sou · H2B335 · 2014-06-04 00:00:00 — Utredningen kan inte se att det är en motiverad skillnad att ha ytterligare krav på ställande av säkerhet för vattenverksamheter och bestämmelsen i 9 kap. 3 § LSV bör därför upphöra att gälla. Bestämmelsen i 9 kap. 4 § LSV gör det möjligt för mark- och miljödomstolen att, innan en ansökan om vattenverksamhet lämnas in, förordna en sakkunnig för undersökning av en fastighet som förberedelse för en vattenverksamhet. Bestämmelsen är hämtad från 22 kap. 5 § VL. En reglering som hör samman med denna är bestämmelsen i 28 kap. 3 § MB om rätt till tillträde för bl.a. planerad verksamhet. Den bestämmelsen fanns tidigare i 22 kap. 4 § VL. kan alltså besluta om att någon bereds tillträde till annans fastighet. Enligt 28 kap. 1 § MB har en myndighet och den som på myndig- hetens uppdrag, t.ex. en sakkunnig, utför ett arbete rätt till tillträde till fastigheter m.m.47 Det som tillkommer genom regleringen i 9 kap. 4 § LSV är alltså mark- och miljödomstolens möjlighet att i ett förberedande skede förordna en sakkunnig. Möjligheten att förordna en sakkunnig i pågående mål finns genom regleringen i LOMM. I 4 kap. 1 § LOMM hänvisas till . Där finns regler om sakkunniga i 40 kap. RB. Utredningen har också, som ett förtydligande, föreslagit att en ny bestämmelse om sakkunniga införs i 3 kap. 8 § LOMM. För ett ärende enligt 9 kap. 4 § LSV gäller dock reglerna i ärendelagen. Genom en hänvisning i 25 § ärendelagen gäller i och för sig 40 kap. RB även vid tillämpning av ärendelagen, men endast i fråga om bevismedel. Att i ett ärende som inleds i syfte att få en sakkunnig förordnad använda 40 kap. RB framstår inte som en gångbar lösning. Det får därför anses tveksamt om en sakkunnig utan specialregeln i 9 kap. 4 § LSV kan förordnas i ett domstols- ärende. Frågan är om en sådan bestämmelse behövs för vattenverksamhet. Någon motsvarighet finns inte för miljöfarlig verksamhet, men 47 m.fl., (, Zeteo), kommentaren till 28 kap. 1 §. Lagen med särskilda bestämmelser om vattenverksamhet däremot förekommer liknande situationer. T.ex. undersöknings- koncession för att leta efter mineralfyndigheter är i sig ett för- farande som kräver tillstånd enligt MB. Ett alternativ, om möjligheten behöver finnas kvar, är att motsvarande undersökning beträffande vattenverksamhet före en tillståndsansökan ges in ska betraktas som ett ansökningsmål som tas upp i A-listan. Utredningen anser dock att den reglering som finns i 28 kap. MB bör vara tillräcklig för att lösa de allra flesta situationer som går att förutse. Bestämmelsen i 9 kap. 4 § LSV bör därför kunna utgå. Bestämmelsen i 9 kap. 5 § LSV gör det möjligt för att förordna en besiktningsman för att utreda om en anläggning har kommit till i laga ordning, dvs. att tillståndplikt enligt MB eller äldre lag har iakttagits, eller är av laga beskaffenhet, dvs. har utförts i enlig- het med dom eller beslut enligt MB eller äldre lag. Kostnaderna för besiktningen ska betalas av den som har begärt besiktningen. För- skott kan krävas av besiktningsmannen. Besiktningsmannens utlåtande har inte någon rättsverkan i sig utan är endast ett bevis- medel som senare kan användas i en rättegång om bortskaffande av anläggningen m.m. I en sådan rättegång får anläggningens ägare självfallet åberopa den bevisning han vill som motbevisning mot besiktningsmannens utlåtande. Om besiktningen leder till att talan väcks om borttagande av anläggningen eller om ändring av denna eller om skadestånd på grund av anläggningen är besiktningskostnaden att anse som en kostnad för bevisningen i målet. Anläggningsägaren kan alltså, om han förlorar målet, enligt om rättegångskostnad för- pliktas att betala den kostnaden.48 Motsvarande reglering fanns även i VL. Det första stycket är hämtat från 18 kap. 4 § VL och det andra från 20 kap. 12 § VL. För miljöfarlig verksamhet fanns en motsvarande bestämmelse i 43 § ML. Den återfinns nu i 26 kap. 22 § MB och är tillämplig på all verksamhet enligt balken. Bestämmelse gäller den som bedriver en verksamhet som kan befaras medföra olägenheter för människors 48 , lagen (1998:812) med särskilda bestämmelser om vattenverksamhet (. 