sou · H2B318 · 2014-04-02 00:00:00 — Våld eller hot om våld ingår också som ett moment i rån, och inte sällan är det just hot, och inte fysiskt våld, som utgör råntvånget i gärningen. Om grov misshandel och rån ses över för att åstadkomma en straffnivå- höjning av dessa brott bör därför en särskild analys göras av hur proportionaliteten mellan dessa brottstyper och grovt olaga hot på- verkas. Mellan grovt olaga tvång och grov utpressning finns också ett sam- band eftersom utpressning är en kvalificerad form av olaga tvång (utpressning innebär att genom olaga tvång få till stånd en för- mögenhetsöverföring från offrets sida). Rån är i sin tur en kvalifi- Våra bedömningar och förslag cerad form av utpressning.10 Om grov utpressning och rån får för- ändrade straffskalor finns det därmed anledning att också se över straffskalan för grovt olaga tvång. Det finns också skäl för att överväga en höjning av det abstrakta straffvärdet för dråp. Den fysiska skada som uppstår vid en miss- handelsgärning är en viktig faktor i straffvärdebedömningen. Att förlora livet är den allvarligaste skada som är tänkbar. Det abstrakta straffvärdet bör därför tydligt överstiga det abstrakta straffvärdet för synnerligen grov misshandel. En eventuell höjning av minimi- straffet för synnerligen grov misshandel ger således anledning att se över även straffskalan för dråp för att upprätthålla en rimlig pro- portionalitet mellan brottstyperna. Att förändra straffskalan för dråp ligger också i linje med det lagförslag som regeringen lämnat i en lagrådsremiss , med departementspromemorian Skärpt straff för mord11 som underlag. I remissen föreslås en lagändring som syftar till att livs- tidsstraffet ska bli normalstraffet för mord, i den bemärkelsen att det är detta straff som ska dömas ut i en majoritet av fallen. Straffskalan för barnadråp sträcker sig från fängelseminimum till fängelse i maximalt , dvs. minimistraffet för dråp. Om mini- mistraffet för dråp förändras talar proportionalitetsskäl för att även se över straffskalan för barnadråp. Som närmare framgår av våra överväganden kring denna brottstyp har vi också funnit anledning att se över konstruktionen av och rekvisiten för brottstypen. Slutligen finns anledning att se över straffskalorna för brott enligt lagen (1982:316) med förbud mot könsstympning av kvinnor. De gärningar som kriminaliseras genom den lagen uppfyller i princip alltid kriterierna för mycket allvarlig misshandel. Den skärpta syn på allvarliga våldsbrott som kommer till uttryck både genom reform och genom våra förslag bör därför avspeglas också i straffskalorna för könsstympningsbrottet. Övriga allvarliga våldsbrott omfattas inte av vår översyn12 Om straffskalorna för vissa våldsbrott förändras rubbas den pro- portionalitet som råder till andra brottstyper som innefattar, eller kan innefatta, våld eller hot om våld, eller med sådant våld 2009/10:147 s. 20 f. 12En kort redogörelse av gällande rätt avseende brottstyper som tas upp i detta avsnitt finns i bilaga 2. Våra bedömningar och förslag eller hot jämförbart handlande. En viss förskjutning av propor- tionaliteten mellan brottstyperna är oundviklig om inte alla brott som kan anses omfattas av begreppet allvarliga våldsbrott ska få förändrade straffskalor. En sådan allmän straffnivåhöjning är inte förutsatt i våra direktiv och, som närmare redogörs för nedan, kan inte heller anses nödvändig av proportionalitetsskäl. Närmare analy- ser av proportionaliteten mellan vissa brottstyper finns också i våra överväganden beträffande de brottstyper för vilka vi föreslår för- ändrade straffskalor. I 3, 4 och 6 kap. finns straffbestämmelser som syftar till att skydda människors kroppsliga integritet. På ett över- gripande plan talar därför samma skäl som kan anföras för en straff- nivåhöjning av t.ex. grov misshandel för en straffnivåhöjning även av dessa brott. Syftet med straffmätningsreform var också att alla brott som kan vara att betrakta som allvarliga våldsbrott skulle få en