sou · H2B343 · 2014-06-23 00:00:00 — Inte sällan framhålls dessa brotts samhällsfarliga och allmänfarliga karaktär. De har därför i vissa sammanhang betraktats som brott mot allmänheten. I betänkande Påföljd för brott jämförs narkotikabrotten med brottet spridande av gift eller smitta i 13 kap. 7 § , eftersom narkotikabrotten innebär hantering och spridande av farliga droger, varigenom befolkningen utsätts för fara till liv och hälsa (SOU 1986:14 s. 182 och 272). I samma betänkande anförs emellertid också att det finns skäl att se narkotikabrotten som riktade mot person. Genom överlåtelse av narkotika utsätter man, enligt resonemanget, annan för livsfara eller fara för svår kroppsskada eller allvarlig sjukdom, varför narko- tikabrotten kan jämföras med brottet framkallande av fara för annan i 3 kap. 9 § (SOU 1986:14 s. 182). När det gäller den skada, kränkning eller fara som narkotika- brotten utgör kan vidare nämnas att regeringen i den proposition i vilken föreslogs att skulle godkänna EU:s rambeslut om minimibestämmelser för brottsrekvisit och påföljder för olaglig narkotikahandel, uttalade att [d]en olagliga narkotikahandeln utgör ett allvarligt globalt problem och är på europeisk nivå ett stort hot mot såväl EU-medborgarnas hälsa, säkerhet och livs- kvalitet som mot medlemsstaternas lagliga ekonomi, stabilitet och säkerhet (prop. 2003/04:147 s. 16). Även om den skada, kränkning eller fara som narkotika- och narkotikasmugglingsbrotten innebär gör att det finns skäl att sortera in dem under såväl de allmänfarliga brotten som brotten mot liv och hälsa är det enligt vår mening svårt att argumentera för att ett narkotika- eller narkotikasmugglingsbrott skulle kunna anses lika allvarligt som mord. Mord innebär att uppsåtligen beröva en annan människa den mest grundläggande rättigheten, rätten till liv, under omständigheter som inte framstår som klart förmildrande (då ansvar för dråp i stället kan aktualiseras). Minimistraffet för mord är fängelse. Mot den bakgrunden är det inte förenligt med principerna om proportionalitet och ekvivalens att höja maxi- mistraffet för grovt narkotikabrott och grov narkotikasmuggling. Eftersom våra direktiv anger att det står oss fritt att överväga de ändringar av straffskalorna för narkotikabrotten och narkotika- smugglingsbrotten som behövs för att åstadkomma en ändamåls- enlig reglering bör nämnas att vi anser att en sänkning av maximi- straffen för de grova narkotika- och narkotikasmugglingsbrotten är uteslutet, eftersom det väl kan tänkas så allvarliga narkotika- och narkotikasmugglingsbrott som motiverar fängelse eller, vid flerfaldig sådan brottslighet, fängelse. Straffskalan måste vara utformad på ett sådant sätt att den medger en adekvat bedömning av straffvärdet även vid de mest allvarliga narkotika- och narkotika- smugglingsbrotten. Det tidigare nämnda EU-rambeslutet före- skriver även att ett maximalt fängelsestraff om ska kunna dömas ut för vissa narkotikarelaterade brott. Som framgår i det följande är det vår uppfattning att det inte finns fog för att säga att straffnivåerna för de grova narkotika- och narkotikasmugglingsbrotten generellt blivit för låga. Det finns så- ledes inte skäl att höja minimistraffet för de grova narkotika- och narkotikasmugglingsbrotten i syfte att åstadkomma en allmänt skärpt syn på dessa brott. En höjning av minimistraffet för de grova narkotika- och narkotikasmugglingsbrotten skulle vidare innebära att de grova narkotika- och narkotikasmugglingsbrotten fick ett högre minimistraff än exempelvis våldtäkt, vilket enligt vår mening inte vore rimligt ur ett straffvärdeperspektiv. Med ett oförändrat minimistraff för de grova narkotika- och narkotikasmugglingsbrotten finns inte heller skäl att överväga att ändra maximistraffet för normalgraderna av brotten. Inte heller finns det skäl att göra ändringar i de ringa brottens straffskalor. Straffskalorna för de grova narkotika- och narkotikasmugglings- brotten är enligt vår uppfattning generellt