sou · H2B318 · 2014-04-02 00:00:00 — I betänkande ingick en genomgång av brott i och utanför för att närmare beskriva vilka brotts- typer som kunde tänkas omfattas av begreppet allvarliga våldsbrott. I betänkandet anfördes att vissa brottstyper typiskt sett kunde anses vara sådana brott som kunde omfattas av begreppet allvarliga vålds- brott. framhölls att uppräkningen inte skulle uppfattas som uttömmande och att det också inom de uppräknade brotts- kategorierna kunde förekomma gärningar som inte innefattade all- varliga angrepp på enskildas fysiska integritet.4 En sammanställning av de brottstyper som ansåg kunde omfattas av begreppet finns i bilaga 2. När det gällde avgränsningen av de våldsbrott som sedan kom att omfattas av det konkreta lagförslaget anförde Straffnivåutred- ningen att i begreppet allvarliga våldsbrott ligger att det i första hand är sådana brott inom de angivna brottstyperna med ett relativt högt straffvärde och att brott som hade ett straffvärde på något eller några månaders fängelse enligt gällande praxis inte borde om- fattas av en straffnivåhöjning.5 Regeringen anförde att de brott som borde omfattas av en straff- nivåhöjning var brott där gärningen består i eller innefattar uppsåt- lig allvarligare våldsanvändning, uppsåtligt allvarligare hot eller med sådant våld eller hot jämställbart handlande, direkt riktat mot en 2009/10:147 s. 9 f. 4SOU 2008:85 s. 37–44. Straffmätningsreformen 2010 och utvecklingen därefter Straffvärdet hos brottet skulle vara åtminstone sex månaders fängelse för att omfattas.6 I författningskommentaren gjordes sedan en exemplifierande uppräkning av brottstyper som typiskt sett ska anses omfattas av begreppet allvarliga våldsbrott, varvid regeringen i princip anslöt sig till förslag.7 5.2.3Ändringen i 29 kap. 1 § ansåg att en höjd straffnivå för allvarliga våldsbrott borde åstadkommas bl.a. genom en ändring i den all- männa bestämmelsen om straffvärde i 29 kap. 1 § . Således föreslog utredningen att det i paragrafen skulle tas in ett tillägg om att det vid straffvärdebedömningen särskilt ska beaktas om gärningen har inneburit ett allvarligt angrepp på någons liv, hälsa eller trygghet till person.8 övervägde också alternativa lagtekniska lösningar för att åstadkomma en straffnivåhöjning för allvarliga våldsbrott. En sådan var att införa en ny punkt i 29 kap. 2 § brotts- balken, där försvårande omständigheter anges, men denna metod ansåg inte vara att föredra eftersom den generella uppvärderingen av allvarliga våldsbrott hade en sådan central betydelse att den borde framgå direkt av 29 kap. 1 §.9 Vidare övervägdes om möjligheten att döma under straffminimum för ett brott skulle tas bort eller begränsas. Utredningen ansåg dock inte att det fanns tillräckliga skäl att göra en sådan förändring med beaktande av bl.a. att det kan finnas fall där en omständighet är i hög grad förmildrande eller där flera förmildrande omständigheter föreligger samtidigt.10 Ett annat alternativ till lösning hade varit att föreskriva att straffmätningen i det enskilda fallet alltid skulle ske med utgångspunkt i straffskalans mitt. Detta alternativ förkastades också av utredningen, som bl.a. anförde att en sådan straffmätning skulle innebära kraftiga tröskeleffekter i övergången från en grad av ett brott till en annan.11 2009/10:147 s. 14. 8SOU 1985:85 s. 279. Straffmätningsreformen 2010 och utvecklingen därefter Regeringen delade utredningens uppfattning att straffnivåhöjningen borde ske genom en ändring i 29 kap. 1 § , och föreslog en ändring i bestämmelsen som överensstämde med utredningens. Regeringen avvisade också möjligheten att genom förändrade straff- skalor åstadkomma en generell straffnivåhöjning, något som flera remissinstanser föreslagit, och anförde att försvårande eller förmild- rande omständigheter ska kunna beaktas och att befintliga straff- skalor ger utrymme både för sådana bedömningar och för att ge en- skilda gärningar en adekvat straffnivå.12 