sou · H2B386 · 2014-12-19 00:00:00 — Någon större skillnad mellan kraven torde inte vara av- sedd, även om det kan argumenteras för att brottmålens särskilda karaktär och det faktum att en tilltalad inte alltid väljer sin försva- rare innebär att uttrycket giltiga skäl medför en något mer generös inställning till byte än uttrycket särskilda skäl. Det återspeglas också av den praxis som redovisat. Vi förordar inte någon ändrad praxis i fråga om byte av offentlig försvarare. För att undvika tveksamheter framledes om detta och om innebörden av en författningsreglerad rätt till byte av offentliga förvarare kan det vara lämpligt att uttrycket giltiga skäl används även fortsätt- ningsvis. Uttrycket giltiga skäl används också redan på flera ställen i , t.ex. i 21 kap. 6 § första stycket RB. Av en bestämmelse om byte av offentlig försvarare bör således framgå att det krävs giltiga skäl för att en begäran om byte av offentlig för- svarare ska bifallas. Någon förändring av nuvarande praxis är inte avsedd. Offentlig försvarare och målsägandebiträde Enligt rättshjälpslagen gäller att om byte av biträde har skett en gång, får nytt byte ske endast om det finns synnerliga skäl. Enligt vad uttryckt i rättsfallet NJA 1995 s. 75 är den tilltalades rätt att själv välja och få byta offentlig försvarare inte obegränsad och utrymmet för att tillåta försvararbyte är av natur- liga skäl normalt mindre i fall där till försvarare förordnats den som den tilltalade själv föreslagit, åtminstone när inte åtgärd eller under- låtenhet av försvararen som varit ägnad att minska den tilltalades förtroende för försvararen påvisas. uttalade vidare att om byte till annan av den tilltalade föreslagen försvarare redan har skett får än högre krav ställas för att giltigt skäl till byte ska anses föreligga och att i regel får också sannolikheten anses vara mindre att den tilltalades önskemål om ett nytt byte verkligen bott- nar i bristande förtroende för försvararen. Fastän stor vikt måste fästas vid att den tilltalade får den försvarare han önskar kan enligt hänsynen till den tilltalades önskemål inte få drivas så långt att konsekvenserna blir orimliga. Hänsyn måste även tas till andra berättigade intressen, särskilt det allmänna intresset av att straffrättsskipningen försiggår på ett tillfredsställande sätt, bland annat så att brottmål, i synnerhet där någon är häktad, blir skynd- samt handlagda. Kravet på synnerliga skäl i rättshjälpslagen innebär att det för att ett ytterligare byte ska medges måste vara närmast omöjligt för biträdet att fullgöra sin uppgift. Det kan vara fråga om att biträdet insjuknat, att en jävsituation har uppstått eller att mycket djup- gående motsättningar har uppstått mellan den rättssökande och biträdet, och som den rättssökande inte kan lastas för. En helhets- bedömning av situationen ska göras där både de motsättningar som finns och orsakerna till dessa beaktas. Skälen mot ett byte väger tyngre ju mer kostnaderna ökar.119 Av den praxis som finns såvitt gäller byte av offentlig försvarare när byte redan skett kan i princip utläsas samma krav som ställs på byte på nytt av rättshjälpsbiträde. Även när det gäller byte på nytt av offentliga försvarare ska en helhetsbedömning av situationen göras där både de motsättningar som finns och orsakerna till dessa ska beaktas. Likaså måste hänsyn även tas till andra berättigade intressen, t.ex. det allmänna intresset av att straffrättsskipningen 1996/97:9 s. 57. Offentlig försvarare och målsägandebiträde försiggår på ett tillfredsställande sätt. Kraven vid byte på nytt av offentlig försvarare kan således anses motsvara de krav på synner- liga skäl som ställs upp i rättshjälpslagen. Mot denna bakgrund föreslår vi att det i lagtexten anges att det krävs synnerliga skäl för byte på nytt av offentlig försvarare. Sammanfattningsvis förordar vi alltså en regel av innebörd att byte av offentlig försvarare får ske bara efter särskilt tillstånd av rätten och att sådant tillstånd får lämnas