förhöjd straffnivå. Vid bedömningen av behovet av att förändra straffskalan för den enskilda brottstypen måste dock brottstypernas konstruktion, straffskalornas nuvarande nivå och vilka översyner av brottet som varit aktuella beaktas. När det gäller straffskalan för mord (3 kap. 1 § ) ut- reddes den av och ändrades därefter i enlig- het med utredningens förslag (se avsnitt 4.2.12), bl.a. för att åstad- komma en straffnivåhöjning. pågår ytterligare en översyn p.g.a. de lagförslag som presenterats i departementsprome- straff för mord13, se avsnitt 4.3.3. Även dessa förslag syftar till en straffnivåhöjning. Det finns därmed inte anledning för oss att närmare se över denna straffskala. När det gäller brottstyperna människohandel och olaga förföljelse (4 kap. 1 a § respektive 4 b § ) har dessa brott relativt införts, genom lagstiftning som trädde i kraft respektive den 1 oktober 2011.14 Människohandelsbrottet har ändrats två gånger avseende utformningen och omfatt- ningen av straffansvaret.15 Redan detta talar emot att förändra straff- skalorna för brotten. De är också brottstyper som omfattar kränk- ningar av offret som i sig inte behöver innefatta ren våldsutövning eller hot om våld. Någon mer exakt jämförelse mellan dessa brotts- typer och de som ingår i vår översyn är svår att göra. Enligt vår mening bör proportionalitetshänsynen anses iakttagna så länge 14SFS 2002:436, prop. 2001/02:124 respektive SFS 2011:485, prop. 2010/11:45. 15SFS 2004:406, prop. 2003/04:111, SFS 2010:371, prop. 2009/10:152. Våra bedömningar och förslag straffskalorna för de brott där vi föreslår förändringar inte rubbar förhållande mellan brottstyperna på ett mycket påtagligt sätt. Med de allmänna utgångspunkter vi angett för de höjningar av minimi- straffen som kan komma i fråga, anser vi att detta inte kommer att bli fallet. För brottstyperna människorov och olaga frihetsberövande (4 kap. 1 § respektive 2 § ) har de straffskalor som är gäll- ande inte förändrats sedan infördes. Båda brotten är konstruerade så att normalgraden av brottet har en hög straffnivå, med minimistraff (människorov) och (olaga fri- hetsberövande) samt maximistraff om 10 till 18 års fängelse eller livstid respektive fängelse. Endast om brotten bedöms som mindre grova gäller andra, lägre straffskalor. Redan straffansvarets och straffskalornas utformning visar därmed på allvaret i denna brottslighet och en måttlig höjning av minimistraffen för vissa andra allvarliga våldsbrott kan inte anses rubba proportionaliteten på ett sådant sätt att straffskalorna för dessa brott behöver ses över. Sexualbrotten i 6 kap. kan vara att betrakta som all- varliga våldsbrott, om de innefattar våld, hot om våld eller med våld eller hot jämförbart handlande. De kan dock också omfatta gär- ningar som helt saknar sådana inslag. Sexualbrottslagstiftningen reformerades 2005 och ytterligare förändringar trädde i kraft den 1 juli 2013.16 Förändringarna har bl.a. inneburit att det straffbara området för våldtäkt har vidgats, vilket i sig är att betrakta som en straffskärpning för de gärningar som har rubricerats som brott med en lägre straffskala. Vi anser därför att sexualbrottens straffskalor inte i detta sammanhang behöver ses över särskilt. Slutligen finns bland de allvarliga våldsbrotten brottstyper som omfattar, eller kan omfatta, våld och hot mot individer, men vars skyddsobjekt också är samhälleliga intressen i vidare bemärkelse. Det gäller kapning och flygplatssabotage (13 kap. 5 a respektive 5 b §§ ), våldsamt upplopp och myteri (16 kap. 2 respektive 6 § ), våld eller hot mot tjänsteman och övergrepp i rätts- sak (17 kap. 1 respektive 10 § ), terroristbrott (lagen [2003:148] om straff för terroristbrott), folkrättsbrott (22 kap. 6 § ) och folkmord (1 § lagen [1964:169] om straff för folk- mord). Lagförslag avseende de två sistnämnda brotten har under vår utredningstid utarbetats inom , och regeringen har lämnat en proposition till som avser 16 SFS 2005:90, prop. 2004/05 :45 respektive