sou · H2B36 · 2014-02-13 00:00:00 — I lite mer än hälften () av misshandelsbrotten som rapporteras i NTU (Brå 2013a) uppger informanterna att förövaren var helt okänd, i en knappt tredjedel av fallen var förövaren bekant och i av fallen var det en närstående person. Relationen till förövaren skiljer sig dock åt vad gäller kön. För våldsutsatta kvinnor är det vanligast att gärningspersonen är en bekant (), medan männen i en majoritet av fallen uppger att gärningspersonen var helt okänd (). Våldets könade karaktär är också synligt vad gäller de platser män och kvinnor utsätts för våld. I brottsofferundersökningar, som exempelvis NTU, presenteras grovt sett tre olika typer av vålds- platser eller arenor: bostaden, arbetet/skolan och allmän plats. Den vanligaste brottsplatsen vid misshandel är allmän plats, därefter följer arbetet/skolan. Misshandelsbrott som ägt rum i hemmet anges i minst utsträckning (Brå 2013a). Platsen för våldet skiljer sig mellan könen. De flesta män () utsätts för våld på allmän plats av obekant person, medan kvinnor främst utsätts för misshandel på arbetsplatsen () eller i hemmet () där gärningsmannen är bekant med kvinnan (2013a, jfr Estrada 2008). Kriminalstatistik och brottsofferundersökningar visar samman- taget på våldsbrott som ett i hög grad könat fenomen. Män är i klar majoritet vad gäller personer misstänkta för olika former av vålds- brott. Män är också vanliga offer för olika former våldsbrott, framför allt våldsbrott utövade av en okänd person på allmän plats. Kvinnor utsätts för våld i bostaden och i skolan eller på arbets- platsen i högre utsträckning än män. Våld i bostaden utgörs framför allt av våld i nära relationer, men också direkt våld mot barn. Våld i arbetslivet drabbar framför allt yrkesgrupper som arbetar med övervakning, handel samt vård och omsorg. Våld på allmän plats sker i samband med nöjeslivet och utövas framför allt mellan obekanta eller ytligt bekanta (Brå 2013a). Att skilja på våldet som sker på gatan, arbetsplatsen/skolan och hemmet är dock inte helt enkelt och våld som oftast relateras till en arena kan också ske på annan plats. Exempelvis ses våld i nära relationer som prototypen för det våld som sker i hemmet, men det kan också ske när paret befinner i det offentliga, som i samband med nöjesliv eller i skolan (Gottzén & Korkmaz 2013). Våld som hänförs till gatan är framför allt våld som sker i offentliga miljöer, ofta i relation till nöjesliv men också i andra sammanhang. Det kan röra sig om interpersonellt våld, som exempelvis rån och överfall mot individ, men också om kollektivt våld i samband med idrottsevenemang och demonstrationer. Att män är överrepresenterade när det handlar om våld och vålds- brott är dock inte hela bilden. Det finns också skillnader mellan män. Det är framför allt unga män som är överrepresenterade. Tillgänglig information från kriminalstatistik och brottsoffer- undersökningar visar på att unga män är överrepresenterade både som förövare och offer. Denna andel minskar sedan med ålder (Brå 2012b). Med andra ord är risken högre att en ung man utför ett våldsbrott än att en vuxen man gör det, och ju äldre mannen blir desto mindre risk är det att han använder (kriminellt) våld. Tabell 3 visar på att män i åldrarna 16–är mer utsatta för såväl miss- handel, allvarlig misshandel, hot och sexualbrott än någon annan åldersgrupp. av männen i åldern 16–uppger att de varit utsatta för misshandel. I åldersgruppen 25–är det , i åldersgruppen 45–är det , och bland de som är är det uppger att de varit utsatta för misshandel. Sammantaget var ungas utsatthet för våld 2011 två till så hög jämfört med i gruppen 35–och tre till fyra gånger så hög jämfört med i gruppen 45–(Ungdoms- styrelsen 2013). 