sou · H2B340 · 2014-06-12 00:00:00 — Direktavskrivningen har därmed eliminerat bolagsskattens fördyrande inverkan på kapitalkostnaden. En motsvarande reduktion i kapitalkostnaden kan uppnås också genom att man vid beräkningen av beskattningsbar vinst låter företagen kombinera olika specialregler. Ett exempel på detta är det gamla och internationellt uppmärksammade investeringsfondssy- stemet, som erbjöd en kraftig skatterabatt, jämförbar med den som uppnås genom omedelbar avskrivning av investeringarna. I prakti- ken kan den exakta inverkan av bolagsbeskattningens hela regelverk avkastningsanspråk netto efter bolagsskatt, av bolagsskattesystemets utformning och av andelarna eget och främmande kapital i investeringarnas finansiering. på kapitalkostnaderna vara svår att ange. För svenskt vidkommande har svårigheterna hängt samman både med komplexiteten i reglerna och med att företagen ofta inte utnyttjat, eller kunnat utnyttja, alla tillgängliga avdragsmöjligheter. Kapitalkostnaden vid lånefinansiering är vidare avsevärt lägre än vid egenfinansiering och förklaringen är den asymmetri i bolagsbe- skattningen som stått i centrum för överväganden: Låneräntor är avdragsgilla vid beskattningen, till skillnad från aktieägarnas avkastningsanspråk som måste täckas med bolagsbeskattade vinster. Vid lånefinansiering och ekonomiskt korrekta avskrivningar kommer avkastningskravet före skatt helt enkelt att sammanfalla med låneräntan. Men om lagstiftningen medger en snabbare skattemässig avskrivning än som är ekono- miskt motiverat kan kapitalkostnaden bli ännu lägre. I exemplet ovan med direktavskrivning av investeringen – och som innebär att en fjärdedel av investeringen finansieras med räntefri skattekredit och tre fjärdedelar med räntebärande lån – kan företaget i själva verket nöja sig med en avkastning före skatt på (= 0,75x 0,06), alltså lägre än den antagna marknadsräntan på 6 pro- cent. Företaget kan helt enkelt göra avdrag vars nuvärde samman- lagt överstiger nuvärdet av vinsterna från de lånefinansierade (mar- ginella) investeringsprojekten. Kapitalkostnaden med hänsyn till skatt sådan den definierats ovan är vidare den viktigaste komponenten då man inom skatte- forskningen bestämmer den s.k. effektiva skattebelastningen. Det mest använda och uppmärksammade måttet gäller den effektiva marginella skattebelastningen för nyinvesteringar. Den marginella skattebelastningen kan inte direkt observeras, men den kan teore- tiskt beräknas med hjälp av konventionella investeringskalkyler. Sådana kalkyler gör det möjligt att beräkna storleken av den kil bolagsskatten skjuter in mellan avkastningen före skatt på margi- nella investeringsobjekt – projekt som precis täcker sina kostnader – och den avkastning efter skatt som lämnas till företagets ägare och långivare. Den effektiva marginalskatten anger helt enkelt hur mycket procentuellt lägre avkastningen efter skatt i finansiärernas händer är, jämfört med avkastningen före skatt på de marginella investeringsobjekten (dvs. Måttet effektiv marginalskatt är ett sätt att karaktärisera hur beskattningen inverkar på lönsamheten för företagets marginella investeringsprojekt, dvs. de projekt som precis bär sina kostnader. Men för vissa andra s.k. diskreta beslut – det kan gälla ett multi- nationellt företags beslut om till vilket land en viss produktions- anläggning skall lokaliseras – är det inte bara den skattemässiga behandlingen av de marginella investeringsprojekten som är av betydelse. Om ett företag väljer mellan flera olika länder då det gäller att lokalisera och bygga upp en viss produktionsanläggning, kommer företaget – allt annat lika – rimligen att välja det land som har den lägsta formella skattesatsen, även om länderna kan erbjuda samma kapitalkostnad och marginella skattebelastning. Den lägsta formella skattesatsen ger nämligen den lägsta beskattningen av en eventuell överavkastning, dvs avkastning utöver den som mot- svarar kapitalkostnaden. Ett mått som fångar in beskattningen av såväl kapitalkostnaden (normalavkastningen) som av över- avkastningen är den effektiva genomsnittliga skattesatsen.4 Den effektiva genomsnittsskatt som kommer att redovisas i Tabell 5 i avsnittet 4 nedan gäller för investeringsprojekt med en antagen avkastning på före skatt. Projekten