ändamålsenligt utform- ade och tillräckligt vida för att möjliggöra differentierade bedöm- ningar. Motsvarande gäller för normalgraderna och de ringa form- erna av brotten. Sammanfattningsvis finns det således inte skäl att förändra straffskalornas yttre ramar. Vår genomgång av hovrättspraxisen visar att, utöver sort och mängd narkotika, lyfts försvårande och förmildrande omständig- heter fram i domarna. I domskälen förs ett resonemang om de omständigheter som framkommit och vid bedömningen av straff- värdet görs en helhetsbedömning av samtliga omständigheter. Trots detta visar genomgången att de försvårande och förmildrande om- ständigheter som framkommit i ett narkotikamål i stor utsträck- ning tar ut varandra, så att det slutliga straffvärdet ofta bedöms vara i paritet med det riktvärde som följer av en bedömning baserad enbart på sort och mängd narkotika. Att det slutliga straffvärdet bedöms vara i princip detsamma som det preliminära riktvärdet, baserat enbart på sort och mängd narkotika, behöver inte innebära att rättstillämpningen i ett enskilt fall varit felaktig. Vår upp- fattning är emellertid att de enskilda förmildrande och försvårande omständigheterna generellt borde tillmätas större vikt i praxis. Det förhållandet att det finns två förmildrande och två för- svårande omständigheter innebär inte med automatik att dessa bör ta ut varandra så att det slutliga straffvärdet bedöms motsvara det preliminära straffvärdet baserat enbart på sort och mängd narko- tika. Förmildrande och försvårande omständigheter som förekom- mit inom ramen för samma gärning bör rimligtvis tillmätas olika tyngd vid bedömning av rubricering och straffvärde. att på förhand slå fast hur olika omständigheter bör viktas i för- hållande till varandra. Det är en fråga för rättstillämpningen. I sam- manhanget bör framhållas att praxis när det gäller bl.a. denna fråga är under utveckling. Av hovrättspraxisen går emellertid att utläsa att det i mål som rört flera tilltalade, vilka medverkat till gärningen i olika omfatt- ning och på olika sätt, ofta görs en åtskillnad mellan dessa olika gärningsmän vid bedömningen av straffvärdet. Vår uppfattning om rättsläget före Mefedrondomen är att straffvärdet för sådana gär- ningsmän i större utsträckning än skulle ha bedömts vara detsamma och motsvarat det som följde av det dåvarande tabell- värdet baserat på sort och mängd narkotika. Straffvärdebedömningen i narkotikamål har alltså, åtminstone i sist nämnt hänseende, blivit mer nyanserad och mer lik den som sker vid andra typer av brott. När det gäller straffnivåerna för narkotika- och narkotika- smugglingsbrotten är det vår uppfattning att det inte finns fog för att säga att dessa generellt blivit för låga efter praxisomläggningen . De straff som i svensk rätt döms ut för narkotikabrott och narkotikasmugglingsbrott ger alltjämt uttryck för en sträng syn på narkotikabrottsligheten. Vid en jämförelse med andra brott med i huvudsak motsvarande straffskalor som narkotika- och nar- kotikasmugglingsbrotten kan nämligen konstateras att straffnivå- erna för de narkotikarelaterade brotten fortfarande ligger högt, såväl när det gäller normalgraden av brotten som när det gäller de grova brotten. Vidare kan konstateras att straffskalans hela spännvidd alltjämt utnyttjas när det gäller narkotika- och narkotikasmugg- lingsbrotten. Den slutsatsen kan dras inte bara av Brå-statistiken, vilken, som vi tidigare anfört, bör läsas med försiktighet eftersom den endast sträcker sig till och med , utan även av genom- gången av hovrättsdomarna för . Vid en internationell jäm- förelse ligger straffnivåerna inte heller generellt lägre i än i andra länder. Detta gäller emellertid enbart vid hantering av mängder upp till de straffvärdemässiga mängdtak som kommit att tillämpas i underrättspraxis. Vid hantering av större mängder än vad taken anger synes ligga straffvärdemässigt lägre än övriga länder som vi jämfört med. Som vi har beskrivit har, mot bakgrund av hur Högsta domstolens