2011, Zeteo), kommentaren till 9 kap. 5 §. Lagen med särskilda bestämmelser om vattenverksamhet hälsa eller miljön eller den som annars är skyldig att avhjälpa olägenhet från en sådan verksamhet. Denne är skyldig att utföra de undersökningar av verksamheten och dess verkningar som behövs för tillsynen. Om det är lämpligare får tillsynsmyndigheten i stället besluta att en sådan undersökning ska utföras av någon annan och utse någon att göra undersökningen. För det fall någon annan utses ska verksamhetsutövaren eller den avhjälpningsskyldige ersätta kostnaderna för undersökningen. Eftersom regleringen i 26 kap. 22 § MB uttryckligen endast tar sikte på utredningar av intresse för tillsynen, kan möjligen argumenteras för att bestämmelsen i 9 kap. 5 § LSV är något mer vidsträckt. Emellertid är det svårt att se att har anledning att gå längre än vad tillsynen kräver och det är också utifrån detta uppdrag det är av intresse för myndigheten att undersöka om anläggningen är laglig eller inte. Bestämmelsen gäller både verksam- hetsutövare och annan som är skyldig att avhjälpa skada eller olägen- het. Därigenom omfattas både den som utövar vattenverksamhet och den som endast är ansvarig för en anläggnings underhåll m.m. Utredningen bedömer att regleringen i 26 kap. 22 § MB är tillräcklig och att 9 kap. 5 § LSV därför kan utgå. Bestämmelsen i 26 kap. 22 § MB ger dessutom verksamhetsutövaren eller anläggningens ägare möjlighet att själv presentera utredningen. Bestämmelsen i 9 kap. 6 § LSV reglerar fördelning av vatten mellan flera grundvattentäkter för husbehovsförbrukning. Vad som avses med husbehovsförbrukning framgår av kommentaren till 11 kap. 11 § punkten 1 MB. Tvister om fördelning enligt denna paragraf ska prövas av mark- och miljödomstol efter ansökan om stämning, se 7 kap. 2 § 14 LSV.49 Det har framförts till utredningen att bestämmelsen inte tillämpas. Dessutom finns möjlighet för mark- och miljödomstolen i förekommande fall att besluta om bildandet av en samfällighet för att lösa dylika problem. Någon ytterligare reglering av frågan 49 , lagen (1998:812) med särskilda bestämmelser om vattenverksamhet (. 2011, Zeteo), kommentaren till 9 kap. 6 §. Lagen med särskilda bestämmelser om vattenverksamhet bedömer utredningen inte finns eller är nödvändig. Bestämmelsen kan därför utgå. Enligt 9 kap. 7 § LSV ska mark- och miljödomstolen föra en för- teckning över vattenverksamhet inom domsområdet (vattenbok) i den utsträckning som regeringen föreskriver. Bestämmelsen är hämtad från 22 kap. 8 § VL. fanns den i 12 kap. 1– 2 §§ ÄVL. Av 8 § FVV framgår att mark- och miljödomstolens förteckning över vattenverksamhet inom domsområdet ska föras i en miljöbok i vilken en vattenbok ska ingå. bemyndigas att meddela föreskrifter om miljöboken. Någon lagreglering av domstolarnas skyldighet att föra miljö- bok finns alltså inte, utan detta sker endast i förordning. Vatten- boken ingår enligt 8 § FVV i miljöboken. Mot denna bakgrund kan inte utredningen se att skyldigheten att föra vattenbok dessutom måste regleras i lag och 9 kap. 7 § LSV kan därför utgå. Markavvattningsföretag, s.k. herrelösa dammar och andra vatten- anläggningar som inte underhålls och där ansvarsförhållandena avseende löpande underhåll och vidtagande av andra åtgärder är oklara har lyfts fram som ett problem av tillsynsmyndigheten. Skälet till detta är bl.a. att myndigheten inte vet till vem eller vilka ett förbud eller ett föreläggande ska riktas. Utredningen har därför fått i upp- drag att analysera om det finns behov av att klargöra ansvars- fördelningen för vidtagande av åtgärder och föreslå de regeländringar som analysen föranleder. Analysen ska omfatta fastighetsägarens ansvar för s.k. herrelösa dammar inom dennes fastighet. I uppdraget ingår inte att se över de bestämmelser i 4 kap. MB som skyddar vissa vattenområden. 