sou · H2B354 · 2014-07-15 00:00:00 — Vildsvinen är allätare men den största delen av födan är av vegetabiliskt ursprung. Vildsvinen har en tydlig preferensordning vad gäller föda och är mycket selektiva då de allra högst värderade födoslagen finns till- gängliga (Schley och Roper 2003, Cellina 2008,). Högst värderade är ek- och bokollon följt av majs och vete i mjölkmognad. Då födan ovan saknas lever de vanligtvis av olika växtdelar och främst då rötter från t.ex. kvickrot men även sockerbetor, frukt och potatis ingår i födan vilken de bökar fram genom att använda sina trynen. Då ut- säde för spannmål eller majs tillhandahålls genom utfodring är dessa födoslag attraktiva för vildsvinen även i förhållande till naturligt förkommande föda, dock verkar ollon och säd i mjölkmognad alltid föredras då de finns tillgängliga. Vildsvin har till skillnad från annat klövvilt en anmärkningsvärt god reproduktionsförmåga, vilket förklarar den höga tillväxthastig- het stammen uppvisar (se kapitel 3.1.1). Vildsvinskullarna är rela- tivt stora och i varierar de i medeltal mellan 3–5 (och 2013). Dessutom kan vildsvin bli brunstiga vid en tidig ålder, reproducera sig under en stor del av året samt har en rela- tiv kort dräktighetstid på (Nationell förvaltningsplan för vildsvin 2010, och 2011). Sammantaget leder dessa egenskaper till, för ett djur av denna storlek, en ovanligt stor potential för snabb populationstillväxt förutsatt att de kultingar som föds överlever fram till reproduktiv ålder. Dödsorsakerna för vildsvin anses i fallande storleksordning utgöras av jakt, ca 97 2013 (personlig kommunika- tion) och trafikolyckor ca 3 2013 (Nationella viltolycksrådet 2014 hemsida). Övriga möjliga dödsorsaker är rovdjur (främst varg) då utbredningsområden mellan dessa och vildsvin överlappar, sjuk- domar och svält vid långa kalla snörika vintrar (m.fl. 2010, 2010). Svält spelar förmodligen också en stor roll för äldre djur då dessa normalt har slitit ned tänderna. Det är mycket ovanligt att hitta vild- svin som är äldre än fem till i vilda bestånd (personlig kommunikation). Vidare framför att död- ligheten allmänt är stor bland små kultingar samt att blöta och kalla vårar troligen är en begränsande faktor av tämligen stor betydelse för tillväxten av populationen. 3.1.3Kronhjortens (Cervus elaphus) historia, spridning och antal Kronhjorten har utgjort en naturlig del av den svenska faunan sedan den invandrade i efter senaste istiden. Dess ursprungliga ut- bredningsområde antas ha sträckt sig upp mot en nordlig gräns från över mot . På grund av dess jaktliga värde och eventuellt som en effekt av minskade stammar fridlystes den av och upptogs därmed i gruppen vilt som endast fick jagas av kungen (2011). På grund av rovdjur, tjuvjakt, klimatförändringar och en av män- niskan hårt brukad natur, minskade stammen fram till slutet på 1700- talet. Att det kungliga jaktprivilegiet upphävdes ledde förmodligen till att stammen minskade allt mer. fanns kronhjort endast på några gods i och det totala antalet djur uppskattas ha varit färre än 100 individer. 1907 nåddes en skattad bottennotering på ca 50 individer. (Kronhjortens historik 2013 hem- sida). För att stödja bevarandet av den ursprungliga kronhjortstypen (ursprungstyp brukar också benämnas som nominatras och är ur ett bevarandeperspektiv ansedd som särskilt värdefull) flyttades vild- fångade skånska hjortar till Halle-Hunneberg i . Av samma bevarandeskäl skapades 1971 ett kronhjorts- reservat i . Detta reservat existerade , men har ersatts av en reglerad licensjakt inom de så kallade kronhjorts- områdena i (se avsnitt 3.3.5). Vid sidan av arbetet med vård av den ursprungliga stammen har många vilthägn för kronhjort med olika ursprung upprättats runt om i . Genom rymningar från dessa hägn har kronhjorten spri- dits över stora delar av landet och saknas endast i , på och i . Eftersom hondjuren (hindarna) är trogna sina hemområden går dock spridningen från befintliga populationer relativt långsamt (Jarnemo 2011) och kronhjorten saknas därför fläckvis i det nuvarande utbredningsområdet. Från att ha bestått av endast ett 50-tal individer i uppskat- tades populationen till mellan 10 000 till 13 0000 individer spridda över stora delar av landet (Bild 2)(Jarnemo 2011). En be- räkning utifrån en populationstillväxt på innebär att dagens stammar borde ligga inom intervallet 20 000 till 25 000 indi- vider. Denna ökning och spridning förklaras genom rymning ur hägn, egen och assisterad spridning samt normal populationstillväxt. Även kronhjort ingår, liksom vildsvin, i gruppen partåiga hovdjur och räknas som klövvilt. Kronhjorten kan nå en mankhöjd 120–och nå vikter 150–där de lägre värdena avser hondjur (hindar) och de högre värdena handjur (Jarnemo 2011). Kronhjorten har en god förmåga att anpassa sig till olika miljöer men föredrar blandlandskap med skog, gärna mycket lövinslag, och öppen mark där födosök och vila kan ske i närområdet. Bild 2 Bilden visar kronhjortens utbredning i (grå områden) Källa: , Professor in Zoologisk bevarandebiologi, Inst. för Ekologi och Genetik, Evolutionsbiologiskt centrum, . Kronhjortar lever ofta i mindre grupper (3–6 individer) beståen- de av närbesläktade hindar och deras kalvar även om större grupper kan förekomma (Jarnemo 2011). Handjuren lever skilda från hin- darna utom vid brunstperioden. går ett större antal handjur, ofta yngre individer, tillsammans i så kallade herrklubbar (Kron- hjort 2012 hemsida). Vid tillfällen då attraktiva jordbruksgrödor är tillgängliga kan också större grupper av kronhjort samlas för att ta del av denna resurs (Jarnemo 2011). Storleken på kronhjortarnas hemområden varierar beroende på naturtyp. Skånska kronhindar uppvisar hemområden på ca 2500 ha medan områdena på Hunneberg är mindre, ca 900 ha. Han- djurens hemområden är betydligt större och dessutom ger sig dessa iväg på vandringar till särskilda platser under brunsten. Kronhjortens föda domineras av örter från markskiktet även om knoppar och kvistar från träd utgör en större del av födan under vin- tern (Jarnemo 2011). En studie i visade att kronhjorten där främst åt gräs, bärris och ljung en stor del av året men att lavar tillkom . (m.fl. 2011). Därutöver nyttjar kron- hjorten många typer av jordbruksgrödor och foder som rotfrukter, raps, stråsäd och klövervall då dessa finns tillgängliga(Jarnemo 2011). I vissa områden har kronhjorten visat sig gnaga på bark av olika träd- slag, däribland gran, tall, lärk med flera (så kallad barkflängning). Skälet till detta beteende verkar inte bero på födobrist utan har i stället föreslagits bero på brist på fiber i födan (Putman & Staines 2004, Kronhjort 2012 hemsida). Kronhjort har i jämförelse med vildsvin en betydligt lägre repro- duktiv kapacitet. Även om hindarna blir könsmogna parar de sig normalt först då de är två eller . Brunsten sker då handjuren slåss för att hålla och betäcka hindar i en grupp bestående av upp till 20 individer. Därefter föds kalvarna och följande år, normalt får hinden endast en kalv. Hindarna får sedan normalt en kalv fram tills de når en ålder av ca 10–varvid reproduktionsförmågan avtar och de föder kalvar mer oregelbundet (Jarnemo 2011). Dödsorsakerna för kronhjort är främst jakt och trafikolyckor även om rovdjur och svält också är faktorer som påverkar. Under jakt- /2013 fälldes ca 6 000 kronhjortar (per- sonlig kommunikation) att jämföra med 330 trafikolyckor där kron- hjortar var inblandade (Nationella viltolycksrådet 2014 hemsida). Av rovdjur har varg historiskt utgjort en påtaglig dödsorsak och i de områden kronhjort och varg har överlappande utbredning utgör den ett fortfarande ett hot (Solheim, m.f.l. Svält förkommer särskilt bland årskalvar men även vuxna individer kan dö av svält under särskilt hårda vintrar ifall ingen eller felaktig utfodring sker (Putman and Staines 2004). 