sou · H2B347 · 2014-06-27 00:00:00 — Kravet på föredrag- ning i dessa fall gäller oavsett om beslutet fattas av ordföranden, vice ordföranden, en avdelningsordförande eller annan tjänsteman med delegation. Kravet innebär att två personer alltid måste vara involverade i ett sådant beslut, en som föredragande och en som beslutsfattare. Från ARN:s sida har det framförts önskemål om att nämndens instruktion ska ändras så kanslibeslut i enklare ärenden, eller där näringsidkaren inte har svarat, ska kunna fattas utan före- gående föredragning. Nämnden har framfört att kravet på föredrag- ning när det gäller ärenden av enkel beskaffenhet eller där närings- idkaren inte har yttrat sig gör att handläggningen av kanslibesluten blir onödigt tungrodd. Utredningen konstaterar att rådmän, tingsfiskaler och även tings- notarier i domstol i vissa fall på egen hand kan avgöra enklare tviste- mål på grundval av skriftlig handläggning. Kravet på föredragning av kanslibesluten i enklare ärenden vid framstår mot den bakgrunden som förlegat. SOU 2014:47 Effektivisering och förbättring av tvistlösningen vid För att öka ARN:s möjlighet till effektivt beslutsfattande anser vi, mot ovan angiven bakgrund, att nämndens instruktion bör ändras så att kanslibeslut i enklare ärenden, eller där näringsidkaren inte har yttrat sig, kan fattas utan föredragning. ska även fortsätt- ningsvis genom beslut i arbetsordning eller genom förordnande i enskilda fall, styra över vilka interna jurister och externa föredrag- ande som delegeras beslutanderätt i sådana ärenden. I de besluten ska nämnden också kunna bestämma om beslut kan fattas med eller utan föredragning. 14.5.4Åtgärder för att säkerställa att enklare ärenden avgörs genom kanslibeslut En synpunkt som framförts till utredningen av flera av ARN:s externa resurser, är att en del enklare ärenden går upp för avgör- ande vid nämndsammanträden, trots att de i stället bör kunna av- göras genom kanslibeslut. Även utredningens experter med särskild erfarenhet av har bekräftat den bilden. Av de ärenden som avgörs i sak av nämnden, avgörs drygt dubbelt så många genom nämndbeslut som genom kanslibeslut.3 Med hän- syn till det stora antalet ärenden som kräver avgörande vid nämnd- sammanträde, är det viktigt att möjligheten att fatta kanslibeslut i enklare ärenden utnyttjas. är det viktigt att ta i beaktande att ett nämndbeslut, där konsument- och näringsidkarintressena är representerade av ledamöter med särskild sakkunskap, har större dignitet i förhållande till parterna än ett kanslibeslut. Mot den bak- grunden, anser vi att huvudregeln i fortsättningen, liksom , bör vara att avgörande av sker genom nämndbeslut. Ändå menar vi att bör arbeta mer aktivt än för att säker- ställa att ärenden som är av enklare natur avgöras genom kansli- beslut. Vårt förslag att kanslibeslut i enklare ärenden ska kunna fattas utan föredragning, bör medföra att beredningsjuristerna får mer tid till kanslibesluten, eftersom bara en person i många fall kommer att behöva vara involverad i sådana beslut. Även förslaget om att ska få anställa en extra vice ordförande som bl.a. ska stötta bered- ningsjuristerna i deras arbete, bör bidra till att beredningsjuristerna 3 2013 avvisades av de ärenden som anmäldes till nämnden och avskrevs. Av de ärenden som prövades i sak, avgjordes genom kanslibeslut, och på nämndsammanträde. Fördelningen mellan de olika bestlutstyperna har varit i princip densamma under senast föregående åren. Effektivisering och förbättring av tvistlösningen vid kan få mer stöd när det gäller att avgöra vilka ärenden som är lämpliga för kanslibeslut. Mot ovan angiven bakgrunden anser vi inte att det behövs någon särskild åtgärd eller bestämmelse i ARN:s instruktion för att säker- ställa att möjligheten att fatta kanslibeslut utnyttjas när det är lämp- ligt. Förslag och bedömning: I ARN:s instruktion införs en bestäm- melse om att nämnden ska verka för att parterna uppnår en sam- förståndslösning, om det inte bedöms som