10.2Generellt om underhållsansvaret enligt MB Huvudregeln är att den som äger en vattenanläggning, t.ex. en damm eller ett vattenkraftverk, också är den som enligt 11 kap. 17 § MB har ansvar för anläggningens underhåll. Ett föreläggande eller förbud ska alltså riktas mot anläggningens ägare. För att ansvaret för anläggningens underhåll ska överföras till annan krävs att ägaren av vattenanläggningen överlåter den till annan, river ut den eller att ett förordnande av domstol meddelas enligt 11 kap. 20 § MB. Ett förordnande enligt nämnda paragraf överför bara under- hållsskyldigheten, inte äganderätten, se avsnitt 10.2.3 nedan. Jämför också avsnitt 3.7.1 angående underhållsskyldigheten enligt MB. utredningar och förarbeten har lyft fram övergivna vattenanläggningar som ett problem i . Flertalet av dessa övergivna anläggningar utgörs av dammar, bl.a. för sågverk, kvarnar och flottning. Eftersom dammarna har övergivits är det ofta svårt att finna ägare som har ansvaret för sådana anläggningar.1 Enligt vad som framförts till utredningen utgörs övergivna vatten- anläggningar till stor del av anläggningar i avlysta flottleder. Utredningen har därför ägnat dessa ett särskilt avsnitt, se avsnitt 10.3. Vattenanläggningar, t.ex. kraftverk och kvarnar, utgör fastighets- tillbehör och är därmed en del av fast egendom enligt 2 kap. 1 § JB. Detta förutsätter dock att anläggningen är uppförd för stadig- varande bruk och att den ägs av fastighetsägaren. Om anläggningen utgör ett fastighetstillbehör följer den med som en del av fastigheten vid överlåtelser. Fastighetsägaren är i dessa fall även ansvarig för underhållet och underhållsansvaret överförs till köparen vid en eventuell överlåtelse. En anläggning som är uppförd med stöd av en särskild rättighet är däremot inte fast egendom. Om vattenanläggningen i stället har uppförts med stöd av en särskild rättighet, t.ex. tvångsrätt enligt 28 kap MB, ägs den av rättighetshavaren som också är underhållsansvarig. Det faktum att anläggningen ägs av annan än fastighetsägaren medför att den är lös egendom och alltså inte utgör fastighetstillbehör. Vad som kan utgöra en särskild rättighet utvecklas nedan. Av bestämmelsen i 11 kap. 17 § MB följer att underhållsansvaret för en anläggning som är uppförd med stöd av en särskild rättighet åligger rättighetshavaren även efter det att rättigheten upphört. Underhållsansvaret kan endast upphöra om domstolen med stöd av 11 kap. 20 § MB förordnar att ansvaret ska gå över på någon annan. Detta gäller även i de fall äganderätten har övergått till fastig- hetsägaren, se mer om detta i avsnitt 10.2.1. När tillstånd till drift av vattenkraftverk ges ska domstolen ange i domen till vilken fastighet rätten att tillgodogöra sig vattnet ska vara knuten, strömfallsfastighet. Genom detta förordnande blir anläggningen ett fastighetstillbehör till strömfallsfastigheten. Det gäller även i de fall rätten att tillgodogöra sig vattnet knutits till en annan fastighet än den där anläggningen är belägen. Både tillståndet och anläggningen följer strömfallsfastigheten om den överlåts till annan.2 Det innebär att en ny ägare till strömfallsfastigheten övertar såväl ägandet som underhållsansvaret för anläggningen. 1997/98:45 del 2 s. 139. 2Naturvårdsverket rapport 5126, Tillsyn över vattenverksamhet, s. 8. 10.2.1Vattenanläggning uppförd med stöd av en särskild rättighet Om en vattenanläggning uppförts med stöd av en särskild rättighet eller inte är således centralt när det kommer till att avgöra vem som har ansvar för underhållet av en vattenanläggning. Vad som avses med en särskild rättighet framgår inte av förarbetena till vare sig VL eller MB. Tvångsrätter meddelade med stöd av MB samt sådana servitut som meddelas med stöd av 7 kap. 2 § andra stycket FBL omfattas av begreppet. Dessa bestämmelser är särskilt avsedda för vatten- verksamhet. Därutöver torde även rättighet som gällt till förmån för allmän farled och gruvföretag utgöra