3.1.5Dovhjortens (Dama dama) historia, spridning och antal Dovhjorten är en i inplanterad art som tros ha haft sin natur- liga nordliga utbredningsgräns i fram till senaste istiden, för 10 000–50 (Dovhjortens historik 2012). Därefter tros människan ha spelat stor roll för spridning och återetablering av dovhjort i . Till kom den där den först sattes ut runt , , avsedd för kunglig jakt (2005). På grund av sin biologi visade sig dovhjorten vara mycket lämp- lig att hålla i vilthägn vilket ledde till att den var uppskattad bland ägare av gods och större gårdar. Därigenom spreds dovhjorten geo- grafiskt över stora delar av även om den hölls i särskil- da hjorthägn. Som en effekt av rymningar och avsiktliga utsättningar började frilevande populationer etablera sig en bit in (2005). Dovhjorten har en mycket långsam naturlig spridningstakt, vilket anses beror på dess benägenhet att bilda stora flockar samt en låg reproduktionskapacitet (se kapitel 3.1.6). P.g.a. dessa biologiska egen- skaper är fördelningen mycket ojämn och områden med etablerade dovhjortspopulationer kan uppnå mycket höga tätheter medan andra områden i relativ närhet kan sakna dovhjort (2005). Den senaste skattningen av den totala populationen i gjordes för och då beräknades antalet till 110 000 hjortar (2009, kommu- nikation). En beräkning av nuvarande storlek med en årlig popula- tionstillväxt av skulle därmed innebära att det finns ca 170 000 individer . Även dovhjorten ingår i gruppen partåiga hovdjur och räknas in bland klövviltet. Den är mindre än kronhjort och når mankhöjder mellan 0,7–1,där handjur är större än hindar. (2005). Dovhjorten är genom sitt födoval och flocklevande mer knuten till öppna landskap jämfört med övrigt klövvilt i Den åter- finns ofta på jordbruksmark, i synnerhet (2005). Dovhjortarna lever ofta i relativt stora kärnflockar där hindarna går i familjegrupper som leds av en ledarhind med döttrar i olika åldrar samt deras kalvar. ingår även andra släktingar av hon- kön i dessa grupper(2005). Handjuren bildar egna grupper, så kallade ungkarlsgrupper vilka håller samman och befinner sig på andra områden är hindarna utom vid brunst då de genomför brunstvandringar till särskilda brunstplatser för att där para sig med ditvandrade hindar (Dovhjortens population 2012 hemsida). Hemområdena för hindar är relativt små och uppgår till 100– 200 ha medan hemområdena för handjursgrupperna är större och kan nå upp till 2000–3000 ha (Dovhjortens population 2012). Sprid- ningen sker normalt genom att ett fåtal yngre hindar följer med grup- per av yngre handjur som sedan sakta kan etablera nya populationer på nya platser vilket medför att spridningen i förhållande till annat klövvilt går mycket långsamt. Dock verkar det också förekomma att grupper på 10–15 hindar kan vandra iväg och etablerar en ny flock med eget hemområde vilket skulle kunna öka spridningstakt (2005). Dovhjorten är det svenska klövvilt som ligger närmast de så kal- lade grovbetarna vilka utmärks av att till större del kunna livnära sig på stora mängder relativt lågkvalitativ föda som t.ex. gräs (1989). Därutöver äter dovhjorten främst bärris, örter samt blad, skott och bark från olika lövträd. Bok- och ekollon är attraktiva då de finns tillgängliga. Vad gäller olika grödor är vete, havre raps och ärtor samt olika rotfrukter begärlig föda för dovhjort. (2005). Dovhinden blir normalt könsmogen efter och likt kron- hjorten föder hinden vanligen endast en kalv (Dovhjortens ekologi 2012 hemsida). Brunsten sker normalt i oktober- november då hindarna samlas och betäcks av de mest dominanta handjuren. Efter ca 230 dygns dräktighet föds kalvarna från mitten av juni vilket är relativt sent jämfört med annat klöv- vilt (2005). Dominerande dödsorsaker för dovhjort är jakt och trafikolyckor. fälldes ca 31 000 dovhjortar (personlig kommunikation), medan antalet trafikolyckor uppgick till ca 1 200 (Nationella viltolycksrådet 2014 hemsida). Därutöver kan vintersvält drabba främst årskalvar och handjur. Skälet till att dessa grupper drabbas är kalvarnas korta tid att växa till på och handjurens korta tid att återhämta sig efter den stora ansträngning som brunsten medför för de som hävdar brunstplatser. Vad gäller rovdjur är det främst lodjur och räv som har överlappande utbred- ningsområden med dovhjort. Det verkar dock som om lodjur före- drar de mindre rådjuren men potentiellt kan utgöra ett hot då dov- hjorten blir mer allmänt förekommande. Enligt brukar lodjur ofta slå dovhjort i hägn varför regeringen införde en möjlighet i 28 § jaktförordningen att skydda inte bara tamdjur i hägn utan även hägnat vilt mot just lodjur. Räv verkar dock inte utgöra något större hot för dovhjortskalvar (2005). 