SFS 2013:365, prop. 2012/13 :111. Våra bedömningar och förslag straffansvar för folkmord, brott mot mänskligheten och krigsför- brytelser.17 Enligt lagförslaget ska den nuvarande regleringen av folkmord och folkrättsbrott upphävas och ersättas av en ny regle- ring i en särskild lag. Det vi anför i det följande bör dock vara relevant även i förhållande till den nya lagregleringen. När våld eller hot om våld ingår som ett moment i en sådan brottslig gärning får förutsättas att det vid straffvärdebedömningen beaktas både allvaret i våldet/hotet mot den enskilde och det samhälleliga intresse som kränkts. På det sättet bör en skärpt syn på misshandel och olaga hot få genomslag även vid straffvärdebedömningen för tidigare an- givna brott. Straffskalorna för brotten är också så vida, även för normalgraden av brotten, att en sådan straffmätning är möjlig. För mycket allvarliga våldshandlingar som ingår i vissa av dessa brotts- typer gäller också att det då döms i brottskonkurrens för både t.ex. grov misshandel och det aktuella brottet. Intresset av att åstad- komma en straffnivåhöjning för våld eller hot om våld riktat mot individen medför därför inte att straffskalorna för de uppräknade brottstyperna måste ses över. Särskilt om grovt vållande till annans död Begreppet allvarliga våldsbrott syftar på uppsåtliga gärningar. straffmätningsreform ingick dock också en översyn av straff- skalan för grovt vållande till annans död, varvid straffminimum för detta brott höjdes till fängelse. Regeringen konstaterade att vållandebrotten generellt sett är mindre allvarliga än våldsbrotten trots att de innebär samma effekter för offret. Det konstaterades att det finns en nära koppling till uppsåtliga våldsbrott eftersom de grova vållandebrotten utmärks av att någon tar en på- taglig risk i förhållande till andra människors liv och hälsa, och att samma skäl som anförts för att höja straffnivån för allvarliga vålds- brott också gör sig gällande för dessa brott.18 Även i det lagstift- ningsärende då straffmaximum för grovt vållande till annans död höjdes, från fyra till fängelse, gjordes jämförelser mellan vållandebrottet och uppsåtligt dödande. Regeringen anförde i det sammanhanget att det finns situationer då skillnaden mellan upp- såtligt respektive grovt oaktsamt dödande framstår som mycket 2013/14 :146, se vidare bilaga 2. 2009/10:147 s. 24 f. Våra bedömningar och förslag liten, vilket motiverade att straffmaximum för grovt vållande till annans död höjdes till samma nivå som straffminimum för dråp.19 Som anförts i de nämnda lagstiftningsärendena, finns paralleller mellan grovt vållande till annans död och uppsåtligt dödande som kan tala för att straffskalorna för brotten bör anpassas till varandra. När straffminimum höjdes gjordes detta med beaktande av att straffnivån för allvarliga våldsbrott skulle komma att höjas inom de gällande straffskalorna. Den förändring som skett i straffskalan för vållande till annans död har också fått genomslag i Högsta dom- stolens praxis genom rättsfallet NJA 2012 s. 79. Vi anser mot denna bakgrund att vår översyn av straffskalorna för vissa allvarliga vålds- brott inte medför att straffskalan för grovt vållande till annans död behöver förändras. Kvalifikationsgrunderna för grova brott I vårt uppdrag ingår inte att se över kvalifikationsgrunderna för bedömningen av om ett brott är grovt. Som nämnts i avsnitt 4.3.5 pågår parallellt med vår utredning en översyn av vissa straffrättsliga frågor som är relaterade till organiserad brotts- lighet. I detta uppdrag ingår att se över kvalifikationsgrunderna för brottstyper som är vanligt förekommande inom organiserad brotts- lighet, bl.a. grovt olaga tvång och grovt olaga hot. Vi har därför valt att inte närmare överväga hur bestämmelserna för dessa brottstyper är utformade. Vi delar däremot den ståndpunkt som kommer till uttryck i direktiven till den nämnda utredningen angående kvalifi- kationsgrunderna för grovt olaga tvång, som anges vara alltför restriktivt utformade.20 I rättsfallet NJA 1992 s. 26 tog också hänsyn till andra omständigheter än sådana som kan sägas utgöra pinande till bekännelse eller annan tortyr. Även andra handlingar där offret blir utsatt för en liknande kränkning som i rättsfallet bör därmed kunna bedömas som grovt olaga tvång, oavsett vilket handlande eller underlåtenhet som gärningsmannen vill förmå offret till. Ett eventuellt förslag till ändrade rekvisit för någon eller några av de brottstyper vi behandlar bör beredas tillsammans med försla- get till höjt minimistraff. 