5.2.4Tillämpningen av 29 kap. 1 § i dess nya lydelse I straffnivåutredningens betänkande gjordes bedömningen att det var svårt att generellt uttala hur stor en straffnivåhöjning borde bli med hänsyn till de skäl för en sådan höjning som förts fram. Ut- redningen anförde att höjningen av straffnivån för allvarliga vålds- brott inte avsågs ske likformigt, utan borde inriktas på de brotts- typer där en sådan höjning framstod som mest angelägen och på sådana fall som var särskilt straffvärda. Allmänt fanns också ett behov av en större spännvidd och hänsynstagande till både förmild- rande och försvårande omständigheter, vilket enligt utredningen kunde förväntas leda till att vissa gärningar efter en reform skulle få ett betydligt högre straffvärde medan andra gärningar kanske inte skulle värderas annorlunda . Utredningen angav dock som ett riktmärke att det genomsnittliga straffet för grov miss- handel, som då konstaterades ligga mycket nära minimistraffet i straffskalan, skulle höjas med ungefär en tredjedel.13 anförde vidare att straffvärdet för allvar- liga våldsbrott efter en reform i mindre utsträckning än som då var fallet, skulle anses motsvara straffskalans minimum. fram- hölls att den faktiska brottsligheten är sådan att fler relativt sett lindrigare brott begås, varför det är naturligt att straffvärdet i de flesta fall kommer att bestämmas inom straffskalans nedre del. Utredningen anförde följande. 2009/10:147 s. 11–14. 13SOU 2008:85 s. 265. Straffmätningsreformen 2010 och utvecklingen därefter Av det nu anförda följer att straffvärdet för allvarliga våldsbrott, lik- som för annan brottslighet, bör bestämmas utifrån omständigheterna i det enskilda fallet. Det är alltså inte möjligt att fastställa en viss nivå från vilken bedömningen ska utgå. Genom det föreslagna tillägget i 29 kap. 1 § andra stycket BrB klargörs dock att det vid straffvärdebedöm- ningen särskilt ska beaktas om brottet riktat sig mot någons liv, hälsa eller trygghet till person. Detta innebär att straffvärdet för sådan brotts- lighet ska bedömas som högre än . bör eftersträvas att en differentierad bedömning sker, så att såväl försvårande som för- mildrande omständigheter får ett reellt genomslag vid straffvärde- bedömningen. I praktiken torde detta leda till att minimistraffet för grov misshandel och andra brott som innebär ett allvarligt angrepp på någons liv, hälsa eller trygghet till person används i mindre utsträck- ning än vad som är fallet och att de straff som döms ut för sådana brott i stället fördelar sig bättre över den tillämpliga straffskalan.14 Regeringen anförde också att av ändringen i 29 kap. 1 § följer att straffvärdet för ett allvarligt våldsbrott efter ändringen ska anses vara högre . Höjningen på den allra lägsta straff- nivån kunde vara mindre än på högre nivåer och även på de allra högsta straffvärdenivåerna enligt dåvarande praxis kunde höjningen relativt sett vara något lägre. Straffen skulle därmed komma att spridas bättre över straffskalan. Regeringen anförde i detta samman- hang som exempel att ett fall av grov misshandel som enligt då gällande praxis hade bedömts ha ett straffvärde , efter reformen borde kunna anses ha ett straffvärde och och att ett dråp med ett dåvarande straffvärde skulle kunna ha ett straffvärde fängelse.15 I författningskommentaren gavs ytterligare exempel. Regeringen anförde följande. Om gärningen inneburit ett allvarligt angrepp på någons liv eller hälsa eller trygghet till person ska brottets straffvärde anses vara högre än det straffvärde som skulle ha följt vid en bedömning enligt tidigare praxis. Straffvärdet ska anses ligga över straffminimum eller den allra nedersta delen av straffskalan för det aktuella brottet. För brott som har en straffvärdenivå en bit upp i straffskalan ska straff- värdet anses ligga på en ytterligare högre nivå. Höjningen av straff- värdet bör vara större för brott av det förra slaget än för brott av det senare slaget. För brott med mycket höga