3.1.7Rådjurens (Capreolus capreolus) historia, spridning och antal Rådjur är en i naturligt förkommande art men var under 1800- talet nära utrotning på grund av jakt. Då 1789 möjlig- gjorde jakt för alla som ägde mark, och därmed upphävde kungens och adelns jaktliga privilegier, blev jakttrycket allmänt betydligt högre. Som en effekt minskade viltstammarna, främst av klövvilt, och runt 1830 fanns rådjur endast i en mycket liten population i (1995). Genom fredning av rådjur på några gods i kunde popula- tionen åter växa och därefter sprida sig. Genom reglerad jakt med fredningsperioder, små rovdjursstammar och ändrat marknyttjande på landsbygden gick återkolonisationen snabbt. Till detta kan man lägga kalhyggesbruk, igenläggning av åker mark och ökad medeltemperatur, alla faktorer som gynnat rådjur (1995). Rådjur har till skillnad från kron- och dovhjort en mycket god förmåga att sprida sig, dels på grund av sin relativt sett höga repro- duktionskapacitet, dels på grund av dess inneboende vandringsbe- Rådjuret har därför spritt sig över nästan hela och saknas endast i de nordligaste delarna av fjällkedjan (Rådjur popu- lation 2012 hemsida). Dock anses delar av det nuvarande utbred- ningsområdet möjliggöras genom att rådjuret utfodras under vin- tern. Utan en sådan utfodring skulle den nordliga utbredningen begränsas (1995). drabbades den svenska rävpopulationen av skabb vilket ledde till ett drastiskt minskat antal rävar i (Rävskabb 2013 hemsida). Som en förmodad effekt av minskad räv- predation på rådjurskid, ökade rådjurspopulationen i slutet av 1980- talet. var tätheterna mycket höga för att sedan vända nedåt (och 2008). Tätheten av rådjur har minskat och, i förhållande till födoresursen, nått mer balan- serade nivåer (m.f.l. Vid den senaste skattningen beräknades rådjurspopulationen uppgå till ca 375 000 (2009, personlig kommuni- kation). Rådjuret ingår liksom arterna ovan i gruppen partåiga hovdjur och därmed även i klövvilt. Rådjuret är det minsta hjortdjuret i och når normalt mankhöjder på ca 70–och vikten varierar mellan 20–. Skillnaden mellan könen är inte stor även om hanen (bock) normalt väger något kilo mer än honan (get) (Rådjur 2012 hemsida). Rådjuret är en mycket anpassningsbar art och återfinns i de flesta svenska miljöer. Det finns exempel på rådjur som specialiserat sig på att leva i öppna landskap medan andra föredrar skogsmiljöer med av jordbruksmark brutna landskap. Det är heller inte ovanligt att stöta på rådjur i tätbebyggda områden (och 1995). Rådjuren är normalt inte grupplevande likt de andra hjortdjuren ovan. Hos rådjur går rågeten (honan) med kiden under första som- maren och vintern för att från dessa innan nästa årsklass kid föds. kan större grupper av rådjur ses men det är då oftast frågan om någon attraktiv föda som står till buds, och att de därför samlas på vissa ytor utan att därför anses vara grupplevan- de (och 1995). Hemområdenas storlek varierar såväl mellan och beroende på vilka miljöer rådjuret väljer att leva i. konstatera att hemområdena normalt ligger mellan 20 och 100 ha och att områdenas storlek verkar öka då man går norrut (Guillet m.fl. 1996). Rådjuret är likt älgen, men till skillnad från kron- och dovhjort, beroende av växter med högre näringsmässig kvalitet. Rådjurets diet varierar över året för att domineras av olika örter i markskiktet. Då örterna vissnar övergår rådjuret till att istället äta främst