hetsperioden.44 44 Se promemoria , Höjning av avgifterna till brottsofferfonden, . Dessa avgiftshöjningar kan i realiteten sägas innebära en viss skärpning av återbetalningsskyldigheten. Det bör dock påpekas att höjningarna är högst marginella och inte nämnvärt bör påverka den totala betalningsförmågan hos dömda personer. Därutöver fyller dessa avgifter en helt annan funktion och har ett helt annat syfte än återbetalningsskyldigheten enligt 31 kap. 1 § RB. Avgifterna från fonden används uteslutande i brottsofferfrämjande syfte medan återbetalningsskyldigheten enligt 31 kap. 1 § RB avser återbetalning till staten av vissa kostnader som staten haft i anledning av brott- målet. Beträffande avgiften för intensivövervakning har det ekono- miska fördelar för en fängelsedömd att verkställa straffet utanför anstalt jämfört med i anstalt. Enligt vår uppfattning talar de före- slagna höjningarna alltså inte emot att återbetalningsskyldigheten enligt 31 kap. 1 § RB skärps. Utöver det anförda finns ytterligare argument för att införa en viss lägsta nivå för återbetalningsskyldighet. Vad som avses är det förslag om två timmars gratis rådgivning av advokat som Straff- processutredningen lagt i betänkandet Brottmålsprocessen (SOU 2013:17). Förslaget innebär att den som har åtalats för brott, för vilket åklagaren yrkar en strängare påföljd än böter, som ett led i sitt försvar ska ha rätt till kostnadsfri rådgivning av advokat under maximalt . Förslaget medför att den tilltalade i ett tidigt skede får information om gällande lagstiftning, vad åtalet och rätte- gången innebär och vilka möjligheter han eller hon har att inverka på målets handläggning. För det fall förslaget om gratis rådgivning genomförs, kan det hävdas att än större anledning föreligger för att skärpa återbetal- ningsskyldigheten. Den tilltalade får i dessa fall gratis rådgivning. För det fall en tilltalad trots rådgivningen anser sig behöva offentlig försvarare är det rimligt att kräva en skärpt återbetalningsskyldiget. Vi föreslår alltså att det införs en viss lägsta nivå som en dömd alltid ska återbetala till staten för kostnader för offentlig försvarare. I de fall där t.ex. ett målsägandebiträde eller en särskild företrädare för barn har varit förordnat ska beräkningen ske på grundval av den sammanlagda kostnaden för samtliga biträden (se 8 § lagen [1988:609] om målsägandebiträde och 12 § lagen [1997:997] om särskild före- trädare för barn). Frågan är då vilken nivå en minimiavgift bör ligga på. Vi anser att en rimlig nivå kan vara . Enligt vår uppfattning är en nivå om väl avvägd och inte högre än att frivillig betalning underlättas. En sådan nivå bör inte heller nämnvärt inkräkta på betalning av eventuella skadestånd och böter eller innebära att den dömdes anhöriga drabbas på ett orimligt sätt. I den mån en minimiavgift skulle innebära att den dömde i det enskilda fallet skulle få betalningssvårigheter bör påpekas att måls- äganden i många fall kan få ersättning för skadestånd via försäk- ringar eller brottsskadeersättning. Om Brottsoffermyndigheten betalar ut ersättning uppkommer i och för sig ett regresskrav för myndigheten mot den dömde. Enligt uppgift från Brottsoffer- myndighetens regressavdelning drivs dock en tredjedel av alla de regresskrav rörande brottskadeersättning som staten har mot dömda in. En tredjedel av dem som ådöms att betala skadestånd betalar frivilligt från domen. I många fall underlättas återbetalningen av möjligheten till avbetalningsplaner. Sådana ut- arbetas av såväl som Kronofogdemyndig- heten och . Brottsskadeersättningen och möjligheten till avbetalning begrän- sar alltså effekten av en skärpt återbetalningsskyldighet. Vad som ytterligare bör mildra effekterna av en skärpt återbetalningsskyldig- het är våra förslag om höjning av inkomstgränsen och förändring av avgiftsnivåerna. Dessa omständigheter bör enligt vår uppfattning skapa ett visst ökat betalningsutrymme. För det fall tillämpningen av den skärpta