bara om giltiga skäl före- ligger. Om byte av offentlig försvarare redan skett en gång ska nytt byte få ske endast om det finns synnerliga skäl. Överklagande av beslut om byte av offentlig försvarare överklagas beslut om byte av försvarare med stöd av 49 kap. 5 § punkten 7 RB. Någon ändring såvitt avser möjlig- heten att överklaga beslut om byte av försvarare föreslås inte. Med hänsyn till att vi föreslår en särskild bestämmelse om byte av offentlig försvarare kan det dock vara lämpligt att detta kommer till uttryck även i bestämmelserna om överklagande. Med anledning av detta föreslås ett tillägg i den angivna bestämmelsen som tar sikte särskilt på byte av försvarare. Förslag: En särskild bestämmelse om att ett målsägandebiträde inte utan rättens medgivande får sätta någon annan i sitt ställe vid huvudförhandling ska införas. Uppdraget att vara offentlig försvarare är av personlig natur. Som redovisats tidigare (avsnitt 6.2.5) får en offentlig försvarare inte sätta annan i sitt ställe under huvudförhandling, om inte rätten medger det. Rättens medgivande att sätta annan i försvararens ställe bör inte vara generellt utan avse en viss person, som kan godkännas som offentlig försvarare.120 Även den personen ska uppfylla de krav som anges i 21 kap. 5 § RB. 120 NJA 1943 II s. 285. Offentlig försvarare och målsägandebiträde Även uppdraget att vara målsägandebiträde är av personlig natur. Frågan om substitution av målsägandebiträden regleras i 4 § lagen om målsägandebiträde. Den bestämmelsen hänvisar, såvitt gäller substitution, till 26 § tredje stycket rättshjälpslagen (1996:1619). Enligt den bestämmelsen får ett biträde sätta en advokat eller bi- trädande jurist på advokatbyrå i sitt ställe (substitution) om det inte medför en beaktansvärd ökning av kostnaderna. I övrigt får substitution endast ske efter särskilt tillstånd. Det finns en rad varierande arbetsuppgifter i uppdraget som målsägandebiträde. Uppgifterna kan variera beroende på målets karaktär och på målsägandens behov. Det är viktigt att målsägande- biträdet är väl kvalificerat och väl förtrogen med de frågor som kan uppkomma så att processen kan genomföras på det för målsägan- den bästa sättet. Vi har förordat (avsnitt 6.6.2) att det för de allvar- ligaste brotten, t.ex. vissa sexualbrott, alltid bör förordnas advokat som biträde. Det är ytterst en rättssäkerhetsfråga att uppdrag som målsägandebiträde hanteras av erfarna advokater. För att säkerställa att endast för det särskilda uppdraget lämp- liga personer förordnas som målsägandebiträde bör, på samma sätt som gäller för offentliga försvarare, rättens tillstånd krävas för sub- stituton vid huvudförhandling. Om en sådan bestämmelse införs kan rätten i det enskilda fallet göra en bedömning av om det är lämpligt att substitution sker med någon som inte är advokat. En given utgångspunkt i kvalificerade mål är att brottsoffret vid huvud- förhandlingen ska biträdas av en advokat och inte av någon som inte är lika erfaren och kvalificerad. Vi föreslår därför att det införs en särskild bestämmelse i lagen om målsägandebiträde som innebär att rättens tillstånd ska krävas i samtliga fall av substitution av målsägandebiträden vid huvudför- handling. I vissa fall krävs medgivande från rätten vid byte av målsägandebiträde. Någon ändring av den praxis som utbil- dats i dessa fall är inte avsedd. Därutöver har det från vissa håll gjorts gällande att det är ett problem att en del advokater åtar sig så många uppdrag som måls- ägandebiträde att det är en förutsättning att substitution sker för att uppdragen ska kunna genomföras. Substitution sker i dessa fall oftast till en biträdande jurist på samma advokatbyrå som den advokat som förordnats till målsägandebiträde. Som tidigare anförts är ett uppdrag att vara målsägandebiträde av personlig natur och Offentlig försvarare och målsägandebiträde det är viktigt att målsägandebiträdet, i vart fall i de mer kompli- cerade målen, är väl kvalificerat. Utgångspunkten