bärris. Vid större snödjup ersätts bärriset i sin tur av buskar och högvuxna ris. Det är främst med stort snödjup som tall och gran konsumeras av rådjur (1995). Överlag är bärris, i synnerhet blåbärsris, mycket omtyckt och vik- tig föda för rådjur. Även lövträd, främst sälg och vide, björk, asp, ask samt rönn, utgör viktig föda i synnerhet tiden direkt efter att löven slagit ut. med god tillgång av ek- och bokollon samt svamp är dessa födoresurser också ett viktigt inslag i rådjurets diet (Rådjurets föda 2012 hemsida). På många marker i norra är rådjur beroende av utfodring eller av att det finns aktiva jordbruk som genererar spill, vilket kan nyttjas av rådjur. Reproduktionskapaciteten hos rådjur är relativt hög och getterna blir normalt könsmogna . Efter brunstperioden föds kiden normalt och en månad framåt. av rågetterna får två eller tre kid (och 1995). Mängden kid som föds är bero- ende av getens uppväxtförhållanden, där individer som växer upp i en miljö med födobrist föder färre kid än individer som växer upp under goda födobetingelser (Rådjur population 2012 hemsida). Den relativt höga reproduktionstakten, beroende av tidig könsmognad och många ungar, kopplat till ett hos rådjuret inprogrammerat ung- djurs-utvandringsbeteende, är de faktorer som lägger grunden för rådjurets goda spridningsförmåga. Dominerande dödsorsaker för rådjur varierar beroende på var i man befinner sig. Generellt har det visat sig att räv kan ta så många som av de nyfödda kiden (och 1995). Lodjur kan utgöra en betydande dödsorsak för både kid och vuxna rådjur (2008) och under snörika vintrar kan rådjur svälta ihjäl (m.fl. 2006) Därutöver är jakt och trafikolyckor viktiga anledningar till att rådjur dör. Baserat på Jägare- förbundets statistik beräknas ca 95 500 rådjur ha skjutits (personlig kommunikation), medan ca 33 000 stycken varit del i trafikolyckor under (Nationella viltolycksrådet 2014 hemsida). 3.1.9Mårdhundens (Nyctereutes procyonoides) historia, spridning och antal Mårdhund är en för så kallad invasiv främmande art, dvs. en främmande art vars introduktion och/eller spridning hotar bio- logisk mångfald (Nationell strategi och handlingsplan för främman- de arter och genotyper, 2008). Mårdhunden har sitt ursprung i östra , men introducerades i västra delarna av forna med syftet att öka tillgången av pälsvilt. En vidare spridning har därefter skett och arten har etablerat sig i stora delar av östra . finns en livskraftig popu- lation i . pågår en långsam spridning till med ursprung i den finländska populationen och individer observeras regelbundet främst i (Mårdhundens biologi och ekologi 2012 hemsida). Spridningen har motverkats av klimatologiska be- gränsningar och ett EU-projekt med syfte att hindra mårdhundens etablering i svensk natur (2008 hemsida). arbetar med att säkra framtida bekämpning. Dess- utom har regeringarna i , och gjort en gemen- sam avsiktsförklaring (M2013/2427/Nm) där de avser att även fort- sättningsvis möjliggöra en effektiv bekämpning av mårdhund. Antalet mårdhundar i är svårt att med säkerhet bestäm- ma. En beräkning gjord av pekar på en total population i runt 130 individer (Technical report 2012). Utvecklingen för arten är beroende av intensiteten i ansträngningar- na för att begränsa dess tillväxt. Utan några åtgärder uppskattar pro- jektet, utifrån ekologiska modelleringar, att arten kan tänkas passera 10 000 individer . Mårdhunden tillhör gruppen hunddjur och är i storlek ungefär som en rödräv, dvs. Det är en mycket anpassningsbar art vad gäller val av livsmiljö men föredrar närhet till våtmarker. Mård- hunden går i vintervila vilket är unikt bland hunddjur. Utifrån studier i beräknas mårdhunden ha en biologisk nordlig utbredningsgräns där snön ligger längre än och årsmedeltemperaturen är lägre än 0º C, vilket i ligger i höjd med . Under dessa förutsättningar hinner den inte bygga upp ett tillräckligt fettlager för att därefter klara sin vintervila, utan svälter ihjäl . Mårdhunden är monogam och lever