sou · H2B386 · 2014-12-19 00:00:00 — De nytillskapade tillsynsmyndigheterna i kon- kurser skulle verka för att kostnaderna för förvaltningen höll sig på en acceptabel nivå. Det betonades att tillsynsmyndigheterna fyllde en särskild uppgift i samband med prövningen av förvaltararvodena. ansågs ha goda förutsättningar att få ett till- fredställande underlag för sin bedömning av framställda arvodes- anspråk. Reformen föll dock mindre väl ut, bl.a. med hänsyn till förbudet mot att beräkna arvode till förvaltare efter tid. Genom reformen bestämdes att det skulle utses en konkurs- förvaltare i alla konkurser, oavsett handläggningsform. Tillgångs- lösa fattigkonkurser handhades före reformen av en god man. Vidare angavs att samma kvalifikationer skulle gälla som för förvaltare i ordinära konkurser vilket innebar att advokater skulle tas i anspråk för uppgiften.11 Som skäl för detta angavs att komplicerade affärs- mässiga och juridiska bedömningar kan vara aktuella även i mindre konkurser.12 Det pekades särskilt på återvinnings- och brottsfrågor. Departementschefen menade även att de konkurser som skulle komma att handläggas som ordinära konkurser skulle utgöra en 1978/79:105. 1978/79:105 s. 154. 1978/79:105 s. 210 f. 1978/79:105 s. 226. relativt liten del av alla konkurser och att det var nödvändigt att specialister anlitades för förvaltningsuppdrag även i de mindre kon- kurserna för att möjliggöra upprätthållandet av en kår av kvalifi- cerade förvaltare. Föredraganden betonade i reformarbetet att stora krav i allmän- het måste ställas på en förvaltare. En förvaltare behöver i regel ha allmänna juridiska kunskaper, företagsekonomiska insikter och kun- skaper om bokföring och redovisning. Vidare måste en förvaltare enligt föredraganden ha straffrättsliga kunskaper för att på ett till- fredsställande sätt kunna lösa uppgiften att undersöka om gälde- nären kan misstänkas för brott. Förvaltaren behöver också enligt föredraganden ha en utvecklad kontorsorganisation med resurser för bokföring och redovisning samt kunskaper om arbetsrättsliga och arbetsmarknadspolitiska frågor.13 Vad avser ansvaret för konkurskostnader i tillgångslösa fattig- konkurser gällde före reformen att den utsedde gode mannen kunde riskera att inte få betalt för nedlagt arbete. Detta ansågs inte vara förenligt med de nya stora uppgifter som skulle tillföras konkurs- förvaltare genom reformen, enligt vilken det skulle utses advokater eller specialister i samtliga konkurser. Utan någon särskild erinran under remissbehandlingen av förslaget kunde konstateras att det mest riktiga var att konkurskostnaderna skulle utgå ur allmänna medel, om inte sådan kostnad kunde tas ur boet eller av borgenär. Så kom också att bli gällande rätt. Vid remissförfarandet inför reformen tillstyrktes eller godtogs huvudlinjerna i förslaget av nästan alla remissinstanser. Många in- stanser uttalade sin tillfredsställelse över att det dåvarande systemet med s.k. fattigkonkurser skulle ersättas av en effektivare ordning. Flera instanser betonade att förslaget innefattade förbättrade möjlig- heter att komma åt den brottslighet som då var vanlig vid fattig- konkurser. Även departementschefen ansåg att förslaget tillgodo- såg ett mycket angeläget reformbehov och ville särskilt peka på att någon utredning om brott inte förekom i samband med fattigkonkurser trots att den brottslighet som kunde beräknas förekomma i dessa var mycket betydande.14 Förslaget att brotts- utredning skulle komma till stånd även i de mindre konkurserna 1978/79:105 s. 177 f. och s. 280. 