olämpligt med hän- syn till ärendets karaktär. I instruktionen ska också framgå att som huvudregel ska avskriva ett ärende om parterna kommer överens, men att också kan ge en rekommendation i enlighet med parternas överenskommelse, om parterna är överens om det. Möjligheten att få arbeta med förlikningsverksamhet kom- mer att utgöra ett omväxlande och utvecklande inslag i arbetet som beredningsjurist vid , vilket i sig gagnar en effektiv och högkvalitativ verksamhet. När inrättades skulle nämndens personal verka för en för- likning mellan parterna (SOU 1978:40 s. 42). Om det fanns anled- ning att anta att en uppgörelse skulle kunna träffas i ärendet tog den ansvarige handläggaren kontakt med parterna per telefon för att försöka förlika dem (SOU 1978:40 s. 45 och 176). Denna ord- ning behölls när ARN:s verksamhet permanentades och nämnden blev en egen myndighet. Av nämndens ursprungliga instruktion (SFS 1980:872) framgick uttryckligen att kansliet skulle lämna råd till allmänheten och andra och därvid i lämplig omfattning verka för en förlikning mellan parterna. Nämndens direktrådgivning till enskilda konsumenter avvecklades genom en ändring i instruk- tionen, som trädde i kraft (SFS 1986:628). Bakgrun- den var beslut om inriktningen av konsumentpolitiken på (se prop. 1985/86:121 s. 64). Syftet var att denna uppgift skulle decentraliseras att skötas av den kommunala konsumentvägled- SOU 2014:47 Effektivisering och förbättring av tvistlösningen vid Medan nämndens uppgift att lämna råd till allmänheten avvecklades , kvarstod uppgiften att verka för förlikning mellan parterna. Denna verksamhet gick till så att handläggaren under ärendets beredning försökte förlika parterna i de fall som det fanns anledning att anta att en uppgörelse skulle kunna träffas. Upp- giften för nämndens kansli att verka för förlikning mellan parterna togs bort genom förordningen (1988:1583) med instruktion för , som trädde i kraft . föreslog i en promemoria till Justitiedepartemen- tet bl.a. att det skulle föras in en skyldighet i nämndens instruktion att verka för förlikning, om det fanns anledning att anta att part- erna skulle kunna lösa tvisten i samförstånd. Förslaget skickades ut på remiss och fick blandade reaktioner av remissinstanserna. Depar- tementet valde att inte gå vidare med förslaget. har alltså uppgiften att verka för en förlikning mellan parterna inte uttryckligen ingått i ARN:s uppgifter. Det finns i och för sig inget som hindrar att kansliet tar kontakt med parterna för att försöka få dem att nå en lösning i godo, men detta görs relativt sällan. Enligt uppgift från prioriteras inte detta, eftersom det inte ingår i nämndens uppgifter. 14.6.2ARN bör ges i uppgift att verka för förlikning är, och ska fortsätta att vara, ett effektivt och attraktivt alter- nativ till domstol. Verksamheten syftar till att bereda konsumenter möjligheten att få sina tvister prövade på ett enkelt, snabbt och rättssäkert sätt. Även om det inte är det direkta syftet med verk- samheten, gagnas också näringsidkarna av att konsumenttvister kan lösas av nämnden. I allmän domstol gäller att rätten ska verka för att parterna förliks eller på annat sätt uppnår en samförståndslösning, om det inte är olämpligt med hänsyn till målets beskaffenhet och övriga omständig- heter (42 kap. 17 § ). Skyldigheten för domstolen att verka för förlikning inskärptes genom en lagändring 2011. I för- arbetena till den nuvarande bestämmelsen framhöll regeringen att parter som har hamnat i tvist med varandra i allmänhet har mycket att vinna på att lösa tvisten på frivillig väg. Regeringen angav sär- skilt att en förlikning kan spara parterna både tid och pengar i för- hållande till en domstolsprocess, och att parterna också kan känna Effektivisering och förbättring av tvistlösningen vid sig mer tillfreds med och acceptera en lösning som de själva har haft inflytande över, än en dom. Vidare framhöll regeringen att även samhället har mycket att vinna på att uppmuntra parter