sägs vara intramarginella just i den meningen att de ger en avkastning som överstiger kapitalkostnaden. Måttets innebörd framgår enklast, om vi delar upp projektets avkastning i två delar, en del som motsvarar kapitalkostnaden (se Tabellerna 3A och 3B i Avsnitt 4) och en del som är projektets överavkastning. Den del som motsvarar kapi- talkostnaden beskattas definitionsmässigt med den effektiva mar- ginalskatten, medan överavkastningen, dvs mellanskillnaden mellan kapitalkostnaden och avkastningen på , drabbas av den formella bolagsskattesatsen. För exempelvis system, med en kapitalkostnad som beräknats till i genomsnitt för maskiner och byggnader (vid 4 procents real mark- nadsränta) får vi först den effektiva marginalskatten som (4,2 – 4) / 4,2 = . Den effektiva genomsnittsskatten för den intramarginella investeringen med en avkastning på före skatt kan sedan tecknas 0,048 x 4,2 + 0,22 x (10-4,2) =0,148 =14,, där 0,048 (4,) är den effektiva marginalskatten och 0,22 () den formella skattesatsen. Den siffra man kan räkna fram för den effektiva genomsnittsskatten är dock uppenbart starkt beroende på vilken avkastning som antas för de intramarginella 4 Se vidare och (2003). Ju högre denna avkastning är – vid given kapitalkostnad – desto större betydelse får den formella skatte- satsen, som drabbar överavkastningen. Om vi i våra kalkyler gradvis höjer projektens avkastning, kommer i själva verket siffran för den effektiva genomsnittsskatten att successivt stiga från den nivå som ges av den effektiva marginalskatten (gäller för investe- ringar som inte ger någon överavkastning) till nivån för den for- mella bolagsskattesatsen (gäller för investeringar med extremt stor överavkastning). Den formella bolagsskattesatsen har alltså särskild betydelse för den effektiva genomsnittsskatten, som i sin tur – enligt både teori och empiriska undersökningar – är viktig för bl.a. multinationella företags lokaliseringsval. Men den formella skattesatsen har bety- delse också för incitamenten till internationell skatteplanering. Lönsamheten i att utnyttja olika bokföringsmässiga manipulationer (genom att t.ex. styra internprissättningen, alltså de priser som när- stående företag tillämpar i sina inbördes affärsrelationer) för att fördela om vinstredovisningen inom en stor multinationell koncern i syfte att minimera det totala skatteuttaget bestäms uppenbart av skillnaderna i formell bolagsskatt mellan de länder i vilka koncer- nen är verksam. Också den finansiella planeringen kan styras av de formella skattesatserna, t.ex. så att koncernen koncentrerar sin upplåning till de länder där räntekostnaderna kan dras av mot en hög formell skattesats. 3 Alternativ för neutral bolagsbeskattning En återkommande fråga i den politiska och vetenskapliga diskus- sion om bolagsskatten har varit hur regelverket skulle kunna utformas för att uppnå neutralitet, så att företagens investerings- beslut inte påverkas av beskattningen, vare sig det gäller investe- ringarnas volym, deras fördelning mellan olika typer av realkapital eller den finansiering företagen väljer. De intuitiva resonemang och sifferexempel som redovisades i avsnitt 2 ovan visade hur lag- stiftaren kan inverka på skattekilar och kapitalkostnader, genom (1) utformningen av de avdrag företagen tillåts göra för investe- ringsprojektens värdeminskning och (2) företagens möjligheter att få avdrag för projektens finansieringskostnader. Sambandet mellan avskrivningsreglernas utformning, avdragsrätten för finansierings- kostnader och beskattningens neutralitet klargörs ytterligare i Tabell 1, som bygger på King (1975). Som framgår finns i princip två renodlade alternativ för att utforma en neutral bolagsbeskattning. Det första och mest väl- kända alternativet – motsvarande rutan Ja/Ekonomiskt korrekta avskrivningar i Tabell 1 – innebär att skatteuttaget baseras på den ekonomiskt korrekta vinsten. Det betyder att företagen vid vinstbeskattningen får avdrag för dels sina reala finansieringskost- nader – reala låneräntor och förräntningsanspråk för det egna kapitalet – dels avskrivningar motsvarande kapitalutrustningens ekonomiska värdeminskning. Med denna konstruktion är det klart att företagen inte behöver kräva en högre avkastning eller intern- ränta före skatt på sina investeringsprojekt