måste vara att den som förordnas som målsägandebiträde, och som därmed be- dömts lämplig för uppdraget, också är den som ska företräda måls- äganden genom hela rättsprocessen. Det är av vikt för förtroendet för rättsväsendet att målsäganden, som kanske särskilt begärt ett visst biträde, så långt möjligt företräds av det förordnande biträdet genom processen. Eftersom utvecklingen går mot allt större och mer komplicerade mål kan det, när det gäller sådana större mål, vara svårt för såväl domstolen som den offentliga försvararen och målsägandebiträdet att överblicka och planera tidsåtgång, förhandlingsdagar och liknande. Det kan hävdas att utvecklingen mot större mål kräver att en mer praktisk aspekt anläggs på frågan om substitution, dvs. att större mål förutsätter en mer generös inställning från domstolarnas sida till substitution. Det handlar i slutändan om en respekt för var- andras roller och uppdrag. Det är dock viktigt att understryka att när substitution blir aktuell bör utgångspunkten vara att substi- tutionen sker med någon som är lika kvalificerad och lämplig som det förordnade målsägandebiträdet. Enligt direktiven ska vi överväga om inkomstgränsen för rättshjälp i någon mån bör justeras samt om rättshjälpsavgifterna bör höjas. I direktiven anges vidare att särskild hänsyn i dessa avseenden ska tas till personer i en ekonomiskt utsatt position. Vi har tillfrågats om vi, utöver vad som framgår av direktiven, kan se över frågan om en mindre justering i 19 § rättshjälpslagen. Våra slutsatser i denna fråga redovisas i avsnitt 7.6.8. Avsnittet inleds med en kortare bakgrund kring relevanta bestäm- melser. Därefter följer en genomgång av gällande rätt samt en redo- visning över statens kostnader för rättshjälpsbiträde. Avsnittet av- slutas med våra överväganden och förslag. Den ursprungliga rättshjälpslagen (1972:429) (rättshjälps- lag) trädde i kraft . Innan lagens ikraftträdande lämnades statlig processuell rättshjälp i form av fri rättegång i mål och ären- den vid domstol samt genom offentlig försvarare i brottmål enligt . Fri rättegång kunde beviljas den som inte hade ekonomiska förutsättningar att betala de kostnader som kunde upp- komma i rättegång vid domstol. Rätten till rättshjälp har alltid begränsats av att den rättssökan- des inkomst inte får överstiga ett visst belopp. Tanken har varit att de som själva kan stå för sina processkostnader ska göra det medan de som har det sämre ställt ska kunna få bistånd av staten. Vidare har tanken varit att den rättssökande, efter förmåga, ska bidra till sina kostnader för rättshjälpen. Hur den andel som den rättssökande själv skulle stå för har räknats ut har varierat men utgångspunkten har alltid varit den rättssökandes ekonomiska förhållanden. Den nya rättshjälpslagen (1996:1619) (rättshjälpslag) trädde i kraft . Lagen innebar en hel del nyheter i förhållande till tidigare rättshjälpssystem. Bland annat gjordes rätts- hjälpen subsidiär i förhållande till rättsskyddet i privata försäk- ringar, vilket innebär att rättshjälp inte beviljades den som hade en rättsskyddsförsäkring som täckte den angelägenhet för vilken rätts- hjälp sökts. Som regel kunde inte heller den som borde ha haft en sådan försäkring få rättshjälp om det inte fanns särskilda skäl. Grundtanken med det nuvarande rättshjälpssystemet är enligt förarbetena1 att behovet av ekonomiskt bistånd till rättsligt biträde vid tvist i första hand ska tillgodoses på annat sätt än genom statlig rättshjälp. Statens hjälp bör bara ges när det verkligen behövs. Om behovet tillgodoses genom rättsskydd i försäkring ska statlig rätts- hjälp inte utgå. har hemförsäkringarna innehållit rättsskyddsmoment. års reform kunde en rättssökande få både rättsskydd och rättshjälp i samma angelägenhet. Genom att undvika att sådan dubbel ersättning utgick kunde en betydande besparing av statens medel åstadkommas. Tanken var inte att införa någon allmän förpliktelse att vara för- säkrad. Bland annat därför infördes en regel om att den som borde haft en försäkring endast kunde få rättshjälp om det fanns särskilda skäl. Genom regeln skulle man täcka in dels dem som var försäk- rade i övrigt men som valt bort rättsskyddsmomentet och dels dem som levde under så ordnade och goda förhållanden att de hade möj- lighet att försäkra sig. Kravet att teckna rättsskyddsförsäkring skulle inte ställas på personer som hörde till de ekonomiskt svaga och utsatta grupperna och som av ekonomiska eller andra orsaker inte kunnat försäkra sig. Man kunde enligt regeringen inte anse att dessa grupper borde försäkra sig.2 1996/97:9. 