att söka en frivillig lösning på sin tvist, bl.a. genom att domstolarna då i större utsträckning kan lägga resurser på mål där det saknas förut- sättningar för parterna att komma överens. Vi menar att parter i gagnas på samma sätt som i domstol av att de i samförstånd kan finna en lösning på tvisten. Många parter gör också det, även utan nämndens aktiva inblandning. har av alla tvister som anmäls till skri- vits av, vilket till övervägande del har berott på att parterna träffat en överenskommelse.4 Även om en del parter kommer överens under ARN:s handlägg- ning, utan inblandning från nämnden, framstår det som rimligt och ändamålsenligt att konsumenter som väljer att vända sig till i stället för till domstol, ska kunna få hjälp även vid med att uppnå en lösning i godo, om det finns förutsättningar för det. Om fler parter kommer överens under handläggningen, minskar också antalet ärenden som behöver avgöras vid nämndsammanträden. På så sätt kan ARN:s resurser koncentreras till de ärenden där de verk- ligen behövs. Erfarenheterna från förlikning av konsumenttvister är också goda i de övriga nordiska länderna. arbetar aktivt med förlikningsförsök och förliker cirka 20–25 pro- cent av alla anmälda ärenden. I ingår medling som ett obliga- toriskt moment innan tvister prövas i Forbrukertvistutvalget. Danska Forbrugerklagenævn bedriver också aktiv förlikningsverksamhet, och förliker av de ärenden som anmäls till nämnden. Även flera andra länder i använder i stor utsträckning med- ling som ett sätt att lösa konsumenttvister. Exempelvis i och , som i och för sig har tvistlösningssystem som skiljer sig avsevärt från det svenska, används medling inom många sektorer som det främsta utomrättsliga tvistlösningsalternativet i konsument- förhållanden. Vi anser, med hänsyn till det ovan angivna, att bör ges i uppdrag att i viss utsträckning verka för att parter i ärenden vid nämnden kommer överens på frivillig väg. När det gäller de när- mare formerna för hur förlikningsverksamheten ska bedrivas, gör vi följande överväganden. 4 ARN:s årsredovisningar , s. 6 respektive 7. SOU 2014:47 Effektivisering och förbättring av tvistlösningen vid Det skriftliga förfarandet hos innebär att en regelrätt för- likningsdiskussion inte kan komma till stånd lika lätt som i tings- rätt, där man i allmänhet håller minst en muntlig förberedelse där parterna närvarar, personligen eller genom ombud. Att införa möj- lighet till förlikningssammanträde skulle kräva väsentligt ökade resurser, riskera att minska effektiviteten och ligga alltför långt från ARN:s ordinarie arbetsformer med skriftlig handläggning. För- likningsviljan bör i stället som huvudregel undersökas av en bered- ningsjurist via telefon. Även e-post bör kunna användas i vissa fall, särskilt som ett komplement efter det att en telefonkontakt först tagits. I den mån det finns intresse från parternas sida, bör en effek- tiv diskussion rörande möjligheterna för parterna att göra upp i godo kunna uppnås på det sättet. får förlikningsverksamheten vid inte ta för mycket tid och resurser i anspråk. Om nämnden, utifrån ärendets karaktär, bedömer att utsikterna till förlikning är små, bör inte behöva lägga någon tid på förlikningsförsök. Ett exempel på en situation där det inte är lämpligt för att verka för en överenskommelse mellan parterna, är om det framgår att ärendet rör en principiellt viktig fråga där ett avgörande kan vara av nytta. Ett annat sådant fall skulle kunna vara om ser att ansökan bör avvisas, exem- pelvis för att ärendet kräver muntlig bevisning och därför inte läm- par sig för nämndens prövning. Mot ovan angiven bakgrund anser vi att det i ARN:s instruktion bör införas en bestämmelse om att nämnden ska verka för att part- erna uppnår en samförståndslösning, om det inte bedöms som olämpligt med hänsyn till ärendets karaktär. Vi bedömer att detta kommer att vara en viktig del i att öka effektiviteten vid . Inte minst för att fler uppgörelser på frivillig väg, kommer att minska