1978/79:105 s. 211. ansågs kunna få en avsevärd brottsförebyggande verkan.15 Det angavs vidare att förslaget innebar att den dåvarande handlägg- ningen av fattigkonkurser även i andra hänseenden ersattes av ett betydligt mer effektivt förfarande. Av stor vikt var möjligheten att återvinna egendom till konkursboet. Departementschefen angav vidare att det nya förfarandet visserligen var mer komplicerat än de dåvarande fattigkonkurserna och också medförde större kostnader men att detta var ofrånkomligt om förfarandet skulle ge de önsk- värda resultaten. En skyldighet för förvaltaren att till åklagare anmäla om gälde- nären kan misstänkas för brott enligt 11 kap. BrB infördes också. gällde att förvaltaren i förvaltarberättelsen skulle ange sådan brottsmisstanke samt grunden för den. Det ålåg därefter konkursdomaren att göra anmälan till åklagare.16 Även fortsättnings- vis skulle förvaltaren anmärka brottsmisstanke i förvaltarberättelsen.17 Regleringen om beräkning av arvodet till förvaltaren fick sin nu- varande utformning när den nya konkurslagen trädde ikraft den 1 januari 1988.18 Till större delen behölls emellertid regleringen så- som den sett ut tidigare. Den stora förändringen var att det uttryck- liga förbudet mot att beräkna arvode till förvaltare efter tid togs bort.19 10.1.3Beräkning av arvode efter tid Som redovisats föll reformen mindre väl ut i den del den avsåg förbudet att beräkna arvode till förvaltare efter tid.20 Syftet med reform av ÄKL var enligt propositionen till den nya konkurslagen att få till stånd en effektivare förvaltning av konkurs- bon. Förvaltarens ställning stärktes som högre kompe- tenskrav ställdes på den som skulle kunna komma i fråga för uppdrag som konkursförvaltare. I samband med reformen tillskapades till- synsmyndigheterna, dvs. vissa kronofogdemyndigheter, som skulle verka för att förvaltningen hölls på en acceptabel nivå. 1978/79:105 s. 211. 1655 § i dess lydelse i SFS 1975:244 och 218 § konkurslagen (1921:225). 1978/79:105 s. 177 f. 1986/87:90. 1982 § tredje stycket konkurslagen (1921:225). 1986/87:90 s. 157. heten skulle ha goda förutsättningar att få ett bra underlag för be- dömning av arvodesanspråk. Det nya tillsynssystemet ansågs också medföra förbättrade möjligheter att få till stånd enhetliga riktlinjer över hela landet för arvodesprövningen. Inför arbetet med den nya konkurslagen uppmärksammades av bland andra Kronofogdemyndig- heten att den önskade enhetligheten och riktlinjer för den inte upp- nåtts. Inte heller domstolsavgöranden gav önskad ledning. Förbudet mot att beräkna arvode efter tid slopades i den nya konkurslagen. Förbudet innebar ursprungligen att arvodet inte fick bestämmas efter konkursens varaktighet. Ordalydelsen hade dock i praxis också ansetts utesluta att arvode bestämdes som förvaltaren faktiskt hade lagt ner på arbetet med konkursförvalt- ningen.21 En sådan beräkningsgrund ansågs motverka önskemålet att konkurser skulle avvecklas möjligt.22 I propositionen till den nya konkurslagen angavs att det efter slopandet förutsattes att förvaltarna i sina kostnadsräkningar skulle ange hur många timmars arbete uppdraget krävt.23 Dessutom fram- hölls att tidsåtgången och timdebiteringen, tillsammans med kvali- teten på arbetet, skulle tillmätas stor betydelse vid prövningen av arvodet.24 Förändringen hade till syfte att skapa större enhetlighet vid och riktlinjer för bedömningen av arvodenas storlek.25 Departe- mentschefen nämnde också att det hade antagits att fastställande av arvode för varje åtgärd skulle leda till en stegring av arvodets total- belopp. Därför föreskrevs även i den tidigare konkurslagen att arvode i princip skulle bestämmas till ett belopp i ett för allt.26 I propositionen angavs vidare att förändringen kunde antas med- föra att rätten och tillsynsmyndigheten skulle ges ett bättre under- lag vid prövningen av förvaltares arvodesanspråk.27 Den uppgivna tidsåtgången skulle bli en naturlig utgångspunkt vid bedömningen av det begärda arvodet. Andra faktorer som förvaltarens skicklighet och det sätt på vilket uppdraget utförts skulle dock alltjämt till- mätas betydelse vid prövningen av arvodesanspråket. 1986/87:90 s. 157. 1986/87:90 s. 157. 1986/87:90 s. 159. 1986/87:90 s. 159. 1986/87:90 s. 159. 1986/87:90 s. 157. 