straffnivåer kan den relativa 14SOU 2008:85 s. 280 f. 2009/10:147 s. 15. Straffmätningsreformen 2010 och utvecklingen därefter höjningen vara något mindre. kan höjningen också påver- kas av om angreppet är mindre framträdande när det gäller brott som innefattar även annan kränkning. Exempelvis bör en höjning ske med cirka för brott som har en straffvärdenivå från och med fängelse och upp till . På nivån från och med och upp till bör höjningen vara tre–. Vidare bör på t.ex. nivån en höjning ske med och på nivån och uppemot en höjning ske med . Vid straffvärdebedömningen ska också försvårande och förmildrande om- ständigheter enligt 2 och 3 §§ som har förelegat i det enskilda fallet påverka i skärpande respektive mildrande riktning. I förekommande fall ska hänsyn även tas till övriga omständigheter relevanta för straff- mätningen. Den övre delen av respektive straffskala bör användas i större utsträckning än tidigare som den nedre delen av straff- skalan kan användas på ett mer differentierat sätt.16 5.2.5Ökad spännvidd i straffmätningen Utredningen föreslog i sitt betänkande att de kvalificerande rekvisit som då fanns avseende de försvårande omständigheterna i 29 kap 2 § 1–6 skulle tas bort. Utredningen anförde att för- svårande omständigheter i 29 kap. 2 § sällan åberopades eller argu- menterades kring i domar och domskäl, men att det var troligt att domstolarna ändå tog hänsyn till sådana omständigheter inom ramen för straffvärdebedömningen. Om de kvalificerande rekvisi- ten togs bort skulle de försvårande omständigheterna kunna åbero- pas och användas direkt vid bedömningen av vilken skada, kränk- ning eller fara som gärningen inneburit, allt efter i vilken grad de försvårande omständigheterna förelegat. föreslog också en omformulering av punk- ten 6 i bestämmelsen om försvårande omständigheter. Enligt då gällande formulering var det försvårande om brottet utgjort ett led i en brottslig verksamhet som varit särskilt noggrant planlagd eller bedrivits i stor omfattning och i vilken den tilltalade spelat en betydande roll. Med detta skulle, enligt förarbetena, förstås organi- serad brottslighet i en vidare bemärkelse; ett enstaka brott, om än noga planerat, var inte avsett att omfattas av bestämmelsen i denna del. framhöll att även enstaka brott som är noggrant planerade generellt måste anses ha ett högre straffvärde 16 A. prop. Straffmätningsreformen 2010 och utvecklingen därefter än brott begångna p.g.a. en plötslig impuls – om gärningsmannen planerar brottet i förväg är det allmänt sett större utsikter att han eller hon lyckas i sitt uppsåt och gärningsmannen har dessutom haft tid att besinna sig, men väljer ändå att utföra brottet. Utred- ningen framhöll att i straffvärdebedömningen av uppsåtligt död- ande hade det stor betydelse om gärningen föregåtts av planering eller inte. Även brottslighet som begåtts systematiskt eller i organi- serad form hade generellt sett ett högt straffvärde enligt utred- ningen, och att ett brott varit ett led i en sådan brottslighet före- slogs därför även framgent vara försvårande, oavsett om gärnings- mannen spelat en betydande roll i brottsligheten eller inte. Avseende förmildrande omständigheter anförde utredningen att de kvalificerande rekvisiten gjorde att bestämmelserna sällan åbe- ropades och att det därför fanns anledning att ta bort eller modifi- era dessa rekvisit. Utredningen förordade därför att förstärknings- orden starkt respektive uppenbart i punkterna 2–3 i 29 kap 3 § skulle tas bort. Avseende den förmildrande omstän- digheten att brott föranletts av någon annans kränkande beteende, byttes ordet grovt mot uppenbart för att markera att provo- kationen skulle bedömas utifrån objektiva kriterier och inte utifrån gärningsmannens upplevelse av provokation. Utredningen ansåg slutligen att det inte fanns tillräckliga skäl att utvidga tillämpnings- området för den förmildrande omständigheten att brottet föran- letts av stark mänsklig medkänsla.17 