1998/99:9 s. 100. Rätten till rättshjälp enligt rättshjälpslag var kopplad till basbeloppet enligt lagen (1962:381) om allmän försäkring. Den som hade en beräknad årsinkomst som översteg åtta gånger basbeloppet kunde då inte komma ifråga för rättshjälp. I samband med änd- ringar 1983 upphävdes kopplingen till bas- beloppet, bl.a. av besparingsskäl, och inkomstgränsen bestämdes till ett fast belopp, . Det förutsattes att inkomstgränsen i stället skulle omprövas allteftersom förändringar i penningvärdet motiverade det. Någon sådan omprövning skedde dock inte förrän genom en rättshjälpsreform . Då höjdes inkomstgränsen från till sju basbelopp,3 dvs. räknat bas- belopp. Den nya rättshjälpslagen (1996:1619) trädde i kraft . Lagen innebar en hel del nyheter i förhållande till tidigare rättshjälpssystem. Viktigast var att rättshjälpen blev subsidiär i för- hållande till rättsskyddet i privata försäkringar. I den nya rättshjälpslagen knöts rätten till rättshjälp på nytt till en fast gräns, . Detta innebar en sänkning av inkomst- gränsen från till . En sänkning av inkomst- gränsen ansågs ligga i linje med synsättet att den som reder sig själv inte ska belasta statskassan.4 Hur stor del av befolkningen som varit berättigad att få rätts- hjälp har varierat över tiden. Vid införandet av rättshjälps- lag angavs att med de nya reglerna skulle fortfarande över 80 pro- cent av befolkningen kunna få rättshjälp. Det framhölls att målet för rättshjälpen bör vara att ge bistånd till den som inte annars skulle ha möjlighet att ta till vara sina rättsliga intressen men att staten däremot inte bör bidra till kostnader som en rättssökande själv har ekonomisk förmåga att stå för.5 I sammanhanget poäng- terades att gränsen inte fick sättas så lågt att rättshjälpen bara kom att beröra de allra sämst ställda.6 Det ansågs rimligt att anknyta till bestämmelserna om den s.k. skiktgränsen eller brytpunkten, dvs. den inkomstgräns där en skattskyldig ska betala statlig inkomst- 1987/88:73. 1996/97:9 s. 108. 1996/97:9 s. 108. 1996/97:9 s. 108. De som hade inkomster som översteg brytpunkten ansågs ha förmåga att betala s.k. värnskatt. Dessa borde enligt förarbetena också ha förmåga att stå för sina egna rättsliga kostnader utan bi- drag från staten.7 För att undvika att lagen skulle komma att behöva justeras allt- för snart sattes gränsen strax över brytpunkten, dvs. Mot bakgrund av att den äldre rättshjälpslagens bestämmelser om beloppsgränser som var kopplade till en andel av ett basbelopp ansågs komplicerade och svårhanterliga föreslogs att den nya lagens gränsvärden borde uttryckas i siffror. Förslaget mötte kritik. Ett sådant förslag innebar att gränsen behövde justeras mot bakgrund av förändringar i penningvärdet. Förslaget genomfördes dock efter- som det ansågs att bestämmelserna blev mer lättillgängliga om lagens gränsvärden uttrycktes i siffror i stället för som ett visst antal bas- belopp eller en viss andel av basbeloppet. Det var inte heller givet att gränserna alltid borde följa penningvärdets förändringar men det måste självfallet bevakas att beloppet justerades om penningvärdets förändringar eller andra faktorer gav skäl till detta.8 I förarbetena till den nya rättshjälpslagen angavs att det, vid en inflation på , borde räcka med en granskning var femte år.9 Genom en lagändring höjdes inkomstgränsen för rätt till rättshjälp från till . Som