samman med en och samma partner under hela sin livstid. Om den ena partnern dör letar den återstående individen ofta efter en ny partner. Mårdhundsvalpar läm- nar föräldrarna och normala spridnings- sträckor är . Det är dock inte ovanligt med vandringar och i extremfall har en sträcka uppmätts. Mårdhundens hemområden varierar mellan några hundra till några tusen hektar. Mårdhunden är allätare som förser sig av det som erbjuds. Då den gärna söker sig till våtmarker är fågelungar och ägg, fisk, amfibier samt andra arter som trivs i dessa miljöer viktiga födoresurser. Mårdhunden blir könsmogen och går efter parning dräktig . I , med motsvarande miljöbe- tingelser som i , föds normalt 7–10 valpar och honorna föder normalt en kull . Dessa inneboende biologiska egenskaper gör att mårdhunden har en exceptionell potential för förökning. Dödligheten hos mårdhund är störst bland valpar (Technical report 2012). De främsta dödsorsakerna i är svält, följt av trafikolyckor och jakt. I där det också finns tätare bestånd av stora rovdjur är dessa en betydande faktor för att reglera stammen (Mårdhundens biologi och ekologi 2012 hemsida). 3.2Viltets värden och kostnader Allmänt gäller att vilt såväl utgör en resurs som kan medföra kost- nader. Om värden eller kostnader överväger är beroende av viltpopu- lationernas storlek och det omgivande samhällets uppbyggnad, dvs. vilka intressen och näringar som finns representerade i den miljö som studeras (2010). Generellt kan värdena hänföras till såväl kulturvärden i form av t.ex. upprätthållande av traditioner och kulturarv som olika ekosystem- tjänster (Sammanställd information om Ekosystemtjänster 2012). Ekosystemtjänster kopplade till vilt är produktion av mat, rekreation och bidrag till biologisk mångfald. Värdet av livsmedelsproduktion och rekreation genom jakt har försökt skattats i form av bruttojaktvärden, dvs. summan av viltets ekonomiska värden för svenska jägare. 2005/2006 skattades brutto- jaktvärdet till fördelat på för köttvärdet och för rekreationsvärdet (m.fl. 2008). Som vi beskrivit i avsnitt 3.2 har dock många viltstammar ökat i antal betydligt sedan denna undersökning gjordes och därmed kan man anta att dagens värde är högre. Det vore mycket värdefullt att det genomförs en ny och aktuell undersökning av viltets värden. Sådan information är av stor betydelse för att underlätta de nödvändiga avvägningarna i en framgångsrik viltförvaltning. pågår också en utveckling av viltbruk i form av jaktturism med de ökade ekonomiska värden detta kan generera i form av be- söksnäring. Enligt LRF:s rapport gröna näringarnas affärer på gårdsnivå rapporterar ca 1 100 gårdar av ca 57 000 i LRF:s medlems- och marknadsregister att de har intäkter baserade på jakt. Intäkter- na var i genomsnitt per gård vilket motsvarar ett totalt rapporterat värde av ca 150 miljoner. Vilt bidrar även till värden i form av naturupplevelser för det oorganiserade friluftslivet och i en ökande grad även som ett direkt besöksmål för turistnäringen. har möjligheten att utveckla besöksmål i samband med viltskådning identifierats runt om världen. I pågår viss sådan organiserad turism som redo- visas i den kartläggning som genomfört (Rovdjurs- turism 2008). arbetar med att utveckla sådan turism och som ett led i detta tagit initiativet till att, i dialog med besöksnäringens övriga organisationer, att utveckla en nationell strategi för viltupplevelseturism. Vid kartläggning fanns 2004–2006 arton styck- en aktörer som arbetade med rovdjursskådning i . Någon beräkning av den ekonomiska omsättningen redovisas inte men rap- porterna fastslår att rovdjursturism kan leda till såväl direkta som indirekta ekonomiska intäkter till lokalsamhället. Vidare föreslås rovdjursturism även kunna bidra till en ökad acceptans för rovdjur vilket indirekt skulle kunna leda till att bevarande av biologisk mång- falden underlättas. Från LRF, och framhålls dock att denna form av turism än så länge inte lett till de förslagna effekterna ovan.