Regeringen anslöt sig till utredningens förslag och anförde särskilt att syftet med att slopa, eller ändra, vissa av de kvalificerande rekvi- siten i bestämmelserna om förmildrande och försvårande omstän- digheter var avsedd att utvidga tillämpningsområdet för dessa bestämmelser och därigenom skapa en ökad spännvidd i straffmät- ningen. En sådan ökad differentiering, framhöll regeringen, stod i överensstämmelse med proportionalitets- och ekvivalensprinciperna. Svårare brott skulle alltså bestraffas strängare än lindrigare brott även om brotten var av samma brottstyp. Om förmildrande och försvårande omständigheter inte fick något genomslag vid straff- värdebedömningen kunde denna princip inte upprätthållas.18 17SOU 2008:85 s. 282–287. 2009/10:147 s. 26–30. Straffmätningsreformen 2010 och utvecklingen därefter 5.2.6Straffskalorna för grov misshandel och grov utpressning Straffskalan för grov misshandel sträckte sig enligt tidigare lag från fängelse till fängelse . påpekade att straffskalan knappast utnyttjades över treårsnivån. Genom att dela upp straffskalan infördes en ny riktpunkt för straffvärdebedöm- ningen, vilket skulle kunna leda till en mer differentierad och enhet- lig straffmätning med utgångspunkt från brottets allvar. Vidare skulle straffskalan för de allra allvarligaste fallen av grov misshandel bli parallell med straffskalorna för grov våldtäkt och grovt rån. Straffskalan för grov misshandel, som inte bedömdes som synner- ligen grov, skulle också begränsas och därigenom på ett bättre sätt återspegla den faktiska straffmätningen för det brottet.19 föreslog härutöver att straffskalan för grov utpressning skulle få ett förhöjt minimum (från till ) och kvalifikationsgrunder anges i bestämmelsen. Utred- ningen pekade på att grov utpressning kunde bestå i gärningar som innefattade hot om mycket allvarligt våld och att straffskalan mot den bakgrunden inte kunde anses spegla brottets svårhet. Med en höjning av minimistraffet skulle straffskalan överensstämma med den för rån.20 Regeringen anslöt sig till utredningens förslag om straffskalorna för de aktuella brotten. När det gällde grov misshandel anförde regeringen, liksom , att straffvärdet även för mycket allvarliga fall av grov misshandel sällan översteg tre till fängelse. De allvarligaste fallen av misshandel borde dock anses så klandervärda att straffen borde ligga högre och närmare, eller över, straffen för dråp, som har ett straffminimum fäng- else. Som jämförelse nämndes också straffen för grov våldtäkt och grovt rån.21 Avseende regeringens ställningstagande till utformningen av de kvalifikationsgrunder som infördes för den nya brottstypen syn- 19SOU 2008:85 s. 287–291. 2009/10:147 s. 17–19. Straffmätningsreformen 2010 och utvecklingen därefter nerligen grov misshandel, och tillämpningen av den nya straffska- lan, hänvisas till framställningen i avsnitt 6.4.1. Regeringen anförde också att straffminimum för grov utpress- ning inte återspeglade detta brotts allvar och framhöll att brottet inte kunde anses påtagligt mindre allvarligt än rån.22 Regeringens ståndpunkter beträffande kvalifikationsgrunderna för grov utpress- ning framgår av avsnittet om grov utpressning, avsnitt 6.6.1. I detta avsnitt redogörs för synpunkter och kritik som har riktats mot straffmätningsreformen med avseende på ändringen av 29 kap. 1 § . Flertalet remissinstanser tillstyrkte eller hade ingen erinran mot förslag. Vissa remissinstanser lämnade dock synpunkter på skälen för en straffnivåhöjning, av innebörd att en sådan straffnivåhöjning redan skett i rättspraxis eller att sådana ten- denser i vart fall kunde märkas. När det gällde den valda lagstift- ningstekniken anförde vid att en straffnivåhöjning, om den ansågs nödvändig, borde ske genom en justering av straffskalorna för brotten. Advokatsam- fundet efterlyste en generell översyn av straffskalorna. anförde att det kunde ifrågasättas om inte gällande regle- ring redan omfattade den föreslagna ändringen i 29 