1986/87:90 s. 378. ändringen skulle däremot inte uppfattas så att arvodet ska bestämmas med utgångspunkt i den tid som konkursen har pågått.28 I propositionen angavs även att det finns generella svårigheter förknippade med prövningen av arvodesanspråk eftersom det är ett motstående intresse mellan att hålla kostnaderna nere och att be- stämma en skälig ersättning för det arbete som förvaltaren faktiskt utfört.29 Förbudet mot att beräkna arvode efter tid kunde enligt departementschefen leda till att rätten och tillsynsmyndigheten inte fick tillräckligt underlag för sin bedömning. Departementschefen angav att farhågorna för att slopa förbudet mot att beräkna arvode efter tid var överdrivna. Vidare konstaterades att förvaltarna efter att förbudet slopats naturligtvis skulle ange den tid som åtgått för uppdragets utförande. Tidsåtgången och timdebiteringen skulle till- mätas stor betydelse, men hänsyn skulle också tas till arbetets kvali- tet.30 Departementschefen uttalade vidare att ett system med fast- lagda timkostnadsnormer inte passar särskilt bra i konkurssamman- hang.31 Regeln om konkursförvaltartaxa fanns redan i ÄKL.32 I samband med lagstiftningsarbetet års reform hade några remiss- instanser väckt frågan om införande av ett taxesystem. I en proposition33 , som sedan avslogs av , angavs att det fanns åtskilligt som talade för att statens ersättning för kostnad i de mindre kon- kurserna bestämdes enligt vissa schabloner.34 Någon prövning av dessa kostnader skulle inte äga rum hos konkursdomaren. Taxe- sättning skulle dock undersökas närmare i samband med att det nya förvaltningssystemet sattes i kraft.35 Efter att propositionen avslagits fick att undersöka taxesättningen närmare. 1986/87:90 s. 378. 1986/87:90 s. 159. 1986/87:90 s. 159. 1986/87:90 s. 159. 32187 § konkurslagen (1921:225). 1975/76:210. 1975/76:210 s. 174 f och s. 319. 1975/76:210 s. 174 f och s. 319. anförde att man utöver kontrollen av tillsynsmyndigheten även skulle söka andra vägar för att hålla kostnaderna nere och angav att en metod kunde vara taxor, vilket förekom inom den allmänna rättshjälpen.36 Ett taxesystem ansågs ligga närmast till hands i fråga om de mindre konkurser som avskrivs på grund av att tillgångarna inte förslår till kostnaderna och andra skulder i boet. Enligt kom- mittén var förhållandena i sådana konkurser ganska likartade och mera sällan invecklade. Förvaltarens arbetsuppgifter kunde i dessa fall förutses åtminstone i grova drag och uppgifterna torde ofta kräva en tidsmässigt begränsad och på förhand någorlunda förut- sebar arbetsinsats.37 Utformningen av taxan diskuterades av kom- mittén utifrån vad som anförts i propositionen 1972:4 med förslag till rättshjälpslag m.m.38 Tre slags taxor diskuterades, sak-, värde- och tidstaxor. Med sak- taxor avses att normalarvoden bestäms för sådana grupper av mål och ärenden som normalt kräver en tidsmässigt begränsad och på förhand förutsägbar arbetsinsats av biträdet. Värdetaxor innebär att arvodet ställs i relation till den rättssökandes, dvs. huvudmannens, ekonomiska intresse av sakens utgång. Med tidstaxor beräknas arvodet efter tidsåtgången i det enskilda fallet. En taxesättning av förvaltararvoden borde enligt kommittén bygga på en saktaxa, varigenom man får en bestämd riktpunkt för arvodesprövningen. För att avvikelse från taxan skulle ske skulle förvaltaren visa att den aktuella konkursen inte var ett genomsnittsfall utan att den med- fört väsentligt mer arbete än normalt.39 Tanken var att taxan skulle vara ett normalarvode som kunde höjas eller sänkas. Om förval- taren varit oskicklig eller försumlig skulle taxan kunna under- skridas. Enbart det förhållandet att förvaltningen varit påtagligt enkel borde emellertid inte leda till en avvikelse från taxan. Om förhållandena i konkursen varit sådana att förvaltaren lagt ned avse- värt mer arbete än normalt borde han dock tillerkännas ersättning utöver taxan. Kommittén diskuterade också en eventuell partiell taxesättning. Det bedömdes dock leda till vanskligheter att vissa uppgifter skulle 1978/79:105 s. 232. 37SOU 1977:29 s. 244. 