än som motsvarar finan- siärernas förräntningsanspråk, som ju räknas efter bolagsskatt. Beskattningen slår alltså inte in någon kil mellan förräntningsan- språken från finansiärerna och avkastningen före skatt på real- investeringarna och påverkar därför inte heller företagens urval av investeringsobjekt. Det stora problemet är givetvis att fastställa den korrekta utformningen av kapitalavskrivningen. Avskrivningsreglerna måste varieras inte bara mellan maskiner och byggnader, utan också mellan t.ex. maskiner av olika typ och i olika användning. Avgö- rande för den ekonomiska värdeminskningen är ju i princip den förväntade tidsprofilen av det framtida bruttoöverskottet från kapitalföremålen. Skattereglerna blir alltså komplicerade och svår- överskådliga.5 Ett ytterligare problem då det gäller att basera skatteuttaget på den ekonomiskt korrekta vinsten gäller elimineringen av infla- tionseffekter. Ränteavdragen vid beskattningen skall enbart avse den reala skuldräntan, och motsvarande begränsning måste gälla för företagens intäktsräntor. Också de skattemässiga avskrivningarna måste inflationsjusteras genom en lämplig indexberäkning av avskrivningsunderlaget och lagervärderingen måste grundas på återanskaffnings- snarare än anskaffningskostnader för att för- hindra en beskattning av rent fiktiva inflationsvinster. Proble- matiken utreddes för övrigt grundligt inför den den stora skatte- reformen 1990/91.6 5De grundläggande referenserna är (1991) och (1964). (1987) talar om Johansson-Samuelson-teoremet. 6Se slutbetänkandet från Utredningen om inflationskorrigerad inkomstbeskattning (IBU), SOU 1989:36, och förarbetena till denna, SOU 1982:1. Det är sammanfattningsvis en komplicerad uppgift att konstru- era ett neutralt bolagsskattesystem med utgångspunkt från den ekonomiskt korrekta vinsten. Det finns emellertid ett enkelt alternativ (motsvarande rutan Nej/Direktavskrivning i Tabell 1), som under vissa förutsättningar är helt likvärdigt i sina effekter på företagets kapitalkostnader. Alternativet innebär att företagen i stället för att under investeringsprojektens livslängd göra avdrag för dels den ekonomiska värdeminskningen, dels finansiär- ernas reala avkastningsanspråk redan vid investeringstillfället får dra av belopp som motsvarar kapitalföremålens anskaffningskost- nader. avskaffas avdragsrätten för räntor. Nuvärdet av den skatterabatt företaget uppnår genom en direktavskrivning är exakt lika stor som den väsentligt mer svåradministrerade kombi- nationen av årliga ekonomiskt korrekta avskrivningar och avdrag för finansiärernas avkastningsanspråk. Båda alternativen för neutral beskattning innebär att den effek- tiva skattebelastningen för det marginella investeringsprojektet blir noll, oavsett höjden på den formella bolagsskattesatsen. I detta avseende är alternativen likvärdiga med ett avskaffande av bolags- skatten. I ett annat avseende föreligger emellertid en väsentlig skillnad. En neutralt utformad beskattning innebär att över- vinster, dvs. den avkastning som överstiger finansiärernas avkast- ningsanspråk, blir fullt ut beskattade med den formella bolags- skattesatsen. Samma sak gäller för oväntade vinstökningar som inte beror på ökade investeringar. Alternativet med omedelbar avskriv- ning plus ett avskaffande av ränteavdragen löser således vad som var kärnproblemet i tidigare decenniers debatt om övervinstbe- skattning, nämligen frågan om hur man ska definiera och mäta finansiärernas avkastningsanspråk.7 7 Se vidare (2002) och och (1984). Bilaga 7 SOU 2014:40 Alternativ för neutral beskattning Avdrag för finansieringskostnad? Med tabellens hjälp kan man lätt konstatera hur andra kombina- tioner av avskrivningsregler och skattemässig behandling av finan- siärernas avkastningsanspråk leder till att beskattningen avviker från den neutrala i olika riktning. Om finansieringskostna- den får dras av (såsom är fallet vid lånefinansiering) och sam- tidigt den skattemässiga avskrivningen av realinvesteringarna får göras i en snabbare takt än som är ekonomiskt motiverat – med direktavskrivning som ett specialfall – får företaget helt enkelt göra avdrag vars nuvärde sammanlagt överstiger nuvärdet av vinsterna från de (marginella) investeringsprojekten. Beskattningen fungerar härigenom som en subvention