sådana rättigheter för vilka det skulle kunna komma i fråga att underhållsansvaret stannar på rättighetshavaren.3 Om anläggningen uppförs med stöd av äganderätt eller en särskild rättighet avgörs vid tillståndsprövningen. För att få tillstånd till vattenverksamhet krävs att sökanden har rådighet över det vatten som omfattas av ansökan. Det innebär att sökanden ska visa att hon eller han har en i tiden obegränsad rätt till vattnet. Rådigheten måste alltså grundas på äganderätt, tvångsrätt, eller en i tiden obegränsad servitutsrätt eller tomträtt. Utredningen har i avsnitt 4.2.12 föreslagit att rådighet inte längre ska vara en processförutsättning. Förslaget innebär att domstolen inte längre ska pröva frågan om rådighet och i vad mån brister i detta avseende utgör hinder för prövningen av ansökan. Verksamhetsutövaren eller anläggningens ägare måste fortfarande lösa frågan om faktisk rådighet genom antingen äganderätt eller annan särskild rätt till vattnen såsom t.ex. tvångsrätt eller servitut. I fråga om underhållskyldighet för en vattenanläggning är de särskilda rättigheterna därför fortfarande av intresse. Av 28 kap. 10 § MB framgår de vattenverksamheter för vilka tvångsrätt kan förordnas. Den som erhåller tvångsrätt, den s.k. rättighetshavaren, blir inte ägare till den del av fastigheten där anläggningen uppförs eller verksamheten bedrivs, men är självfallet 3 SOU 1977:27 s. 216. ägare till den anläggning som uppförs. Anläggningen i fråga utgör alltså lös egendom och rättighetshavaren som äger denna är underhållsansvarig. När behovet av tvångsrätt upphör finns det ingen skyldighet för rättighetshavaren att ta bort anläggningen. Av bestämmelsen i 28 kap. 10 § tredje stycket MB följer i stället att anläggningar som har uppförts med stöd av tvångsrätt tillfaller fastighetsägaren om de inte har förts bort från det att behovet av tvångsrätt upphörde. Däremot framgår uttryckligen av 11 kap. 17 § MB att rättighetshavarens underhållsansvar inte övergår till fastighetsägaren även om äganderätten gör det. Underhållsskyldigheten kvarstår till dess att skyldigheten har förts över på någon annan enligt 11 kap. 20 § MB. Rättighetshavaren har med stöd av 28 kap. 11 § MB rätt att nyttja annans mark för att utföra underhåll på sin anläggning. Detta möjliggör för rättighetshavaren att utföra underhåll även om äganderätten till anläggningen övergår till fastighetsägaren. I stället för tvångsrätt enligt 28 kap. 10 § MB kan servitut avseende vattenverksamhet bildas genom fastighetsreglering med stöd av 7 kap. 2 § andra stycket FBL. Servitut kan endast bildas med stöd av de skäl som framgår i 28 kap. 10 § MB. En förutsättning är att tillstånd enligt 11 kap. MB för verksamheten har meddelats eller att det är uppenbart att varken allmänna eller enskilda intressen skadas genom verksamhetens inverkan på vattenförhållandena. Ett servitut enligt 7 kap. 9 § FBL får ändras eller upphävas endast om åtgärden inte medför olägenhet av någon betydelse för verksamheten. Byggnader och anläggningar som uppförs med stöd av ett sådant servitut blir fastighetstillbehör till den härskande fastigheten. Även befintliga byggnader och anläggningar på den tjänande fastigheten kan genom beslut av lantmäterimyndigheten göras till fastighetstillbehör för den härskande fastigheten enligt 7 kap. 14 § FBL. Med viss reservation för att rättsläget inte är alldeles klart torde för sådan anläggning gälla detsamma som för anläggning uppförd med stöd av tvångsrätt, nämligen att den härskande fastigheten har på sig att ta bort anläggningen och om så inte sker tillfaller anläggningen den tjänande fastigheten utan lösen, jfr 14 kap. 13 § JB. Av allmänna rättsgrundsatser följer dock att ägaren av den härskande fastigheten i vissa fall kan bli skyldig att utge ersättning för markens återställande trots att anläggningen tillfaller ägaren av den tjänande fastigheten utan lösen. Detta gäller speciellt fallet då anläggningen inte representerar något värde utan enbart medför