skäl för denna höjning angavs dels att den s.k. skiktgränsen i skatterättsliga sammanhang kommit att överstiga inkomstgränsen, dels att den genomsnittliga inkomstökningen uppgått till 2,5–, vilket innebar att färre människor kunde komma ifråga för rättshjälp än då rättshjälpslagen beslutades.10 Regeringen uttalade på nytt att en justering av inkomstgränsen inte borde göras alltför ofta och att ett lämpligt riktmärke kunde vara att en översyn gjordes , även om det kunde finnas anledning att frångå detta.11 Vidare sades att en höjning, mot denna bakgrund, borde ske med viss marginal.12 Eftersom de tidi- gare avgiftsgränserna fastställdes med utgångspunkt från det tidi- 1996/97:9 s. 108. 1996/97:9 s. 108 f. 9SOU 1995:81 s. 178. 1998/99:10 s. 9 f. 1998/99:10 s. 8 f. 1998/99:10 s. 8 f. gare gällande gränsvärdet för rätt till rättshjälp fanns det anledning att se över om även avgiftsgränserna borde justeras. Något under- lag för en sådan justering fanns dock inte för änd- ringen av gränsvärdet. Vid samma tillfälle infördes bestämmelser om att en underårigs avgifter skulle grundas på den underåriges egna ekonomiska förhåll- anden och att underåriga skulle kunna befrias helt från rättshjälps- avgift och rådgivningsavgift. Vid införandet av rättshjälpslag infördes också ett avgifts- system som byggde på att rättshjälpstagarna fortlöpande borde bi- dra till kostnaderna för rättshjälpen. Rättshjälpsavgiften skulle beräk- nas som en viss procentuell andel av ersättningen till rättshjälps- biträdet. rättshjälpslag finns sex avgiftsnivåer. Den rätts- sökandes ekonomiska situation ska vara avgörande för vilken pro- centuell andel av kostnaderna som denne ska betala. Avgiften ska betalas till biträdet allteftersom kostnaderna uppstår. I förarbetena till lagen sägs att det finns flera skäl till att den rättssökande bör betala en avgift för rättshjälpen.13 Framför allt medverkar avgiften till att hålla rättshjälpskostnaderna på en rimlig nivå och att ge parterna en likvärdig processekonomisk situation. Avgiftssystemet bör vara utformat så att rättshjälpstagaren blir med- veten om vilka kostnader som uppstår i ärendet och göra denne intresserad av att hålla dessa kostnader nere på samma sätt som den som själv betalar sina kostnader. Om rättshjälpstagaren betalar samma avgift oavsett vilka kostnader som uppstår får han eller hon inte något sådant intresse. Avgifterna får dock inte sättas så högt att de innebär ett hinder för människor att ta till vara sin rätt. Ett av syftena med det nya avgiftssystemet var alltså att den rättssökande skulle bli kostnadsmedveten. Avgiftssystemet konstruerades därför på det sättet att den rättssökande alltid skulle bidra med åtminstone någon del av kostnaderna. ändrades systemet för beräkning av rättshjälps- avgift så att det blev förmånligare för dem som beviljades rättshjälp. 1996/97:9 s. 159 f. Detta gjordes genom en justering av de gränsvärden som gällde för beräkning av rättshjälpsavgiften. Ändringen innebar att fler perso- ner skulle hamna i ett lägre intervall och därmed få en lägre rätts- hjälpsavgift. Sedan rättshjälpslagens tillkomst hade den genomsnitt- liga löneökningen i varit . Många rättssök- ande hade därigenom passerat den tidigare gränsen för rätt till rättshjälp vilket var en av orsakerna till att inkomstgränsen vid en lagändring 1999 justerades uppåt. Många rättssökande hade också passerat en gräns till ett högre avgiftsintervall och därmed fått en högre avgift än tidigare, vilket var ett av skälen för att överväga om även de olika intervallerna för rättshjälpsavgift borde justeras. Vid lagändringen gjordes en mindre justering som innebar att den som hade lämnat rådgivning fick rätt till ersättning från staten i samtliga fall där nedsättning av rådgivningsavgiften hade skett. flyttades rätten att överklaga beslut som fattas av domstolar och andra myndigheter angående bl.a. ersättning av all- männa medel till rättsliga biträden från till Justitie- kanslern. Skälet till att