16–24 år 25–44 år 45–64 år 65–79 år Källa: NTU. En annan dimension som är viktig att diskutera i relation till vålds- brott är betydelsen av ursprung. Den Nationella folkhälsoenkäten, NFH, som genomförts redovisar utsatthet för fysiskt våld i relation till en rad variabler (). NFH visar på att en stor andel av män och kvinnor med icke-nordisk bakgrund uppger att de varit utsatta för fysiskt våld. Stickley och (2010), som beräknat faktorer kopplade till våldsofferskap i enkäten visar på att ungefär dubbelt så många män med icke-nordisk härkomst som med svenskt ursprung var offer för våld åren 2004–2007. Denna över- representation stöds av enkätstudien om brott, som genomförs med elever i årskurs 9 vart annat år. Där fram- kommer att killar med invandrarbakgrund är mer utsatta än killar utan invandrarbakgrund (Brå 2013c). 2011 uppgav av killarna med invandrarbakgrund och av de utan invandrarbakgrund att de varit utsatta för grovt våld (tabell 4). Källa: Brå 2013c. Män med utländsk bakgrund är alltså överrepresenterade som offer för våldsbrott. De är också överrepresenterade vad gäller utövande av våld (Hällsten, Szulkin & 2013, Estrada 2007, 2006). Personer födda i ett annat land är 2,5 gånger överrepresenterade bland misstänkta för brott jämfört med personer födda i med två svenskfödda föräldrar. Överrepresentationen är större för grova vålds- brott som mord och våldtäkt. Överrepresentationen för personer födda i med två utlandsfödda föräldrar är omkring 2 gånger (Brå 2005). Överrepresentationen innebär dock inte att det finns tydliga kulturella mönster i brottstyper med avseende på etnicitet (Estrada 2007, s. 37) eftersom de allra flesta våldsbrott trots allt begås av ung- domar med helsvensk bakgrund. Forskare påpekar snarare att över- representationen främst är kopplad till att barn och unga med utländsk bakgrund växer upp under relativt sett mer ogynnsamma ekonomiska och sociala förhållanden. När statistiken kontrolleras gentemot socioekonomiska faktorer sjunker överrepresentationen vad gäller våldsbrott avsevärt och en stor del av återstående överrepresen- tationen kan förklaras utifrån individuella orsaker samt i viss mån av diskriminering (Hällsten, Szulkin & 2013, 2006). Det är således främst socioekonomiska faktorer snarare än etnicitet eller utländska bakgrund i sig som förklarar överrepresentationen (Hällsten, Szulkin & 2013, Estrada 2007, 2010, 2006). 5 Våld mot andra män Svensk forskning om mäns våld mot andra män utifrån ett genus- perspektiv är inte särskilt omfattande. Den forskning som finns är främst kriminologisk och fokuserar på överfallsvåld och rån (t.ex. 2003, Burcar 2005) men också mäns väg bort från kriminalitet (t.ex. Bäcklin, 2013). Flera studier har fokuserat på hur ungdomar talar om våld (t.ex. 2008, 2009, 2012, 2003, 2011). Det finns förhållandevis lite forskning om mäns kollektiva våld (se dock Radman 2013). Svenska studier som undersöker attityder – framför allt ungas attityder – till våld är relativt samstämmiga (t.ex. 2003, 2011). På ett övergripande plan ses mäns våld som visserligen moraliskt problematiskt, men också som något relativt accepterat. En fokusgruppsstudie med högstadieungdomar visar exempelvis på att det ses som normalt för killar att slåss, utifrån logiken att det är så killar är konstituerade (2003). Det är fel och dumt att killar slåss, men inte kon- stigt eller kontroversiellt på det sätt som tjejers våld uppfattas. Killar förväntas i större utsträckning att slå tillbaka än tjejer efter- som de innerst inne vill ge igen om de blir attackerade. Det uppfattas som naturligt att ge igen och inte bara ta emot våld. Liknande resonemang synliggörs i en avhandling om ungas tal om våld och bråk, som bygger på individ- och gruppintervjuer med ett 40- tal gymnasieungdomar (2011). Ungdomarna i studien sammankopplar våld primärt med män och manlighet. Ungdomsbråk ses synonymt med killars våld och det är framför allt killar som anses utöva våld. Detta våld utförs inför tjejer där killar försöker framstå som stora, starka och oövervinnerliga, riktiga män. Våld antas vara något som ger killar hög status, som de gärna framhäver och skryter om, även om de blivit besegrade och skadade. helgens bråk beskrivs