till de marginella projekten. Sub- ventionen blir större ju högre den formella skattesatsen är – (1987) talar här om en skatteparadox, som innebär att kapitalkostnaden sjunker vid en höjning av skattesatsen. En avvikelse i motsatt riktning gäller om lagstiftningen nekar avdrag för finansieringskostnaden (såsom är fallet vid finansiering med eget kapital) och realinvesteringarna måste skrivas av över tiden, snarare än direkt vid investeringstillfället. Den marginella investeringen kommer därmed att beskattas, med följd att det slås in en kil mellan den lägsta acceptabla avkastningen före bolagsskatt (kapitalkostnaden) och finansiärens avkastningskrav, räknat efter skatt. De två neutrala skattealternativ som illustreras i tabell 1 utmärks av att företaget, genom kombinationen avdrag för finansierings- kostnad och avdrag för värdeminskning, får en skatterabatt, vars nuvärde, räknat per investerad krona, är lika med den formella bolagsskattesatsen. Neutraliteten skapas alltså av att investerings- kostnaden rabatteras i samma proportion som beskattningen redu- cerar nuvärdet av investeringsprojektens bruttoöverskott. Samma grad av investeringsrabatt kan emellertid åstadkommas utan att välja något av de två ytterlighetsalternativen ekonomisk korrekt och direkt avskrivning. En modell för detta är att låta avdraget för finansieringskostnaden bestämmas som en imputerad ränta gånger tillgångarnas skattemässiga restvärde.8 Med det skattemässiga rest- värdet som underlag elimineras problemet med att bestämma den ekonomiskt korrekta avskrivningen. Ju snabbare företaget skriver av sina tillgångar, desto lägre blir nämligen det årliga underlaget både för fortsatta avskrivningar och för det imputerade finansie- ringsavdraget. Nuvärdet av skatterabatten per investerad krona blir därmed lika med den formella skattesatsen, oberoende av takten i den skattemässiga avskrivningen. Resultatet förutsätter emellertid – och häri ligger svårigheten – att lagstiftaren kan välja räntesatsen för det tillåtna finansieringsavdraget så att den motsvarar finansiär- ernas avkastningskrav. 4Kalkylresultat – dagens skatteregler och utredningens reformalternativ I det följande presenteras resultaten av olika kalkyler av kapital- kostnader och effektiva marginal- och genomsnittsskatter. Beräk- ningarna gäller såväl dagens skatteregler, som de reformalternativ som granskas i utredningens betänkande. Resultaten har tagits fram med hjälp av internationellt etablerade beräkningsmetoder.9 Utgångs- punkten för beräkningarna är att företagets finansiärer, dvs. lån- givare och aktieägare, har ett avkastningsanspråk efter bolagsskatt, men före personliga skatter, som motsvarar en realränta på . För att fokusera på de rena skatteeffekterna har vi, på det sätt som är gängse inom forskningsområdet, inte adderat några riskpremier till finansiärernas avkastningskrav, och de ekvationer som utnyttjas i kalkylmodellerna förutsätter full säkerhet om fram- tiden.10 De genomsnittstal som presenteras i flera av tabellerna förutsätter vidare att investeringarna finansieras med lika delar lån och eget kapital, och till lika delar avser maskiner och byggnader. Separata beräkningar görs också för finansiella investeringar. Som har framgått av resonemangen ovan är bolagsbeskatt- ningens incitamentseffekter resultatet av flera, och delvis mot- verkande mekanismer. Läsare som är intresserade av en fördjupad 8Modellen har lanserats av Boadway och (1984). 9Analysmodellerna finns redovisade i ett separat appendix som kan fås efter hänvändelse till , e-post: 10Se t.ex. det grundläggande arbetet och den internationella förebilden på området King och Fullerton (1984), s. 28. förståelse för dessa mekanismer kan med fördel först ta del av nedanstående Tabell 2. I denna tabell visas med de tre första siffer- kolumnerna kapitalkostnader enligt de skatteregler som var i kraft och 2013 för ett tänkt fall, där marknadsräntan är , och priserna är stabila. Skattereglerna antas här ge avdrag för enbart ekonomiskt korrekta avskrivningar, motsvarande räknat på tillgångarnas nedskrivna restvärde för maskiner respektive byggnader. I nästa steg, som redovisas med tabellens tre mittenkolumner, antas företaget ha tillgång till skatte- krediter, genom att de skattemässiga avskrivningarna motsvarar