1972:4 s. 275 ff. 39SOU 1977:29 s. 244. falla utanför det taxesatta området.40 Om taxeområdet blev för vid- sträckt skulle avvikelser behöva göras ständigt och värdet av en taxa minska avsevärt. Taxan borde heller inte enligt kommittén omfatta utlägg men tidsspillan ansågs ingå.41 Den borde bestämmas med utgångspunkt i den arbetstid som en förvaltare har att lägga ner på en genomsnittskonkurs.42 Arbetstiden torde få beräknas med hjälp av särskilda undersökningar. I betänkande, som låg till grund för propositionen som avslogs av , finns ett schema där det framgår vilka arbetsuppgifter en förvaltare i en mindre konkurs normalt får fullgöra och hur som normalt kan behövas för varje uppgift.43 Vid utformningen av taxor kunde viss ledning hämtas från det schemat enligt kommittén.44 När skälig ersättning bestäms ansåg kommittén att man fick utgå från den genom- snittliga kostnaden för advokatverksamheten. Av betyd- else var här samtliga kostnader för verksamheten med undantag för de direkta utlägg som görs i den enskilda konkursen. Enligt kom- mittén borde dock taxa inte införas i övriga mindre konkurser, dvs. de som ger utdelning. Som skäl för detta angavs att arbetsinsatserna i dessa konkurser var svåra att förutse.45 Departementschefen angav i förarbetena till reform att det var viktigt att tillvarata alla möjligheter att hålla konkurskost- naderna nere utan att effektiviteten i förvaltningen minskade. Ett syfte med taxesystemet är att rätten normalt inte ska behöva göra någon särskild prövning av arvodesfrågan i ärenden som omfattas av taxan. Ett taxesystem skulle underlätta konkursdomarens hante- ring av arvodesfrågorna. I propositionen uttalade departements- chefen att införandet av ett taxesystem var angeläget för att ta till- vara alla möjligheter att hålla konkurskostnaderna nere utan att effektiviteten i förvaltningen minskar.46 med- verkan kunde ha stor betydelse för detta och kommitténs förslag om taxa för mindre konkurser med obetydliga tillgångar eller när sådana saknades borde genomföras. 40SOU 1977:29 s. 244. 41SOU 977:29 s. 244 med där angiven fotnot. 42SOU 1977:29 s. 244. 43SOU 1974:6 s. 254. 44SOU 1977:29 s. 244. 45SOU 1977:29 s. 243 f. 1978/79:105 s. 233. erforderliga undersökningar skulle genomföras för att få underlag för taxeberäkningen. När det gällde ordinära konkurser angav departe- mentschefen att när taxans tillämpning i mindre konkurser gett tillräckliga erfarenheter skulle det övervägas om taxa skulle införas även i andra konkurser.47 Ett förslag till förvaltartaxa utarbetades av och lades fram i en promemoria som upprättats av en särskild arbets- grupp . I promemorian (s. 23 f.) uttalades att förvaltarens arbetsuppgifter i mindre konkurser skulle komma att vara jämför- bara med det arbete som åvilat god man i fattigkonkurs och det arbete som en förvaltare i ordinär konkurs utför såvitt avser arbete enligt 55 § ÄKL. Härtill kom de nya arbetsuppgifter som genom reform skulle åvila förvaltaren i mindre konkurser och som skulle komma att omfattas av taxan. Vad som här avsågs var att förvaltaren i förvaltarberättelsen skulle anmärka om det före- kommit förhållanden som kunde föranleda återvinning till boet samt om det funnits anledning att anta att gäldenären gjort sig skyldig till gäldenärsbrott eller om det under konkursförvaltningen kommit fram att gäldenären kunde misstänkas för annat brott som inte var av ringa beskaffenhet och som hade samband med verk- samheten. Antalet fattigkonkurser utgjorde () av alla i riket anhängiga konkurser och uppgick till ett antal om cirka 2 700. Arbetsgruppen kunde när det gällde arvodet i fattigkonkurser genom en statistisk undersökning (se promemorian s. 15 f.) kon- statera bl.a. att arvodet till den gode mannen i genomsnitt var högre i de konkurser där det fanns tillgångar jämfört med konkurser där tillgångar helt saknades. Om konkursgäldenären var en juridisk person eller fysisk person med rörelse var arvodet också i regel högre än om gäldenären var en fysisk person utan