som vardagligt, ständigt närvarande och komiskt. I redogörelser om hur ungdomsbråken startar beskrivs våldet som att ha en trivial kärna i det att de framställs kunna uppstå ur småsaker och situationens karaktär. finns en rad anledningar att starta bråk, som exempelvis ritualiserade föro- lämpningar (om t.ex. klädstil), skitsnack och ryktesspridning, närmande mot partner (t.ex. att ha stött på ens tjej), puttas eller titta snett samt överträda territoriella gränser. Dessa handlingar ses som legitima anledningar för att utöva våld (2011). I högstadie- och gymnasieungdomars tal om våld framkommer alltså en rad olika regler för när, hur och mot vem våld kan utövas. Liknande former av regler återkommer i diskussioner om det som ibland kallas för hederskodex, vilket utgör de outtalade normer som många män på landets anstalter följer och som reglerar kriminellas relationer och beteende. En del av koden handlar om vem som är möjlig att gola på och inte, det vill säga vem man får avslöja för polisen. Generellt är grupplojalitet överordnat och man får därför inte berätta om andras kriminella aktiviteter, inklusive om våld (Fondén 2007). Koden rör också vilka former av våldsbrott som anses godtagbara. I en studie med män som genomgår behandling för att utövat fysiskt våld i nära relation refererar män med kriminell bakgrund till hederskoden, vilket kan sammanfattas i att inte slå kvinnor, barn och djur (Gottzén 2012, s. 152). Det är utifrån denna logik framför allt pedofiler och våldtäkts- män som man kan gola på (2012). Pedofilen är en moralisk kategori som säger något om den som utför dessa typer av brott, men framför allt säger den mycket om de som pratar om pedofilen och hur de uppfattar sig själva. Pedofilen står för den rena ondskan som hotar samhället, han är en paradoxal randgestalt som står utanför rättsordningen men som är oumbärlig eftersom han utgör en relief till det normala (2012, s. 142). Hederskodex blir då en del av det civiliserade samhällets ordning. Genom att peka ut pedofilen som ond är det också möjligt för kriminella att lyfta fram sig själva som hjältar eller beskyddare av kvinnor och barn, som något av ett medborgargarde ställda att skydda de våldsutsatta genom att gola eller, ännu hellre, utöva våld mot pedofilen. Hederskodex kan alltså sägas uttrycka en hierarki av kategorier i relation till kön och ålder där personer med överordnade makt- positioner (dvs. män) inte bör utöva våld mot dem med lägre positioner (t.ex. kvinnor och barn), men där det är legitimt att utöva våld mot personer i samma maktposition (t.ex. män). kvinnor blir utifrån koden ett illegitimt inslag i maskulinitets- görandet, medan män som slår andra, onda män snarare står på det godas sida i sitt försvarande av kvinnor (Gottzén 2012). Detta gör att män som förgriper sig på kvinnor och barn hamnar lägst i rang bland fängelsekunder och kriminella, och riskerar att utsättas för andras våld. Hederskodex reglerar mäns våld genom att betona en patriarkal maskulinitet där män förväntas skydda svagare individer – bland annat kvinnor – och därmed inte använda våld mot dem. Däremot är det möjligt och ibland statushöjande att utöva våld mot andra män. Pedofilen och kvinnomosshandlaren kan alltså användas som en retorisk figur för att hävda sin moraliska överlägsenhet och framstå som en hjälte. Positionen som hjälte förefaller vara viktigt även när män talar om sitt våld gentemot andra män. För att kunna inta en sådan hjälteposition kan en man som utövat våld mot andra män exempelvis påpeka att han aldrig börjar ett bråk, att han alltid slåss mot större män och mot värdiga motståndare, samt att han använder minimalt våld men får maximal effekt (2008). Våld – vare sig det utövas mot kvinnor eller andra män – handlar ofta om relationer mellan män. Våld och tal om våld mot andra män tycks vara något män samsas kring och som kan utgöra en resurs för att såväl få högre status som att skapa sociala band med andra män (jfr Hearn & ). I