1993/94:44 s. 43. 2013:19, s. 10. Våra bedömningar och förslag När det gäller könsstympningsbrottet har vi funnit särskilda skäl att föreslå en förändring i de omständigheter som kan leda till att brottet bedöms som grovt, se vidare våra överväganden i denna del, avsnitt 6.11.4. De grundläggande rekvisiten för misshandel bestämning av begreppet misshandel framgår av 3 kap. 5 §, som avser misshandel av normalgraden och ringa misshandel. Som misshandel ska enligt 5 § anses att någon tillfogar en annan person kroppsskada, sjukdom eller smärta. Att försätta någon i van- makt eller i ett annat sådant tillstånd är också misshandel. Med kroppsskada avses inte bara sådana typiska skador som sår, svullnader, benbrott eller ledskador utan också funktionsrubbningar av skilda slag, som förlamningar eller skador på syn eller hörsel. Även annat kan omfattas av begreppet skada, till exempel att raka håret av en person. Sjukdom inbegriper också psykisk sjukdom och psykisk invaliditet. Under sjukdom faller också sådant psykiskt lid- ande som medför en medicinskt påvisbar effekt, t.ex. en psykisk chock. Med smärta avses ett fysiskt lidande som inte är alltför obe- tydligt. Tillfogande av ett mindre kroppsligt obehag, t.ex. genom störande ljud, faller därför inte under misshandelsbegreppet. Van- makt innebär oförmåga till kroppslig kontroll, t.ex. medvetslöshet eller sömn. Med ett annat sådant tillstånd avses t.ex. en fullständig eller delvis förlamning eller bedövning.21 Gränsdragningen mellan misshandel av normalgraden och grov misshandel I 3 kap. 6 § behandlas de svåraste graderna av uppsåt- lig misshandel, grov misshandel och synnerligen grov misshandel. Bedömningen av om misshandeln är grov görs med hänsyn till samtliga omständigheter vid brottet. Enligt bestämmelsen i 3 kap. 6 § andra stycket ska särskilt beaktas om gärningen var livsfarlig 21 NJA II 1962 s. 104 f. Våra bedömningar och förslag eller om gärningsmannen tillfogat offret svår kroppsskada eller all- varlig sjukdom eller annars visat särskild hänsynslöshet eller råhet. Avseende begreppet svår kroppskada anfördes i förarbetena att det liksom enligt då gällande lag kan vara fråga om förlust av tal- förmåga, syn eller hörsel, svårt lyte eller annat svårt kroppsfel, men att även andra, anatomiskt sett mindre svåra skador kan anses som svåra kroppskador om de för den skadade har särskilt stor betydelse. Med allvarlig sjukdom avses både att någon drabbas av en sjukdom som i det enskilda fallet blir allvarlig och att drabbas av en typiskt sett allvarlig sjukdom, även om offret i det enskilda fallet insjuknat på ett mindre svårt sätt.22 Om gärningen var livsfarlig ska, enligt vad angett i NJA 2011 s. 89, bedömas med utgångspunkt i om gärningen utförts med sådana medel att det funnits en av gärningsmannens uppsåt täckt risk för offrets liv. Skadornas art och omfattning är alltså inte avgörande för bedömningen. Exempel på livsfarliga gär- ningar är angrepp med skjut- eller eggvapen på ett sådant sätt att gärningsmannen saknar egentlig kontroll över vilken skada som angreppet kan komma att medföra. gjorde i rättsfallet bedömningen att en gärning inte kunde betraktas som livsfarlig (men bedömdes ändå som grovt brott). Gärningen, som bestod i flera sparkar mot en liggandes kropp och huvud, medförde bl.a. livshotande skador p.g.a. ett flertal revbensbrott med luft- och blodansamling i vänstra lungsäcken som följd. Skadorna täcktes, enligt , av gärningsmännens uppsåt.23 Bestämningen av vad som utgör grov misshandel ändrades 1988 genom att det ursprungliga uttrycket synnerlig hänsynslöshet och råhet byttes ut mot särskild hänsynslöshet och råhet.24 Genom ändringen avsågs att domstolarna skulle få ett större utrymme att bedöma allvarliga misshandelsfall som grova brott.25 I Justitiedepar- tementets promemoria till lagförslaget framhölls att det kunde ifrågasättas om den restriktivitet som kunde utläsas ur dåvarande praxis verkligen överensstämde med vad som varit förutsatt vid tillkomst.26 I förarbetena till ändringen från synnerlig till särskild hän- synslöshet eller råhet anförde föredragande statsrådet följande. 22NJA II 1962 s. 108. 23Se Högsta domstolens domskäl punkterna 14, 15, 17–19. 24SFS 1988:2, prop. 1987/88:14. Våra bedömningar och förslag Vid sidan av de fall då det har varit fråga om livshotande gärningar synes man kunna urskilja vissa typsituationer i vilka misshandel fram- står som utslag av en råhet eller hänsynslöshet, som går vida utöver vad som är kännetecknande för våldshandlingar i allmänhet. Så är t. ex. inte sällan fallet, när flera tillsammans misshandlar en annan person, en situa- tion som enligt vad som förut angetts uppmärksammats redan i för- arbetena till BrB. Det är främst offrets utsatta läge, när han angrips av flera på en gång, som utgör det försvårande momentet och som medför att brottet ofta ter sig särskilt allvarligt, oberoende av vilken skada som har uppkommit av misshandeln. Situationer av detta slag förekommer inte sällan inom det s.k. gatuvåldet. tillkommer då det ytterligare försvårande momentet att misshandeln är oprovocerad. En annan typ av misshandel som framstår som ett utslag av särskild råhet, och som torde förekomma främst i samband med det s.k. ung- domsvåldet, är att "sparka på den som redan ligger", dvs. att fortsätta misshandeln trots att offret saknar förmåga att värja sig. Gärningar av detta slag torde ibland begås i rädsla eller efter provokation utan att gärningsmannen haft en klar uppfattning av situationen. Det är inte i första hand i sådana fall, utan i de fall då gärningsmannen rimligtvis måste ha insett att den drabbade är försvarslös men ändå fortsätter misshandeln, som denna framstår som särskilt hänsynslös eller rå. Över huvud taget är det enligt min mening en oroande tendens att misshandel numera i så förhållandevis stor utsträckning förefaller begås genom sparkar. I många fall är, som jag ser det, sådan misshandel väl jämförbar med gärningar vid vilka kniv eller annat sådant vapen begag- nats.27 Ändringen från synnerlig till särskild var alltså en allmän anvis- ning till domstolarna att tillämpa ett något mindre restriktivt syn- sätt vid bedömningen av om ett misshandelsbrott skulle rubriceras som grovt eller inte, och då särskilt i sådana situationer som när en misshandel varit oprovocerad och långvarig, riktat sig mot skydds- lösa personer eller annars varit påtagligt integritetskränkande. Sam- tidigt anfördes att bedömningen självfallet skulle ske med beaktande av samtliga omständigheter i det enskilda fallet, bl.a. till skadornas art och omfattning.28 Som framgick av praxis redan vid lagändring råder det ofta ingen tvekan om att ett misshandelsbrott ska rubriceras som grovt när det gäller gärningar begångna med typiskt sett livsfarliga tillhyggen som dessutom medfört allvarliga eller livshotande ska- Våra bedömningar och förslag dor.29 Detsamma gäller naturligtvis livsfarligt våld mot små barn och livsfarligt våld som gett bestående men.30 Gränsdragningsproblematik torde oftast uppstå när de uppkomna skadorna inte blivit så omfattande trots att det förekommit för- svårande omständigheter som användande av tillhygge, flera gär- ningsmän eller sparkar mot en liggande. En helhetsbedömning kan då leda till att gärningen trots allt inte anses vara grov misshandel.31 Till exempel anförde i rättsfallet NJA 2003 s. 229 att enbart det förhållande att flera gärningsmän sparkat en