rörelse. I kon- kurser där staten var sökande var arvodet i genomsnitt lägre än i andra konkurser. Variationerna var dock så små att en och samma taxa borde kunna användas i samtliga fall. Arbetsgruppen beräk- nade vidare ett medianvärde för de gode männens arvode i fattig- konkurserna (). När det gällde arvode för att upprätta förvaltar- berättelse undersökte arbetsgruppen ett antal förvaltarberättelser i ordinära konkurser där arvodet inte överstigit och beräk- 1978/79:105 s. 207 f. och s. 233. nade på grundval härav ett medianarvode för kostnaden för att upp- rätta förvaltarberättelse (). När det gällde storleken på ersätt- ningen för helt nya arbetsuppgifter antecknades i promemorian att detta värde skulle bestämmas efter en remissomgång och efter särskilda kontakter med . De krav som ställdes på taxan (se promemorian s. 21 f) var att den skulle ge förvaltaren skälig ersättning för nedlagt arbete och motivera förvaltaren att göra erforderliga undersökningar även i de fall det fanns anledning att gå närmare in på frågan om gäldenärs- brott och annan ekonomisk brottslighet. Vidare skulle taxan vara enkel att tillämpa och den skulle i sitt tillämpningsområde kunna användas i ett överväldigande antal fall, dvs. överskridande av taxan skulle ske endast undantagsvis. Mot denna bakgrund utarbetades ett förslag som innebar en taxa i två beloppsnivåer. Den lägre nivån skulle motsvara dels dittills- varande arvode till god man för arbete i fattigkonkurser, dels ersätt- ning för arbete med upprättande av förvaltarberättelser. Något påslag för nya arbetsuppgifter gjordes inte. Den högre taxenivån bestämdes utifrån medianvärdet hos de högst betalda fattigkonkurs- erna och förvaltarberättelserna samt inkluderade ett påslag för helt nya arbetsuppgifter. Tanken var att arvode enligt nivå 1 för enklare konkurser skulle utgå i av konkurserna. För resterande skulle arvode utgå enligt nivå 2 eller med belopp som innebar överskridande av taxan. Den högre taxenivån borde inte överskridas i av fallen. Taxan med två nivåer (respektive ), vilken trädde i kraft (DVFS 1979:42, B 61) behölls endast , eftersom den redan vid en översyn visade stora brister. Kritiken gick framför allt ut på att antagandet om fördel- ningen av antalet arvoden på två nivåer inte hade bekräftats. Enligt en undersökning bland ett urval konkursdomare, konkursförvaltare och som hade genomfört ut- gick ersättning enligt den lägre taxenivån i det alldeles övervägande antalet fall. Arvode fastställdes enligt nivå 2 eller med ett belopp som överskred taxenivåerna i bara 10–av det totala an- talet fastställda arvoden i aktuella konkurser. En förklaring antogs vara att förvaltarna avstod från att göra någon egentlig utredning när bokföring helt saknades utan nöjde sig med att konstatera att bokföringsbrott förelåg. När arvodet fastställdes enligt nivå 2 var orsaken ofta en annan än att utredning om gäldenärsbrott eller återvinning företagits. Vid översynen diskuterades olika alternativa modeller för hur taxan skulle konstrueras. En modell som före- språkades av var en tvåstegstaxa där man införde en lägre nivå för de enkla och okomplicerade konkurserna. Över- synen resulterade emellertid i att det fr.o.m. infördes en enhetlig taxa med en nivå som uppgick till . Taxan har därefter höjts i princip . De årliga föränd- ringarna har vid de flesta tidpunkter i princip motsvarat den för- ändring som gjorts av timkostnadsnormen. , nämligen genom den taxa som trädde i kraft (DVFS 1987:18), var den årliga förändringen av konkursförvaltartaxan markant större jämfört med förändringen av den timkostnadsnorm som legat till grund för beräkningen. Detta var som kon- kurslagen trädde i kraft och taxan höjdes då från till . reform innebar att förvaltarens arbets- uppgifter utökades bl.a. genom att förvaltaren om möjligt skulle ange obeståndet kan antas ha inträtt och, om det fanns anledning därtill, ange om skyldighet inträtt att enligt 13 kap. 2 § aktiebolagslagen (1975:1385) upprätta särskild balansräk- ning. Höjningen av taxan till innebar en ökning med 27 pro- cent. Timkostnadsnormen förändrades , vilket alltså innebar att taxan inte bara prisuppräknades utan också blev förhållandevis högre. har i sin kommentar till konkursförvaltartaxan pekat på att framtagandet av de nu diskuterade uppgifterna kunde komma att medföra höga kost- nader, vilket ofta skulle kunna utgöra skäl för att arvodet bestäms över taxan. 