en nätverksstudie om genus och våldsbrott visar (2003) på att brotten till stor del begås killar med killar och tjejer med tjejer. Även vålds- offret tenderar att vara av samma kön som förövaren. Detta pekar på att våld och brott verkar kunna används för att hantera könade statushierarkier. Men våldsbrott tycks inte främst vara en resurs för att iscensätta kön i relation till det motsatta könet, enligt (2003), utan för att iscensätta maskulinitet i relation till andra män. Våld tycks alltså ha en homosocial funktion. Homo- socialitet skapas på en mängd olika sätt, exempelvis genom jargong, homosocialt begär, identifiering, bekräftelseritualer (Meuser 2004) och smakdistinktioner (Gottzén 2013b). Det kan också skapas genom våld. Ett exempel på relationen mellan våld och homosocialitet är huligankulturen. I en studie som bland annat bygger på intervjuer med aktiva och före detta så kallade firmakillar beskriver Aage Radman (2013) huliganism som en paradgren i genusuppvisning (s. 79). Informanterna ser sig själva som försvarare av en traditionell maskulinitet och värdesätter tuffhet, hårdhet och fysisk styrka där en riktig huligan har ballar och inte är en vekling. Livet handlar om att festa, bli full och att njuta av fotboll med andra män. Dessa värden ställs i motsatts till flickvänner, arbete och vardagsliv som inte anses ge livet någon mening. Gemenskapen och grupptillhörigheten är viktig – huligankulturen handlar till stor del om lojalitet, brödraskap, statushierarkier och att offra sig själv för ett högre mål. Den gemensamma faktorn för gemenskapen är våldet. Liksom med skolungdomar och kriminella män återfinns också här en rad oskrivna regler kring våldet, vilka också reglerar grupptillhörigheten. Firmorna har ett självpåtaget våldsmonopol och endast de får slåss i klubbens namn. De är också kritiska till våld på och runt arenan, i stället sker uppgörelserna på andra platser. Om våldet missbrukas, det vill säga om man ger sig på kvinnor eller vanliga supportrar, betraktas mannen som feg, omanlig och han riskerar att utestängas från gruppen. Ett annat exempel på hur våld kan få en homosocial betydelse är (2009) studie om killars våld i skolan. Hon menar att våldshandlingar kan utgöra ett gemensamhetsskapande kitt och ett sätt att skapa samhörighet. Detta våld utgörs av upprepade våldshandlingar i form av hårdhänta klappar, lättare knytnävsslag, knuffar och hot som ofta är framförda ironiskt eller skämtsamt. Denna typ av våld bekräftar vänskapsband mellan killar som inkluderas i högstatusgrupper. De killar som inte ingår i gemen- skapen utsätts inte för samma skämtsamma provokationer. De flesta mobbningspraktiker kan förstås som våld och det främst är flickor som utsätts för detta våld. I och (2003) kvantitativa studie om verbal aggression och fysiskt våld i årskurs 6 och 8 uppger ungefär hälften av eleverna att någon annan elev har sagt något elakt eller obehagligt till dem vid åtminstone ett tillfälle under det senaste läsåret. av flickorna och av pojkarna sa att de blivit utsatta för någon form av fysiskt våld vid minst ett tillfälle under det senaste läsåret. Det är främst pojkar som utsätter flickor och andra pojkar för verbal aggression och fysiskt våld. I en kvalitativ studie undersöker och hennes kollegor (2007) verbal aggression och hur det används i könsrelaterad identitetskonstruktion i högstadiet. De menar att sexuellt orienterade verbala aggressioner hjälper killar att skapa sig själva som tuffa, vilket ses som en central komponent i maskulinitetsnormer bland eleverna, medan att vara trevlig ses som en feminin egenskap. De populära pojkarna, som stod för de mesta av de verbala aggressionerna, fick sällan skulden utan deras trakasserier sågs som skämt. I stället fick de stökiga killarna oftast skulden. Internationell forskning har visat på att mobbning och trakasserier ofta skapas utifrån föreställningar om kön. Homosexualitet och avvikande könsmässigt beteende nedvärderas och kan ses som