rätten att klaga på dessa beslut överflyttades var bl.a. att roll gentemot domstolarna och verkets övriga myndigheter förändrats vilket innebar att allt mindre tid och resurser kunde avsättas för att utöva talerätten. Syftet med att ta bort talerätten från ansvarsområde var alltså att öka effektiviteten i den statliga granskningen av ersättningsbeslut m.m. I samband med överflyttandet av talerätten gavs Justitiekanslern också rätt att överklaga beslut om ersättning m.m. i större utsträck- ning än hade haft.14 2004/05:41. Bestämmelser om allmänna förutsättningar för rättshjälp finns i 6 § rättshjälpslagen (1996:1619). I 6 § stadgas att rättshjälp får beviljas en fysisk person vars ekonomiska underlag enligt 38 § inte över- stiger . Bestämmelsen innehåller också särskilda regler för beviljande av rättshjälp till dödsbo. Den som beviljats rättshjälp ska betala en rättshjälpsavgift vilken utgör en viss procentuell andel av ersättningen till rättshjälpsbiträdet. Avgörande för vilken procentuell andel som ska betalas är den rätts- sökandes ekonomiska situation – det ekonomiska underlaget. Hur en rättssökandes ekonomiska underlag ska beräknas anges i 38 § rättshjälpslagen. Av paragrafen följer att med ekonomiskt underlag avses den rättssökandes beräknade årsinkomst sedan hän- syn tagits till underhållsskyldighet, förmögenhetsförhållanden och skuldsättning. Om den rättssökande bidrar till underhållet av barn ska den beräknade årsinkomsten minskas med för varje barn, dock högst . Är den rättssökandes betalningsförmåga väsentligen ökad eller nedsatt på grund av förmögenhetsinnehav eller skuldsättning eller annan särskild omständighet, ska den beräk- nade årsinkomsten jämkas genom att skäligt belopp läggs till eller dras ifrån. Närmare bestämmelser om hur det ekonomiska underlaget ska beräknas meddelas av regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer. har med stöd av 5 och 6 §§ rättshjälps- förordningen (1997:404) gett ut föreskrifter om beräkning av eko- nomiskt underlag när en fysisk person söker rättshjälp (4–11 §§ DFVS 2012:15)15. Föreskrifterna innehåller dels anvisningar om hur årsinkomsten ska beräknas, dels hur förmögenhetsinnehav och skuld- sättning ska beaktas. Nivån har, som tidigare angetts, gällt sedan år 1999.16 Då höjdes beloppet från som gällt sedan rättshjälpslagens ikraftträdande . 15DVFS 2013:7; föreskrifter om ändring av föreskrifter (DVFS 2012:15) om rättshjälp. 16Lag (1999:63) om ändring i rättshjälpslagen (1996:1619), Prop. 1998/99:10, bet. 1998/99:JuU6, rskr. 1998/99:132. stiftningsärendet i samband med höjningen att målet för rätts- hjälpen bör vara att ge rättshjälp till dem som annars inte skulle ha möjlighet att ta till vara sina rättsliga intressen. Det var enligt utskottet inte rimligt att statens begränsade resurser skulle använ- das för bidrag till en mindre krets som får anses ha förmåga att själv stå för sina rättsliga kostnader. I ärendet behandlades en motion med förslaget att det inte skulle finnas något inkomsttak alls för rättshjälpen. Motionärerna angav att redan de grundkrav som gällde för att få rättshjälp i de allra flesta fall innebar goda möjligheter att stävja missbruk av systemet och överutnyttjande. Utskottet ställde sig inte bakom kravet utan angav att det måste finnas en gräns för hur generöst systemet ska vara. Det är den rättssökandes ekonomiska förhållanden för ansökan om rättshjälp som är avgörande. Det saknar betydelse för bedömningen att den rättssökande genom ekonomiska trans- aktioner har förändrat sin ekonomi så att det ekonomiska under- laget understiger gränsvärdet för rättshjälp när saken prövas i över- instansen (BN 70/75). Om den rättssökandes ekonomiska förhåll- anden ändras under ett ärendes handläggning kan det medföra att rättshjälpen ska upphöra (se 32 § fjärde punkten rättshjälpslagen) eller att rättshjälpsavgiften ska jämkas uppåt eller nedåt (se 24 § rätts- hjälpslagen). I 23 § rättshjälpslagen finns bestämmelser om rättshjälpsavgift.