uttalanden i bl.a. Nittiosjukilosdomen (NJA 2012 s. 144) och Cannabissmugglingsdomen (NJA 2012 s. 535) har upp- fattats, i litteraturen angetts straffvärdemässiga tak för betydelsen av mängden narkotika. De angivna mängdtaken har, som vidare har beskrivits, fått ett starkt genomslag i underrättspraxis. Vår uppfatt- ning är att när det gäller större mängder narkotika riskerar taken att leda till att straffvärdet i vissa fall sätts för lågt. Som vi har angett i avsnitt 7.2 bör visserligen en skillnad i kvantitet komma till uttryck i ett annorlunda straffvärde endast om skillnaden ger ut- tryck för en större eller mindre grad av förkastlighet hos gärningen. Är skillnaden i den hanterade mängden narkotika tillräckligt stor innebär detta dock även en skillnad i kvalitet. En strikt tillämpning av mängdtaken leder mot den bakgrunden till att rättstillämpningen blir onyanserad och att samma straffvärde åsätts gärningar som, mot bakgrund av hur stor mängd narkotika som hanterats, är av olika allvar. Det uttalade i Cannabissmugglingsdomen var att mängdrekvisitet, även ensamt, i vissa fall borde kunna moti- vera att ett narkotikabrott skulle bedömas som grovt och att det även borde kunna ligga till grund för ett straff som var klart högre än minimistraffet för grovt narkotikabrott. Enbart mängden borde dock i allmänhet inte, enligt , föranleda bedöm- ningen att straffvärdet motsvarade ett fängelsestraff som sträckte sig över minimistraffet för grovt brott. framhöll dock att den betydelse som tillmättes mängden narkotika måste tillåtas variera något med preparatets farlighet. I Nittiosjukilosdomen uttalade att den slut- sats som kunde dras av Cannabissmugglingsdomen var att mäng- den, när det gällde olaglig hantering av cannabis, om det inte rörde sig om alldeles extrema fall, inte i sig borde kunna föranleda ett så strängt straff som fängelse . Vidare uttalade Högsta dom- stolen att det förhållandet att domstolen angett ett tak för betydel- sen av mängden narkotika inte innebar att det skulle ske en linjär straffmätning upp till denna punkt. Ju högre upp i straffskalan man kom för grovt narkotikabrott desto mer trädde, enligt domstolen, sådana omständigheter som yrkesmässighet, organisationsgrad, vinningssyfte och hänsynslöshet vid spridningen av narkotikan allt- mer i förgrunden. På motsvarande sätt, anförde , minskade därmed självfallet betydelsen av sort och mängd, låt vara att en stor mängd i sig kunde tala för att det hade rört sig om en yrkesmässig och organiserad verksamhet. Mängden fick också, enligt domstolen, en dominerande betydelse i de fall det saknades andra omständigheter som var värda att beakta vid bedömningen av ett brotts svårhet. Högsta domstolens uttalanden i Cannabissmugglingsdomen och Nittiosjukilosdomen har således i litteraturen uppfattats som att domstolen satt upp fasta straffvärdemässiga tak för betydelsen av mängden narkotika som endast kan överträdas i alldeles extrema fall. Vilka dessa tak bör vara vid hantering av olika sorters narko- tika har därefter angetts i litteraturen. Vår uppfattning är att uttal- andena i de två domarna inte ger tillräckligt stöd för en tillämpning av sådana straffvärdemässiga mängdtak. uttalar visserligen att domstolen själv angett ett tak för betydelsen av mängden narkotika, men använder sig av ordval som bör och i allmänhet. Vad avser med be- greppet tak eller vad som i så fall bör kunna gälla vid hantering av andra sorters narkotika än cannabis har inte närmare berörts i dom- stolens avgöranden. Vår uppfattning är därför att det utifrån de domar som har meddelats av inte går att finna tillräckligt stöd för att slå fast att det finns generella straffvärde- mässiga tak för mängdrekvisitets betydelse. Att mängden narkotika inte skulle få beaktas vid straffvärdebedömningen inom ramen för den tillämpliga straffskalan för grovt brott mer än upp till fyra och ett halvt, fem eller fängelse finns det vidare inte något stöd för vare sig i lagtexten eller i förarbetena