återbetalningsskyldigheten trots detta i praktiken skulle vålla problem i förhållande till utdömda skadestånd, skulle en ändring i förmånsrättsordningen, innebärande att enskilds skade- ståndskrav får en bättre förmånsrätt än statens fordringar, kunna övervägas. Vi har dock inte närmare övervägt en sådan ordning utan nöjer oss med att peka på möjligheten. I sammanhanget bör betänkandet av utredningen om frivillig betalning av brottsskadestånd, Lätt att göra rätt – om förmedling av brottsskadestånd (SOU 2010:1) nämnas. Enligt en undersökning gjord av utredningen döms det ut omkring 35 000 brottsskadestånd genom domar och strafförelägganden. Av dessa bedömer utredningen att en tredjedel av skadestånden betalas frivilligt. Ut- redningen har lagt förslag som innebär att frivillig betalning av alla brottsskadestånd som döms ut genom dom eller strafföreläggande ska underlättas. Det föreslagna systemet ska göra det enkelt att betala och enkelt att få betalt och systemets huvuduppgift ska vara att underlätta förmedlingen av frivilliga skadeståndsbetalningar och ska utgöra en service för parterna. Utredningen har föreslagit att får i uppdrag att agera betalningsförmed- lande organ. Eftersom vi förordat att kopplingen till rättshjälpslagen ska finnas kvar är utgångspunkten att en beräkning enligt den lagen ska ske först. En förutsättning för att minimiavgiften om ska utgå är naturligtvis att kostnaderna för den offentlige försvararen, och eventuella tillkommande biträden, uppgår till eller mer. Följande exempel ges (utgångspunkten för beräkningen är det för- slag till ändringar i rättshjälpslagen som läggs fram i betänkandet). a)Om den dömde har ett ekonomiskt underlag, beräknat enligt rättshjälpslagen, om och den offentlige försvararen tillerkänns ett arvode om , så kommer den dömdes åter- betalningsskyldighet att uppgå till . Detta eftersom den procentsats i rättshjälpslagen som anvisas för det aktuella eko- nomiska underlaget, vilket är av kostnaderna, efter sedvanlig beräkning ger en lägre återbetalningsskyldighet än . Miniminivån slår alltså till i detta fall. b)Om den dömde har ett ekonomiskt underlag, beräknat enligt rättshjälpslagen, om och den offentlige försvararen till- erkänns ett arvode om , så kommer den dömdes åter- betalningsskyldighet att uppgå till (såvida inte skäl för jämkning föreligger, se nedan), detta eftersom miniminivån för den aktuella avgiftsnivån utgör och det framräknade beloppet överstiger men understiger . c)Om den dömde har ett ekonomiskt underlag, beräknat enligt rättshjälpslagen, om och den offentlige försvararen tillerkänns ett arvode om , så kommer den dömdes åter- betalningsskyldighet att uppgå till , dvs. av kostnaderna vilket är den procentsats som anvisas för den aktu- ella avgiftsnivån, såvida inte skäl för jämkning föreligger (se nedan). Eftersom det belopp den dömde ska återbetala i exem- plet överstiger såväl som det för den aktuella nivån före- skrivna minimibeloppet om sker alltså en sedvanlig beräk- ning enligt rättshjälpslagen. d)Om den dömde har ett ekonomiskt underlag, beräknat enligt rättshjälpslagen, om och den offentlige försvararen tillerkänns ett arvode om , så kommer den dömdes återbetalningsskyldighet att uppgå till , dvs. av kostnaderna vilket är den procentsats som anvisas för den aktuella avgiftsnivån, såvida inte skäl för jämkning föreligger (se nedan). Eftersom det belopp den dömde ska återbetala i exemplet överstiger såväl som det för den aktuella nivån före- skrivna minimibeloppet om sker alltså en sedvanlig beräkning enligt rättshjälpslagen. Om det arvode som den offentlige försvararen tillerkänns uppgår till kommer förslaget att innebära att den dömde kommer att få återbetala hela beloppet för försvararen. Den föreslagna minimiregeln om återbetalningsskyldighet förut- sätter naturligtvis att den tilltalade döms enligt åtalet. Om den till- talade frikänns för viss del av åtalet bör återbetalningsskyldigheten viktas mot den del denne döms för.