antalet tvister som behöver avgöras vid nämndsammanträdena. Här vill vi också särskilt påpeka att tvister rörande mindre värden, enligt vår erfarenhet och bedömning, i många fall kan lämpa sig väl för överenskommelser i godo. Uppdraget att verka för att parterna kommer överens är därför viktigt även med tanke på att vi föreslår att beloppsgränserna för prövning av ärenden vid ska sänkas (se avsnitt 12.7.4). När det gäller hur förlikningsförhandlingarna ska gå till bör, lik- som i domstol, förlikningsförsöken från nämndens sida utföras efter handläggarnas goda omdöme. Det är viktigt att kontakterna med parterna utförs på ett sådant sätt att nämndens opartiskhet inte kan ifrågasättas och att parterna aldrig känner sig pressade att ingå för- Effektivisering och förbättring av tvistlösningen vid Nämnden bör i övrigt ha frihet att bestämma de närmare ramarna för förlikningsverksamheten och anpassa försöken efter förutsättningarna i de enskilda fallen. 14.6.3Efter uppnådd förlikning avslutas ärenden genom avskrivning eller rekommendation När det gäller hur ärenden vid ska avslutas i de fall parterna uppnår en överenskommelse, har utredningen övervägt om part- erna bör ha möjlighet att ansöka om att göra överenskommelsen verkställbar. En sådan möjlighet till verkställbarhetsförklaring finns för parter som anlitar medlare (se 7 § i lagen (2011:860) om med- ling i vissa privaträttsliga tvister). Flera skäl talar enligt vår uppfatt- ning mot en sådan lösning. För det första skulle det framstå som orimligt att förlikningar inför nämnden skulle kunna göras verk- ställbara, med tanke på att nämndens beslut i övrigt saknar rätts- verkan. En möjlighet till verkställbarhetsförklaring skulle dessutom kunna verka återhållande på näringsidkares förlikningsvilja. En konsument som ansökte om tvångverkställighet av ett förliknings- beslut från skulle vidare mot sin vilja kunna dras in i ett dom- stolsförfarande om näringsidkaren motsatte sig kravet. Samman- fattningsvis finns det enligt utredningen starka skäl mot att föreslå ett system med verkställbarhetsförklaring av förlikningsöverens- kommelser vid . I stället bör det, enligt vår bedömning, i de flesta fall vara mest ändamålsenligt att handläggaren vid nämnden sammanfattar parter- nas överenskommelse skriftligen och skickar sammanfattningen till parterna, och upplyser dem om att ärendet kommer att avskrivas om de inte hör av sig inom . En sådan ordning tillämpas t.ex. i och , med goda erfarenheter. Om parterna inte invänder mot nämndens sammanfattning av deras överenskommelse, och ärendet vid avskrivs kommer den överenskommelsen, liksom ARN:s avgöranden i övrigt, inte att vara verkställbar eller ha någon annan processuell rättsverkan i förhållande till parterna. Däremot kan nämndens sammanfattning komma att utgöra ett bevis för avtalsrättslig bundenhet om närings- idkaren inte skulle följa överenskommelsen, och konsumenten väljer att väcka talan i domstol. Om parterna är överens om det, bör det inte heller vara någonting som hindrar att skriver en rekom- mendation i enlighet med parternas överenskommelse. SOU 2014:47 Effektivisering och förbättring av tvistlösningen vid Vi föreslår alltså att det införs en bestämmelse i ARN:s instruk- tion om att nämnden ska avskriva ett ärende om parterna kommer överens, men att nämnden istället få ge en skriftlig rekommenda- tion i enlighet med parternas samförståndslösning, om parterna är överens om det. en utvecklingsmöjlighet för interna jurister Ytterligare en fördel med att får i uppgift att bedriva aktiv förlikningsverksamhet, är att det kommer att innebära en utveck- lingsmöjlighet för internt anställda jurister. Arbetet som berednings- jurist vid består till stor del av skriftlig ärendehandläggning. Sedan det elektroniska ärendehanteringssystemet iipax infördes, utförs arbetet med handläggning av ärenden uteslutande vid datorn. Att även få ha kontakt med parter per telefon, och arbeta aktivt för att parter i vissa fall ska nå överenskommelser