till de gällande straffbestämmelserna. Vår genomgång av hovrättspraxisen visar emellertid att såväl tingsrätterna som hovrätterna i stor utsträckning tillämpar de straffvärdemässiga tak som i litteraturen angetts för mängdrekvisi- tets betydelse. Vid hantering av större mängder narkotika (tio gånger så mycket som anges som tak i riktvärdet och i vissa fall mindre) är underrätterna dock i vissa fall beredda att, enbart på grund av mängden, gå över det straffvärdemässiga taket.10 Domstolarna bedömer alltså inte lika ofta som tidigare straff- värdet ligga på den övre delen av straffskalan för grovt brott enbart utifrån ett mängdresonemang, om det inte handlar om verkligt stora mängder narkotika. Vi anser att det är värdefullt att det skett en nyansering av straffvärdebedömningen och att de övre delarna av straffskalan för grovt brott ska användas för de allvarligaste brotten. Den förutvarande praxisen utgick i stor utsträckning från tabeller där straffvärden ändå upp till maximistraffet fängelse angavs för viss mängd narkotika. Detta innebar att om ett narkotika- eller narkotikasmugglingsbrott avsett en tillräckligt stor mängd narko- 10 Jämför även de slutsatser som dras av i Svallvågor efter HD:s nya narkotikapraxis, SvJT 2014 s. 154–156. tika, uppnåddes straffmaximum i straffskalan redan med hänsyn till mängden, trots att det inte rört sig om verkligt stora mängder och det inte fanns några egentliga kvalitativa skillnader i förhållande till andra brott som åsattes ett lägre straffvärde. Det innebar i sin tur att det i en sådan situation inte fanns något utrymme för egentlig straffmätning vid den grövsta brottsligheten och att proportionali- tetsprincipen förlorade sin betydelse. Eftersom straffmaximum redan var nått enbart på grund av mängden var det helt enkelt inte möjligt att straffvärdebedöma andra relevanta omständigheter såsom gärningsmännens olika roller och inblandning i brottslig verksam- het. Det finns således enligt vår uppfattning inte anledning att kriti- sera de resonemang som ligger bakom de nuvarande straffnivåerna. De övre delarna av straffskalorna för de grova narkotika- och nar- kotikasmugglingsbrotten bör enligt vår mening användas för så- dana fall av narkotikabrottslighet i vilka man kan tala om brottslig- het som har präglats av en betydande farlighet eller hänsynslöshet. I första hand handlar det här, såsom har anförts i förarbetena till de aktuella bestämmelserna, om den grupp brottslingar som själva inte är beroende av narkotika men som för egen skull hänsyns- löst utnyttjar andras okunnighet eller beroende i en verksamhet som sker yrkesmässigt och som kalkylerar med ett tänkbart straff närmast som en företagsmässig riskfaktor (prop. 1980/81:76 s. 207). Enligt vår uppfattning är det rimligt att sorten och mängden narkotika tillmäts minskad betydelse och att andra straffvärde- påverkande omständigheter ges en mera framskjuten plats när det gäller den grövre brottsligheten. Som vi har nämnt anser vi emellertid att det varken i lagtext eller i förarbeten finns stöd för en tillämpning av de straffvärdemässiga tak för betydelsen av mängden narkotika som angetts i litteraturen och befästs av underrätterna. De i litteraturen angivna straffvärdemässiga mängdtaken har i viss utsträckning bidragit till utvecklingen av en mer rimlig påföljdspraxis i narkotikamål på så sätt att en linjär straffmätning utifrån mängden narkotika inte längre sker ända upp till maximi- straffet. har de gett upphov till att det i praktiken finns en särskild straffskala med visst maximistraff inbyggt i straff- skalan för de grova brotten för brott där den enda straffvärde- påverkande omständigheten som går att styrka är sorten och mäng- den narkotika. En sådan straffskala i straffskalan finns det inte stöd för i lagtexten. De straffvärdemässiga mängdtaken har även gett upphov till vissa tröskeleffekter. oönskade, men är enligt vår uppfattning i viss utsträckning i och för sig oundvikliga om man vill undvika en rättstillämpning