10.1.5Taxan vid införandet av den nya konkurslagen föreslog i sitt slutbetänkande att taxa skulle tillämpas även i mindre konkurser som avslutades med utdelning i förenklad form.48 De arbetsuppgifter som förvaltaren ställdes inför i dessa fall torde enligt kommittén vara likartade de vid en avskriv- 48 SOU 1983:24 s. 242 f. och s. 371. ningskonkurs och mer sällan av invecklad beskaffenhet. Förvaltarens arbete torde också i grova drag kunna förutses. Vad som kunde tillkomma angavs vara realisation av boets egendom och, sedan konkurskostnaderna och annan skuld som boet har ådragit sig har betalats, utbetalning av medlen till ett fåtal borgenärer. Förutsätt- ningar fanns därför för en taxa också i dessa fall. När det gällde beräkningen av taxan angav kommittén att erforderliga undersök- ningar skulle ske för att få underlag för taxeberäkningen på mot- svarande sätt som vid reform. Uppgiften borde lämnas till som skulle hämta in synpunkter från Riksskatte- verket i egenskap av centralorgan för tillsynsmyndigheten och sam- råda med företrädare för advokatsamfundet.49 Remissinstanserna var emellertid negativa till en sådan utvidg- ning, vilket departementschefen anslöt sig till. Som skäl angavs att det arbete som förvaltaren måste lägga ned i tillgångskonkurser varierar högst avsevärt, bl.a. beroende på konkursboets omfattning, om konkursgäldenären drivit rörelse och vilket slag av rörelse det gäller, antalet fordringsägare m.m. Det skulle mot denna bakgrund vara mycket svårt att urskilja vilken typ av konkurs som skulle tjäna som riktmärke vid taxesättning. För att undvika stötande resultat skulle man behöva frångå taxan i kanske till och med de flesta fall. Då föll det viktigaste skälet bort för utvidgning av taxeområdet till att omfatta även konkurser med visst utdelningsförfarande.50 Vid införandet av nya konkurslagen avskaffades uppdelningen i ordinära och mindre konkurser. Detta fick betydelse för arvodes- bestämningen på så sätt att arvode skulle bestämmas enligt taxa om en konkurs skrevs av på grund av otillräckliga tillgångar. var taxan bara tillämplig när mindre konkurser skrevs av på grund av otillräckliga tillgångar. Taxan kom nu att bli tillämplig även på konkurser som pågått och som enligt de äldre reglerna handlagts som ordinär konkurs och arvoderats enligt huvud- regeln i konkurslagen. När ett gemensamt förfarande infördes an- gavs att taxan som utgångspunkt skulle tillämpas i samtliga avskriv- ningskonkurser. Detta gjorde att en viss utvidgning av användnings- området ändå skedde. Departementschefen uttalade emellertid att arvodet i allmänhet inte skulle komma att bestämmas enligt taxa i 49SOU 1983:24 s. 371. 1986/87:90 s. 160. dessa fall, eftersom förvaltarens som skäligt ansedda arvode skulle komma att överstiga det taxebestämda arvodesbeloppet med mer än 50 procent.51 Detta innebar enligt departementschefen också att taxans konstruktion kunde behållas oförändrad.52 Vid reformen påpekades att ansett att konkursförvaltartaxan borde ändras så att konkursförvaltarna i mindre konkurser inte av kostnadsskäl tvingades avstå från att undersöka om gäldenären begått någon brottslig handling före konkurs- utbrottet.53 Kommissionen mot ekonomisk brottslighet hade i en skrivelse till uttalat att det inte var rimligt att fordra kostnadskrävande undersökningar i varje rörelsekonkurs med mer eller mindre vaga misstankar. En van förvaltare borde emellertid enligt kommissionen på ett tidigt stadium kunna bedöma om det fanns särskild anledning att syna en gäldenär i sömmarna.