ett upprätthållande av maskulina och heterosexuella normer (2011). Medan sexuella trakasserier mot kvinnor handlar om att uppvisa heterosexuell maskulinitet, kan sexistiska trakasserier mot män handlar om reglerandet av kvinnors feminitet och det som uppfattas som homosexuellt eller åtminstone bögigt beteende (2003). En mindre kvalitativ undersökning visar på att sexistiska trakasserier är relativt normaliserat bland unga män och att det kan vara svårt att som kille identifiera sig själv som utsatt. Att identifiera sig själv som utsatt för sexuella trakasserier kan få negativa konsekvenser för killens maskulina status och innebära uteslutning ur kamratgemenskapen (2012). 5.5Män som våldsoffer – att hantera offerstatus Brottsoffer och förövare beskrivs ofta med schablonmässiga bilder. Ett idealt brottsoffer, ett brottsoffer som väcker sympati, beskrivs ofta som icke ansvarig för våldet och – inte minst – svagt och skyddsvärt. Förövaren beskrivs då i stället som offrets kontrast, som moraliskt förkastlig, stark och ensam ansvarig för det som hänt (1986). Med tanke på den binära logik som kön tenderar att förstås utifrån, där mjukhet, passivitet, maktlöshet och svaghet ofta har setts som manlighetens motsatts (Kimmel 1994) är det kanske inte konstigt att män är tveksamma till att identifiera sig som offer för våldsbrott (2003). Detta får konsekvenser för hur manliga offer för våldsbrott förstår och beskriver sig själva. Utifrån intervjuer med unga män som fallit offer för misshandel och rån, visar (2005) hur män balanserar mellan å ena sidan presentera sig själva som offer och å andra framstå som Detta görs bland annat genom att framställa sig själva som offervärda, att våldet de utsatts för skiljer sig från normalt våld, genom att nedtona sina skador, och motstå andras uttryck för sympati (Burcar & 2009). Detta balanserande synliggörs också i männens berättelser om hur de polisanmält överfallet (Burcar 2013). De påpekar då sin självkontroll och lugn i situationen, visar på att det var svårt att anmäla eller att det inte var deras val att anmäla, samt att de inte försöker få sympati genom att vända sig till polisen – i alla fall inte när det gäller dem själva. De vill å ena sidan inte beklaga sig som de inte vill att deras ovanliga erfarenheter inte ska gå obemärkta förbi. Burcar (2005) menar att männen framhäver sin brottsofferstatus men motsätter sig en offeridentitet, de tar avstånd från den passivitet som offerstatus generellt innebär. Som nämnts ovan är unga män med utländsk bakgrund över- representerade vad gäller våldsbrott, både som offer och förövare. utför ungdomar med helsvensk bakgrund de allra flesta våldsbrott och invandrares överrepresentation bör förstås utifrån klassrelaterade aspekter snarare än etnicitet (Estrada 2007, 2010). Det finns således ingen självklar koppling mellan invandrare och våld. visar forskning på att unga mäns våld ofta rasifieras. När gymnasieungdomar talar om bråkmakare är det framför allt invandrar- killar som anses utöva våld (2011). På samma sätt samman- kopplar unga män som utsatts för våldsbrott brottsling med invandrare (Burcar 2012). De beskriver invandrarkillar åter- kommande som mer våldsamma än svenskar. Svenska killar ses som mjuka och ställs i kontrast till våldsamma otyglade invandrarkillar som är livsfarliga och utövar grövre brottslighet. Invandrarkillar ses som mer brutala, stökiga, oförmögna att följa regler och behöver lära sig hur det är att leva i ett demokratiskt land. Ett annat sätt som våldsbrott rasifieras är genom att våld beskrivs att framför allt ske i vissa områden, områden som oftast sammankopplas med invandrare (2011). Dessa områden kan sägas bli stigmatiserade och ses som mer våldsamma och farliga än andra (svenska) områden och de män som kommer från dessa områden pekas ut som farliga eller problematiska (Hammarén 2008). Schablonbilden av den aggressiva unga invandrarkillen kan också bekräftas och utmanas av de utpekade själva. itet