i godo, kommer att utgöra ett omväxlande och utvecklande inslag i beredningsjurist- ernas arbete. Det är därför vår bedömning att möjligheten att få arbeta med förlikningsverksamhet också kommer att göra arbetet som beredningsjurist vid mer attraktivt i rekryteringshänse- ende, vilket i sig gagnar en effektiv och högkvalitativ verksamhet. Förslag: Förordningen med ARN:s instruktion ändras så att tiden för omprövning förkortas . ARN:s instruk- tion kompletteras också med en bestämmelse om att part bara har rätt att ansöka om omprövning av ett ärende en gång och att upprepade ansökningar om omprövning i ett ärende ska avvisas. kan inte överklagas. Däremot kan både konsumenten och näringsidkaren begära omprövning av besluten (22 § instruktionen). Omprövning kan ske om parten Effektivisering och förbättring av tvistlösningen vid gör sannolikt att han eller hon har haft giltig ursäkt för att inte tidigare ha yttrat sig i ärendet eller parten åberopar omständigheter eller bevis som inte har åberopats och som kan antas leda till en väsentligt annan utgång i ärendet och parten -gör sannolikt att han eller hon inte har kunnat åberopa dem, eller -avgörandet är uppenbart oriktigt på grund av ett klart förbi- seende eller misstag från myndighetens sida och rättelse av beslutet inte kan komma i fråga. En begäran om omprövning ska vara skriftlig och ha kommit in till efter det att tvisten avgjordes. Parterna kan enligt nuvarande ordning begära omprövning hur som helst från ARN:s beslut. 14.7.2Tiden för omprövning förkortas och enbart en ansökan om omprövning per ärende lägger enligt egen uppgift mycket tid och resurser på upp- repade och utsiktslösa ansökningar om omprövning. kom det in 781 omprövningsärenden till , vilket utgjorde av det totala antalet inkomna ärenden. Mot- svarande siffra var 742 ärenden (6,av inkomna ärenden). Omprövning beviljades bara i av ompröv- ningsärendena . Motsvarande siffra 2012 var . Utredningen ser ingen anledning till att tiden inom vilken parter kan ansöka om omprövning ska vara längre än vad som gäller för överklagande av en tingsrätts dom i tvistemål. Instruktionen för bör därför ändras så att tiden för omprövning kortas . Med tanke på att saknar rätts- verkningar för parterna, finns det heller inget skäl till att parter ska kunna ansöka om omprövning av rekommendationerna mer än en gång. ARN:s instruktion bör därför kompletteras med en bestäm- melse om att en part bara har rätt att ansöka om omprövning av ett ärende en gång. Om ytterligare ansökningar inkommer ska de av- visas. SOU 2014:47 Effektivisering och förbättring av tvistlösningen vid 14.8Kommunicering med näringsidkare och registrering av ärenden I vårt uppdrag ingår, förutom att föreslå åtgärder för att säkerställa att konsumenter har tillgång till effektiv och smidig alternativ tvist- lösning, att analysera hur dagens system för hantering av konsu- menttvister fungerar för näringsidkare. I det här sammanhanget kan vi till att börja med konstatera att även om ARN:s beslut saknar rättsverkningar för parterna, är be- sluten inte utan betydelse. Som redan har nämnts, publiceras namnen på de näringsidkare som inte följer nämndens beslut i vissa fall på den Svarta lista som ges ut av tidningen (se avsnitt 11.5.3). Det är vidare inte ovanligt att såväl enskilda som företag hör sig för hos angående om en näringsidkare som de över- väger att ingå avtal med förekommer hos nämnden. Det förhållan- det att en näringsidkare förekommer med anmälningar hos , och även hur i förekommande fall har beslutat, kan i vissa fall påverka förtroendet för näringsidkaren i fråga. ARN:s beslut, upp- gifter som registreras hos och de beslut som nämnden fattar, kan alltså ha betydelse för enskilda näringsidkares konkurrens- möjligheter. Förutom att ARN:s tvistlösande verksamhet i allmänhet håller en hög standard är det, mot ovan angiven bakgrund, av särskild betydelse för näringsidkare att de uppgifter som registreras i nämn- dens diarium är korrekta och