kostnader för rivning och bortförande.4 Av bestämmelsen följer även att marken ska återställas i tjänligt skick av ägaren till den härskande fastig- heten om anläggningen tas bort. Underhållsansvaret för anläggningarna bör på samma sätt som för rättighetsinnehavare av tvångsrätt åligga den härskande fastigheten. Enligt utredningens uppfattning innebär det att underhållsansvaret även för anläggningar som är uppförda med stöd av servitut enligt FBL inte kan upphöra på annat sätt än som anges i 11 kap. 20 § MB, dvs. genom att underhållsskyldigheten överförs genom ett förordnande av domstol. Detta kräver som redan nämnts att en ansökan om utrivning är föremål för domstolens prövning. 10.2.2Särskilt om ansvaret för allmänna flottledsanläggningar , åar och bäckar har långt in använts som flott- ningsleder för timmer. För att underlätta flottningen byggde man flottningsdammar, rensade vattendragen från stenblock och för- stärkte stränderna med stockar och stenar. I förekommer det inte längre någon flottning av betydelse. Utredningen har emellertid informerats om att vattenanläggningar i avlysta allmänna flottleder är sådana anläggningar som i många fall anses övergivna och för vilka det är svårt att hitta någon ansvarig. I utgör av alla dammar i länet flottningsanläggningar i avlysta allmänna flottningsleder. Vissa av dessa används för andra syften än flottning, bl.a. elproduktion. Enligt 1 kap. 5 c § flottningslagen utgör bl.a. anläggningar som har utförts eller övertagits från någon annan för inrättande, utvidgning eller förbättring av en allmän flottled allmän egendom. Så länge flottning bedrivs i leden, förvaltar flottningsföreningen anläggningarna och svarar för underhåll och drift. När den allmänna flottleden har 4 NJA II 1972 s. 398. avlysts och flottningsföreningen möjlighet för en särskilt utsedd förvaltare att ta i anspråk behållning hos flottningsföreningen och att därmed vidta behövliga åter- ställningsåtgärder, se 8 kap. 82 och 82 a §§ flottningslagen. I fråga om ansvaret för anläggningar i nedlagda eller avlysta flottleder lämnar vare sig tidigare lagstiftning i ÄVL, VL eller nuvarande bestämmelser i eller flottningslagen något klart besked. Anordningarna i en flottled antas vara allmän egendom bara så länge flottleden utgör ett allmänt kommunikationsmedel. Tanken på att staten skulle vara ägare till anläggningarna efter det att flottleden har avlysts eller att markägaren skulle åläggas ett ansvar har avvisats av i tidigare lagstiftningsarbete.5 I stället har uppfattningen varit att flottledsanläggningar saknar ansvarigt rättsubjekt efter det att flottleden avlysts. Förvaltarens ansvar omfattar endast att med de medel som finns vidta behövliga underhållsåtgärder och kan inte utöver det anses vara ägare eller underhållsansvarig för anläggningar i flottningsleden. Det sagda innebär enligt utredningen att anläggningar i en avlyst flottled saknar såväl ägare som underhållsansvarig. För sådana anläggningar finns däremot regler som möjliggör för företrädare för det allmänna och enskilda personer att ta bort anläggningarna. I 14 kap. 3 § första stycket VL fanns en möjlighet för förvaltaren, staten, kommun, vattenförbund eller skadelidande att få tillstånd av att ta bort en anläggning som tillhört flottleden med rätt att fritt förfoga över den. Bestämmelsen ska fortfarande tillämpas i fråga om allmänna flottningsleder och vad som sägs om ska i stället gälla mark- och miljö- domstolen, se 16 § första stycket 5 MP. Alla anläggningar som hade uppförts för flottleden omfattas av bestämmelsen. Med rätt att fritt förfoga menas att äganderätten övergår till den som erhåller tillståndet.6 Anläggningen kan även med stöd av 14 kap. 3 § fjärde stycket VL övertas av en fastighetsägare vars fastighet skulle skadas av att anläggningen i flottleden tas bort. Övertaganden kan även avse anlägg- ningar som är belägna på annans fastighet. Övertas anläggningen med äganderätt får den nye ägaren även underhållsansvaret. 