kap 1 § och menade att den därmed inte skulle få någon effekt.23 2009/10:147 s. 9 och 12. Jfr också det särskilda tillägget av i SOU 2008:85 s. 401–403, där han i och för sig inte ifrågasätter att våldsbrottens straffvärde kan anses undervärderade i förhållande till andra brott, men att det finns andra sätt att lösa detta problem än att öka repressionsnivån för allvarliga våldsbrott. Straffmätningsreformen 2010 och utvecklingen därefter Lagrådet angav i sitt yttrande över lagrådsremissen, att den åsyftade straffnivåhöjningen borde åstadkommas genom en förändring av straffskalorna för brotten och anförde följande. Bestämmelsen i 29 kap. 1 § i dess nuvarande lydelse tar sikte på hur straffvärdet ska bestämmas i det enskilda fallet. Enligt Lagrådets mening är det systematiskt olämpligt att här föra in en regel som har till syfte att mera allmänt höja straffnivån för vissa närmare angivna brott. Lag- stiftarens uppfattning om hur allvarlig en viss brottstyp är i förhållande till andra brottstyper bör i stället komma till uttryck genom straff- skalorna. De åsyftade höjningarna av straffnivåerna bör således enligt Lagrådets mening i första hand göras genom att straffskalorna för brotten ändras.24 När regeringens lagförslag genomförts, framfördes samma stånd- punkt i juridisk doktrin25 och debatt, bl.a. i i en artikel av , , och behandlade också vissa frågeställningar med anledning av den valda lagstiftningstekniken, framförallt i relation till de exempel på straffvärdehöjningar som angetts i pro- positionen. Ett problem som framhölls med de i propositionen angivna exemplen var att de utgick från straffvärdebedömningarna före lag- ändringen och sedan angav vilken höjning som regeringen ville att lagändringen generellt skulle leda till. Att relatera till straffvärde- nivåer före reformen kunde på sätt och vis te sig naturligt, menade författarna, men att det , ju som går efter en reform, blir svårare att minnas hur straffvärdet bedömdes före refor- men, särskilt med beaktande av att domarkåren byts ut genom pensionsavgångar och nytillsättningar och att bedöm- ningarna av vad som gällde innan då ska göras av personer som inte var verksamma då. 2009/10:147 s. 71. 25Jareborg/Zila, Straffrättens påföljdslära, 2010, s. 103, och av författarna till Brottsbalks- kommentaren, se , en kommentar på internet, kommentaren till 29 kap. 1 §. 26Straffvärdebedömningen av allvarliga våldsbrott, SvJT 2011 s 71. Samma tolkning av straff- mätningsreformen i denna del återges numera också i Borgeke, Att bestämma påföljd för brott, 2012, s. 127–129. Straffmätningsreformen 2010 och utvecklingen därefter Författarna anförde också att lagändringen och förarbetsuttalan- dena i denna del lämnade flera frågor olösta. En sådan var om för- arbetsuttalandena skulle tolkas så att vissa straffvärden för allvarliga våldsbrott i princip blivit omöjliga att tillämpa, t.ex. sex månaders fängelse och fängelse. Om förarbetsuttalandena i denna del togs alltför bokstavligt skulle detta leda till konsekvenser som stred mot andra grundläggande principer i svensk rätt, bl.a. om betydelsen av straffskalornas miniminivåer vid gradindelade brott. Förarbets- uttalandena skulle nämligen kunna anses innebära att den verkliga miniminivån för t.ex. grov misshandel blivit och tre månaders fängelse, och att miniminivån för brott med ett lägsta straff i straff- skalan i själva verket fick anses vara åtta månaders fängelse. Författarna menade för sin del att lagändringen och för- arbetsuttalandena inte borde uppfattas på detta sätt. För t.ex. grov misshandel borde resultatet i stället bli att något fler brott, brott som tidigare bedömts vara av normalgraden med ett straffvärde nära fängelse, efter lagändringen i stället skulle bedömas som grova brott och då ligga på straffminimum för grov misshandel, alltså fängelse. Lagändringen innebar därmed, enligt författarna, att domstol- arna vid straffvärdebedömningen av de allvarligare våldsbrotten skulle anlägga