att näringsidkare som anmäls till ges tillfälle att bemöta klagomålen innan ärenden avgörs. För- farandet vid måste därför ske på ett sådant sätt att närings- idkares intressen i dessa avseende tillgodoses i rimlig utsträckning. Eftersom förfarandet vid ska präglas av snabbhet och smidig- het, och nämndens beslut inte har några rättsverkningar för de näringsidkare som berörs, måste kraven på ARN:s verksamhet kunna sättas lägre än vad som exempelvis gäller vid dom- stol. JO har i tre beslut framfört vissa synpunkter på ARN:s rutiner för kommunicering av klagomål med näringsidkare och registrering av parter och ärenden.5 I det följande behandlar vi JO:s synpunkter och bedömer vilka åtgärder som eventuellt behöver vidtas för att förbättra förfarandet vid . 5 Se JO:s beslut av i ärende nr 6768-2012, 2977-2012 och 3647-2012. Effektivisering och förbättring av tvistlösningen vid Förslag och bedömning: I ARN:s instruktion införs en bestäm- melse om att ska vidta rimliga åtgärder för att se till att en näringsidkare får del av en anmälan som riktas mot denne. I instruktionen anges också att ska utgå från de kontakt- uppgifter till näringsidkaren som konsumenten har lämnat, om det inte finns något särskilt skäl att ifrågasätta dessa. bör fortsätta att i möjligaste mån kommunicera med näringsidkare via e-post. Nämndens rutiner och JO:s synpunkter Uppgift om vilken näringsidkare som ett klagomål gäller, och kon- taktuppgifter till den näringsidkaren, ska enligt gällande ordning lämnas av konsumenten i anmälan till . Allmänt gäller att ett ärende avvisas av om konsumenten inte kan lämna några till- förlitliga uppgifter när det gäller kontaktuppgifter till den närings- idkare som anmälts. Sedan införde det elektroniska ärendehanterings- systemet iipax, sker kommunikation med och mellan parter till största delen via e-post. I den mån konsumenten har uppgett en e-postadress till näringsidkaren, används alltså den i första hand. Om den e-postadress som konsumenten har uppgett verkar korrekt, skickas anmälan till den adressen. Om den e-postadress som kon- sumenten har uppgett framstår som felaktig, exempelvis om stav- ningen inte ser ut att stämma, kontrollerar handläggaren om en riktig adress finns i det material som konsumenten har skickat in eller går att bekräfta genom en enkel sökning på internet. Om näringsidkaren har förekommit i tidigare ärenden, kontrolleras också adressen mot den som använts tidigare. Om en tillförlitlig e-postadress trots dessa åtgärder inte går att få fram, skickas an- mälan till näringsidkaren med vanlig post, om konsumenten har uppgett en sådan adress, eller så föreläggs konsumenten att ge in riktiga kontaktuppgifter till näringsidkaren. I sådana fall där ett e-postmeddelande till den adress som konsumenten har uppgett studsar, dvs. får ett automatiskt svar om att meddelandet inte har levererats, begär att konsumenten ska komplettera sin anmälan med en ny e-postadress, eller vanlig postadress. SOU 2014:47 Effektivisering och förbättring av tvistlösningen vid Det ska också nämnas att näringsidkare på eget initiativ kan lämna e-postadresser och andra kontaktuppgifter till . Vid anmälan mot en näringsidkare som själv har anmält kontaktupp- gifter, använder nämnden de uppgifter som näringsidkaren har angett vid kommunicering med den näringsidkaren, oavsett vilka uppgifter som konsumenten har lämnat. Näringsidkare har på det sättet möjlighet att säkerställa att skickar eventuella anmäl- ningar till rätt adress. JO har haft synpunkter när det gäller ARN:s användning av e-post vid kommunikation av klagomål med näringsidkare (JO:s beslut med diarienummer 6768-2012.). Den aktuella JO-anmälan rörde ett ärende där hade skickat anmälan till näringsidkaren på den e-postadress som konsumenten hade uppgett. fick inget felmeddelande när klagomålet skickades till den e-postadressen, och när något svar inte kom in från näringsidkaren i fråga skickade nämnden en påminnelse till näringsidkaren på samma e-postadress.