5Se bl.a. prop. 1969:104 s. 20 och 36. 1981/82:130 s. 560. Den som har fått tillstånd att bortskaffa flottledsanläggning enligt 14 kap. 3 § första stycket VL är inte skyldig att betala ersättning för andra skador än sådana som uppkommer i samband med arbetena med bortskaffandet, se 9 kap. 11 § tredje stycket VL och 16 § första stycket 3 MP. Skador på annans egendom till följd av bestående ändringar i vattenförhållandena eller förlust av en förmån som någon har åtnjutit till följd av anläggningens existens ersätts alltså inte.7 Det innebär att skyldigheten att ersätta skador vid utrivning är mer begränsad vid utrivning av flottledsanläggningar där ansvaret har tagits över av någon av dem som räknas upp i 14 kap. 3 § första stycket VL än vid utrivning av andra vattenanläggningar. 10.2.3Övertagande av underhållsansvaret enligt 11 kap. 20 § MB Som redan nämnts kan underhållsansvaret för en vattenanläggning bara överföras till annan genom ett förordnande enligt 11 kap. 20 § MB. Bestämmelsen infördes ursprungligen i 14 kap. 2 § VL. I förarbetena till VL konstaterades att det fanns bestämmelser om övertagande av underhållsansvar för vattenanläggningar i avlysta flottningsleder och att motsvarande bestämmelser även behövdes för andra typer av vattenanläggningar. föreslog införandet av en bestämmelse om övertagande av underhållsansvaret för vattenanläggningar, men konstaterade helt enkelt att det i vissa fall inte gick att hitta någon underhållsansvarig. ansåg att underhålls- ansvaret för en vattenanläggning som har uppförts med stöd av en rättighet inte kan övergå på fastighetsägaren. Ju som har gått från det att rättigheten tillskapades och anläggningen tillkom, desto svårare kan det vara att finna dess innehavare. Samma problematik kan uppstå om en rättighetshavare har trätt i likvidation eller gått i konkurs. Avsaknaden av en underhållsansvarig för anläggningen skulle dock enligt inte hindra angelägna insatser för att tillgodose intressen som är beroende av att anläggningen underhålls eller att den rivs ut såsom allmänt fiskeriintresse eller allmänna miljö- eller hälsovården, men även 7 , Vattenlagen med kommentar, 1984, s. 151. enskilda intressen kan beröras därav. föreslog därför att det i VL skulle införas regler om möjlighet för Kammarkollegiet att föra talan om ett tillstånds förverkande om anläggningen hade övergivits eller dess underhåll allvarlig för- summats. I samband med talan om ett förverkande skulle tillstånds- myndigheten även kunna förordna, om ägaren inte fullgjorde vad som hade ålagts honom eller någon för anläggningen ansvarig inte fanns, att åtgärderna i stället på ägarens bekostnad skulle få utföras av annan vars rätt var beroende därav. På så sätt skulle t.ex. staten, kommun, vattenförbund eller enskild fastighetsägare kunna få utföra sådana utrivnings- eller återställningsåtgärder som hade föreskrivits genom förordnandet om utrivning såväl då känd ägare inte fullgjorde skyldigheten som då det inte fanns något rättssubjekt som var ansvarigt för anläggningen. Ersättning kunde sedan återkrävas av anläggningens ägare, om denne blev känd först i efterhand. konstaterade dock att kostnaderna i många fall skulle komma att stanna på den som har utfört åtgärderna. framförde även att en avhållande faktor för det allmänna att ingripa i angelägna fall kunde vara bristande tillgång på erforderliga medel för ändamålet men att det emellertid var önskvärt att kostnadsfrågan inte blev avgörande i sådana fall. I syfte att möjliggöra för samhället att ingripa i fråga om övergivna anläggningar infördes en bestämmelse om övertagande av underhållsansvaret i 14 kap. 2 § VL samt bestämmelser om för- verkande av tillstånd i 15 kap. 5 § VL. Enligt sistnämnda bestäm- melse kunde Kammarkollegiet föra talan om förverkande av tillstånd till ett vattenföretag bl.a. när ett vattenföretag övergivits eller underhållet allvarlig försummats eller när tillstånd att inverka på vattenförhållandena inte har utnyttjats under längre tid.9