som lägger alltför stor vikt vid kvantitativa skillnader. Som vi gett ut- tryck för i avsnitt 7.2 bör en skillnad i kvantitet nämligen komma till uttryck i ett annorlunda straffvärde endast om den ger uttryck för en större eller mindre grad av förkastlighet hos gärningen. Det är emellertid vår uppfattning att det inte är lämpligt att sätta upp ett fast straffvärdemässigt tak för mängdrekvisitets betydelse och att på förhand ange att faktorn sort och mängd narkotika inte i sig bör kunna föranleda ett visst straff inom den tillämpliga straff- skalan. Som vi har gett uttryck för framstår en sådan rätts- tillämpning, på samma sätt som en linjär straffmätning utifrån en- bart mängden narkotika, som onyanserad. En skillnad i kvantitet, dvs. en skillnad i mängd narkotika, kan nämligen innebära att det även föreligger en skillnad i kvalitet. Vår uppfattning är således att mängden narkotika bör ha en avtagande effekt på straffvärdet och att andra straffvärdepåverkande omständigheter bör ges större tyngd när det gäller den grövre brottsligheten, men att detta inte innebär att sort- och mängdfaktorn helt kan tillåtas ha spelat ut sin roll vid ett visst straffvärde. En gärning som innefattat hante- ring av amfetamin är helt enkelt normalt mer förkastlig än en gärning som innefattat hantering av amfetamin, om övriga straffvärdepåverkande omständigheter är likvärdiga. be- höver en gärning som avsett amfetamin, enbart på grund av den hanterade mängden narkotika, inte vara mer förkastlig än en gärning som avsett amfetamin. Någon beaktansvärd skillnad i kvalitet finns nämligen rimligen inte mellan hanteringen av de sist nämnda mängderna (jfr exemplen med stöld av egendom till olika belopp i avsnitt 7.2). Den jämförande studie som vi gjort av hur straffmätningen görs i vissa andra utvalda länder visar även att straffvärdet tillåts stiga till relativt höga nivåer enbart på grund av en ökad mängd hanterad narkotika och att straffvärdet, då hante- ringen gällt mycket stora mängder narkotika, bedöms närma sig respektive lands maximistraff. Inte i något av de länder som vi har jämfört med synes det finnas ett tak för när faktorn sort och mängd narkotika anses ha spelat ut sin roll som straffvärdepåverkande om- ständighet. Sammanfattningsvis är det alltså vår mening att straffvärde- bedömningen i narkotikamål generellt har blivit mer nyanserad och mer lik den som sker vid andra typer av brott och att de nuvarande straffnivåerna allmänt sett är rimliga. Vi anser dock att det inte är lämpligt att sätta upp en gräns för när sorten och mängden narko- tika kan och får beaktas som en straffvärdepåverkande omständighet, trots att den innefattar en kvalitativ skillnad i straff- värdehänseende. Sådana straffvärdemässiga tak skapar inlåsnings- effekter och motverkar i praktiken den större nyansering vid straff- mätningen som har eftersträvats med praxisomläggningen. Upp till taken sker nämligen relativt ofta en tämligen linjär straffmätning, medan det sedan blir helt stopp. Vår uppfattning är således att det inte finns skäl att göra ändringar i straffskalorna i syfte att generellt åstadkomma en förändrad straff- nivå, men att sort- och mängdfaktorn måste tillåtas få genomslag även på de högre straffnivåerna. Mot den bakgrunden finns det skäl att göra ändringar i syfte att göra lagstiftningen tydligare och för att klargöra att hantering av en mycket stor mängd narkotika i sig kan innebära att den övre delen av den nuvarande straffskalan för grovt brott bör tillämpas. En uppdelning av straffskalan för grovt brott? Vi har tidigare gjort bedömningen att det inte finns skäl att för- ändra straffskalornas yttre ramar för narkotika- och narkotika- smugglingsbrotten. Straffskalan för grovt narkotikabrott respektive grov narkotika- smuggling är emellertid relativt vid och spänner från två till fängelse. De grova brotten omfattar en mängd olika typer av för- faranden av varierande grad av allvar. Enligt vår uppfattning går det att skilja ut vissa