behöver förstås utifrån den underordnade position män från vissa områden tilldelas. Sexism, aggressivitet och språkbruk kan ses som strategier för att hantera det stereotypa utpekandet och distansera sig från den svenska manlighet och gemenskap man upplever sig utesluten från (Hammarén 2008, 2007). Nära associerat till rasifieringen av våldsbrott är hatbrott, det vill säga våld mot hbtq-personer, antireligiöst våld, samt våld av rasistiska eller främlingsfientlig karaktär. Omkring tre fjärdedelar av hatbrotten utförs av män. Merparten av hatbrott har rasistiska eller främlingsfientliga företecken (Brå 2013d). En kvalitativ studie med svarta ungdomar (15–) visar på att rasistiska kränkningar och trakasserier har ett tydligt samband med föreställningar kring maskulinitet och feminitet (Kalonaityté et al , Kawesa 2009). Trakasserierna kan handla om rasifierat språkbruk, kränkningar av fysisk och personlig integritet, samt särskiljande behandling. De unga männen i studien uppger att de återkommande misstänkliggörs för brottsligt, farligt eller våldsamt beteende, medan de unga kvinnorna upplever att de ofta betraktas som sexuellt tillgängliga. Män anser sig kunna ta sig vissa friheter med kvinnor med afrikansk bakgrund som de inte annars hade gjort med andra kvinnor. Utöver dessa stereo- typa handlingar har informanterna också erfarenheter av vålds- handlingar som explicit hänförs till deras hudfärg, som exempelvis olaga hot och misshandel med rasistiska motiv på offentliga platser. Men hatbrotten begås även i mer familjära miljöer och uppkommer inte sällan av att informanterna hävdar sin rätt. Författarna menar att det verkar finnas ett samband mellan att ha en afrikansk bakgrund, inneha en auktoritetsposition eller hävda sina rättigheter till rättvis behandling och bemötas med våldsamt hat (Kalonaityté et al , s. 30). Näst efter hatbrott av främlingsfientlig karaktär är hatbrott mot hbtq-personer vanligast (Brå 2013d). I en tidig studie undersöker (1999) 850 brottsofferberättelser från homosexuella män och kvinnor, som beskriver om, när, av vem och varför homo- sexuella är offer på grund av sin sexuella läggning. Studien visar att en fjärdedel hade upplevt vad de tolkar som hatbrott. Fler män än kvinnor är rädda för att bli utsatta. I av fallen var angriparen en man, och i av fallen en ung person (15–25 I en uppföljningsstudie har andelen som upplevt sig utsatta för homofobiska hatbrott ökat markant (Tiby 2004, 2010). I den rapporterar av kvinnorna och av männen att de har varit utsatta. Ökningen beror delvis på lägre svarsfrekvens i den senare studien, men Tiby (2010) utesluter inte en reell ökning i utsatthet. Framför allt har det skett ett stort tillskott av hatbrott som består av mindre allvarliga händelser, samt brott mot kvinnor. Den vanligaste brottsplatsen i den tidigare studien var en allmän plats, följt av hemmet. I den senare studien var det skola eller arbetsplats följt av allmän plats. Hbtq-brott är enligt Tiby inte ett blint våld utövat av främlingar på allmän plats, snarare utsätts de för våld från människor de känner, vanligen andra ungdomar. Hbtq- personer upp till är i större utsträckning utsatta för hatbrott än äldre åldersgrupper. En förklaring till detta kan vara att de debuterat som offentliga homosexuella, bisexuella eller trans- personer än äldre (Tiby 2010). 6 Våld mot kvinnor och barn Om få svenska forskare har studerat mäns våld mot män utifrån ett genusperspektiv finns det desto mer genusforskning om mäns våld mot kvinnor. Detta beror delvis på den generella uppmärksamhet som våld mot kvinnor fått som socialt problem. Forskning inom detta fält har bland annat berört våldets omfång (et al ), våldsutsatta kvinnors erfarenheter av våld i nära relation (1995), uppbrottsprocesser (2004), mäns våld mot husdjur i misshandelsrelationer (2004), skilsmässa och mäns våld (2006) och hedersrelaterat våld (2003). Det finns dock väldigt lite forskning om vålds- utövande män och deras perspektiv.