liggande inte innebär att en misshandel ska betraktas som grov. I fallet gjordes dock denna bedömning, trots att skadorna blivit begränsade, eftersom händelseförloppet inte varit alltför kortvarigt och offret tilldelats ett flertal slag och sparkar utan att kunna värja sig. Eventuellt kan ett uttalande av i NJA 2011 s. 89 komma att få betydelse för gränsdragningen mellan miss- handel och grov misshandel. anförde att utgångs- punkten för avgörandet av till vilken svårhetsgrad ett visst brott är att hänföra är den aktuella straffbestämmelsen utformning och av detta följer att det i allmänhet är den av uppsåt täckta skadan eller smärtan som en misshandel lett till som ska vara avgörande för bedömningen av gärningens svårhetsgrad. Att andra faktorer som inte har direkt anknytning till den uppkomna skadan kan ha bety- delse för gradindelningen när det gäller misshandel framgår av de givna exemplen i 3 kap. 6 §, men det kan antas att en förutsättning för att dessa faktorer ska kunna anses avgörande för att i det en- skilda fallet bedöma en misshandel som grov är att skadan, även om den inte kan betecknas som en svår kroppsskada i bestämmelsens mening, har varit förhållandevis betydande.32 Frågan är hur uttalandet ska tolkas i förhållande till tidigare rätts- praxis som innehåller exempel på fall som bedömts som grova trots att skadorna beskrivits som små eller lindriga.33 Som redogjorts för 29En praxisgenomgång med sammanfattande slutsatser finns i pro- memoria, a. prop. 18–27. 30Exempel på detta ur Högsta domstolens praxis är NJA 2000 s. 612 och 2003 s. 174 (våld mot små barn) och 2000 s. 278 (bestående men i form av allvarlig hjärnskada). 31Jfr Borgeke//Sterzel, Studier rörande påföljdspraxis med mera, 2013, s. 353. Gränsdragningsfrågor belyses i ett antal summariskt refererade hovrättfall i RH 1992, nr 170, 176, 193, 196, 211, 219 och 220. 32NJA 2011 s. 89 punkterna 11 och 13 i domskälen. 33Se NJA 2003 s. 229, NJA 1981 s. 967 (flera slag med yxa) och NJA 1992 s. 324 (upprepade knivhugg). I båda fallen synes våldet, trots tillhyggena, ha orsakat endast ytliga sårskador som beskrevs som förhållandevis små respektive tämligen lindriga av . Våra bedömningar och förslag ovan talas det ju också i motiven till ändringen i 3 kap. 6 § om att vissa faktorer som har med offrets utsatthet att göra (t.ex. att sparka på någon som inte kan värja sig) ska kunna medföra att ett brott betraktas som grovt oavsett vilka skador som uppkommit. har på nytt tagit upp frågan om rubricering av grov misshandel i en dom från (mål B 5204-13). diskuterade inte vidare om skador- nas omfattning var förhållandevis betydande, utan anförde att de uppkomna skadorna var av inte särskilt allvarligt slag. Följderna av den aktuella misshandeln var smärta, en kort stunds sänkt med- vetandegrad, blödning i ena ögats bindehinna, blåmärken i ansiktet, hudavskrapningar i ansiktet och på bålen, hudblödningar på halsen och bålen samt en rodnad på ena örat. konstate- rade vidare att misshandeln inleddes på ett för målsäganden särskilt skrämmande sätt (han angreps överraskande bakifrån och fick genast ta emot slag och sparkar av två gärningsmän) och att misshandeln fortsatte även sedan målsäganden fallit till marken. Högsta dom- stolen anförde slutligen att med beaktande av vad som får anses ha varit avsikten med straffmätningsreform, misshandeln skulle betraktas som grov. hade tidigare i dom- skälen anfört att straffmätningsreformen bör tolkas så att avsikten varit att åstadkomma en viss förskjutning mellan de olika graderna av exempelvis misshandelsbrott, så att något fler fall än tidigare kommer att bedömas som grova brott. Av detta bör slutsatsen kunna dras att menar att gärningen års straff- mätningsreform inte hade bedömts som grov misshandel, utan som misshandel av normalgraden, med ett högt straffvärde inom den för misshandel praktiskt tillämpliga straffskalan, se vidare avsnitt 5.4.2. Gränsdragningen mellan grov misshandel och synnerligen grov misshandel