förfaranden som är så allvarliga att de bör straffmätas på den övre delen av den nu- varande straffskalan för grovt brott. Bland dem hör vissa förfar- anden som avsett hantering av mycket stora mängder narkotika. Mot den bakgrunden finns det enligt vår mening skäl att över- väga att dela upp straffskalorna för grovt narkotikabrott och grov narkotikasmuggling i två. Lagstiftningen skulle därmed kunna bli tydligare och innebära att det skapas förutsättningar för dom- stolarna att göra en riktig och differentierad bedömning av straff- värdet utifrån samtliga de straffvärdepåverkande omständigheter som förekommit. En uppdelning av straffskalan i två skalor skulle således medföra både att det skapas utrymme för att på grund av sort- och mängdfaktorn tillämpa den strängare straffskalan för grovt brott och att det skapas möjlighet att inom ramen för den skalan låta sort- och mängdfaktorn få ett genomslag på straffvärdet. En konsekvens av detta är att straffnivån för vissa gärningar som avsett hantering av mycket stora mängder narkotika skulle komma att höjas. Vi återkommer till förslag i den delen i avsnitt 8.4. 8.3Behov av ändrade kvalifikationsgrunder för grovt narkotikabrott och grov narkotikasmuggling? Bedömning: De särskilda kvalifikationsgrunderna för grovt nar- kotikabrott och grov narkotikasmuggling bör inte ändras. Det saknas emellertid skäl att i lagtexten särskilt erinra om att bedömningen av om ett narkotikabrott är grovt ska grundas på en sammanvägning av omständigheterna i det särskilda fallet. Förslag: Den erinran om att bedömningen av om ett narkotika- brott är grovt ska grundas på en sammanvägning av omständig- heterna i det särskilda fallet som finns i 3 § narkotikastrafflagen ska utgå. Skälen för bedömningen och förslaget I 3 § narkotikastrafflagen och i 6 § tredje stycket smugglingslagen anges vilka omständigheter som särskilt ska beaktas vid bedöm- ningen av om ett brott är grovt. Vid sidan av mängden narkotika anges om brottet utgjort ett led i en verksamhet som har bedrivits i större omfattning eller yrkesmässigt eller om det på annat sätt varit av särskilt farlig eller hänsynslös art. I narkotikastrafflagen före- skrivs vidare att bedömningen ska grundas på en sammanvägning av omständigheterna i det särskilda fallet. Urvalet av de särskilda kvalifikationsgrunderna markerar lag- stiftarens syn på hur olika gärningar inom brottstypen bör rang- ordnas i svårhetshänseende och på hur tillämpningsområdet för det grova brottet lämpligen bör avgränsas. Om det uttryckligen anges vilka omständigheter som särskilt ska beaktas vid bedömningen av om ett brott är grovt anses lagstiftningen normalt leda till bättre förutsebarhet och till större enhetlighet i rättstillämpningen (se bl.a. prop. 2011/12:109 s. 16). Gradindelningsfaktorer som uttryckligen anges i lagtext har generellt ett betydligt större genomslag än sådana straffvärdefaktorer som anges i 29 kap. 2 § . Genom att kvalifikations- grunder anges kan man få till stånd ett utvidgat tillämpningsområde för grova brott och man kan därigenom säkerställa att försvårande omständigheter får ett mer tydligt genomslag. Avsikten med en uppräkning av kvalificerande omständigheter är dock inte att det endast är de omständigheter som lyfts fram i bestämmelsen som ska beaktas eller att förekomsten av de uppräknade omständig- heterna alltid ska leda till en användning av den strängare straff- skalan. En helhetsbedömning ska göras av samtliga omständigheter i det enskilda fallet, varvid såväl förmildrande som försvårande omständigheter ska beaktas. En uppräkning av kvalificerande omständigheter kan dock leda till att det i praktiken krävs att någon sådan omständighet före- ligger för att brottet ska betecknas som grovt. Domstolarna blir helt enkelt försiktiga med att kvalificera ett brott som grovt om inte någon av de omständigheter som räknas upp i den aktuella bestämmelsen föreligger (trots att det anges i lagtexten att omstän- digheterna endast särskilt ska beaktas).