en skärpt syn i konkreta fall och att detta borde leda till att den övre delen av den praktiskt tillämpbara straffskalan skulle användas oftare. Lagändringen kunde däremot inte tas till intäkt för att straffskalornas minimum för allvarliga våldsbrott bara kan an- vändas i fall där omständigheterna anses förmildrande eller där omständigheter som anges i 29 kap. 5 § föreligger. Avslutningsvis framhöll författarna att sådana omräknings- tabeller för straffvärden som börjat cirkulera på domstolarna borde användas med stor försiktighet samt anförde följande. Noga taget innebär reform knappast mer än en uppmaning till domstolarna att i enskilda fall ta sin straffmätningsuppgift avseende de allvarliga våldsbrotten på det allvar som krävs för att en differentierad och adekvat straffmätning ska uppnås. Någon slavisk tillämpning av de omräkningsexempel som finns angivna i propositionen har med stor säkerhet aldrig varit avsedd och bör därför inte heller förekomma. I stället bör man i domstolarna använda all den kunskap som man be- sitter för att se till att även denna lagstiftning, inom ramen för på- följdsbestämningssystemet i övrigt, får en ändamålsenlig tillämpning som stämmer med lagstiftarens intentioner. Att HD har en roll att spela i detta sammanhang torde vara uppenbart liksom att det är angeläget att prejudikatbildningen inte dröjer längre än nödvändigt. Straffmätningsreformen 2010 och utvecklingen därefter Som redogörs för i det följande angående Högsta domstolens behandling av straffmätningsreformen anslöt sig till den tolkning av ändringen i 29 kap. 1 § som författarna gav uttryck för (NJA 2011 s. 89). har senare gjort uttalanden kring ändringen av 29 kap. 1 § i rättsfallet NJA 2013 s. 376 och i en dom meddelad i mål B 5204-13, se vidare avsnitt 5.4.2. Brå har fått i uppdrag av regeringen att närmare utvärdera genom- slaget av straffmätningsreformen. Brå ska undersöka om och i vil- ken mån reformen har inneburit att straffnivåerna för allvarliga våldsbrott samt för grovt vållande till annans död har skärpts, om en ökad spännvidd vid straffvärdebedömningen av brott i allmänhet har åstadkommits samt om återfall beaktas i skärpande riktning vid straffmätningen av brott i allmänhet. Resultatet redovisas senast den 15 mars 2014.27 I en preliminär rapport fram- går att en viss höjning av fängelsetidernas genomsnitt för vålds- brott kunde utläsas ur tillgänglig statistik , men att statistiken därefter visat på ungefär samma genomsnittliga strafftider som före reformen. Dessa preliminära uppgifter från Brå låg till grund för våra direktiv. Brå har fortsatt sitt arbete med utvärderingen . Nedan följer en kortfattad redogörelse för det preliminära resultat som Brå har kunnat presentera för oss . Brås analys omfattar olika delar. I en första del har Brå gjort för- djupade analyser av statistik för brottstyperna mord, dråp, rån, misshandel, utpressning och våldtäkt.28 Den fördjupade analysen 27Regeringsbeslut , Ju2012/860/, se vidare dir. 2013:30 s. 3. 28Även grovt vållande till annans död ingick i den fördjupade analysen, men denna brottstyp utelämnas här eftersom den inte omfattas av begreppet allvarliga våldsbrott (som endast innefattar uppsåtlig våldsutövning, etc., se avsnitt 5.4.2). Straffmätningsreformen 2010 och utvecklingen därefter har bl.a. inneburit att försöksbrott och fullbordade brott särskilts och i vissa fall ett särstudium av lagföringsbeslut som endast avser ett aktuellt brott.29 I den fördjupade analysen ingår bara lagakraft- vunna domar, till skillnad från den officiella statistiken som bygger på samtliga tingsrättsdomar och den har endast omfattat domar avseende personer . Indelningen av domar före och efter reformen har skett med utgångspunkt från brottstillfälle (och inte lagföringstillfälle som är utgångspunkten för den officiella krimi- nalstatistiken). För den senare delen av den undersökta perioden, alltså , har detta inneburit att färre lagföringsbeslut kunnat studeras.