de som faktiskt medges i lagstiftningen. I tabellens tre sista kolumner adderas slutligen antagandet att priserna stiger i en årstakt på , vilket innebär en nominell marknadsränta på . Vi kan då först konstatera att med ekonomiskt korrekta avskrivningar och stabila priser avdragsrätten för låneränta gör att beskattningen (oavsett skattesats) inte skjuter in någon kil mellan avkastningskravet före skatt (alltså kapitalkostnaden) och företa- gets räntekostnad efter skatt. Vid egenfinansiering däremot blir avkastningskravet högre eftersom avkastningen före skatt på inve- steringsprojekten måste täcka också bolagsskatten (gäller alltså att kapitalkostnaden kan räknas ut som 4 / (1 – 0,22) = 5,1). I tabellens mittenkolumner har vi därefter tillfört antagandet att skattereglerna medger avdrag för accelererad avskrivning, dvs. kal- kylerna har här baserats på de faktiska avskrivningsreglerna för maskiner och byggnader. Kapitalkostnaden sjunker därmed som framgår för både egen och lånefinansiering. För lånefinansieringens del noterar vi också att kapitalkostnaden nu blir lägre än marknads- räntan. Förklaringen är den som redovisades i avsnitt 2 ovan, nämligen att lagstiftningen här medger avdrag – både för ränte- kostnaden och för accelererad avskrivning – som sammantaget överstiger nuvärdet av vinsterna från den marginella investeringen. Denna mekanism innebär också att kapitalkostnaden för lånefinan- sierade projekt är högre, ju lägre bolagsskattesatsen är (detta kallas skatteparadoxen, se t.ex. (1987)), se 2013 jämfört med ! SOU 2014:40 Bilaga 7 Kapitalkostnad vid 4 procents marknadsränta och olika regler, ingen inflation (26,) I de sista kolumnerna i Tabell 2 tas sedan det slutliga kalkylsteget att införa inflation, här i en årstakt av . Inflationen har flera, delvis motverkande, effekter på kapitalkostnaden. Inflationen gröper ur det reala värdet av de skattemässiga avskrivningarna, som baseras på tillgångarnas historiska anskaffningsvärden, men medför också en skattemässig fördel vid lånefinansiering då företaget får dra av sina nominella låneräntor. Eftersom stegringen av den nomi- nella låneräntan vid inflation kan uppfattas som en kompensation för urholkningen av skuldernas realvärde, innebär denna avdrags- rätt i praktiken att företagen kan göra avdrag för den av inflationen förorsakade reala låneamorteringen. Som framgår är inflations- effekterna påtagliga också vid en så låg prisstegringstakt som . Vi kan nu fortsätta till de två huvudtabellerna 3A och 3B, som visar kapitalkostnader för olika skatteregler, uppdelat på typ av investering och finansiering. De tre första raderna i vardera tabell gäller skatteregler med en formell skattesats på och vid en inflation på . Effekterna av utredningens huvudalternativ redovisas i raderna 4–6 i Tabell 3A. Det är ett så kallat finansieringsavdrag baserat på företagets rörelseresultat efter avdrag för skattemässiga avskrivningar – EBIT ( Earnings Before Interest and Tax). Som utförligt diskuteras och motiveras i utred- ningens huvudbetänkande innebär modellen att avdragsrätten för finansiella nettokostnader avskaffas. Modellen liknar därmed den s.k. CBIT-modellen, Corporate Business Income Tax, som först lanserades i en rapport från det amerikanska . Kommitténs innovation är att företagens för- lorade avdragsrätt kompenseras med ett generellt och schablon- mässigt avdrag för finansieringskostnaden – oavsett om det gäller lån eller eget kapital. Två varianter för detta diskuteras, där den ena – som förordas av utredningen – innebär att avdraget bestäms till av EBIT (se tabell 3A), och den andra (se tabell 3B) att avdraget uppgår till av rörelseresultatet före skatte- mässiga avskrivningar – EBITDA (Earnings Before Interst Tax and Depreciation). Den formella bolagsskattesatsen (efter avdraget) behålls på den nuvarande nivån, dvs. Konstruktionen med en bibehållen formell skattesats på 22 pro- cent i kombination med finansieringsavdraget baserat på EBIT är till sina verkningar helt ekvivalent med en direkt sänkning av den formella skattesatsen till 16,5 (= (1 – 0,75) x 22 ) procent. EBITDA-varianten är dock mera komplicerad. Beskattningen reducerar å ena sidan nuvärdet av rörelseöverskottet (före avskrivningar) från företagets investeringsprojekt i proportion till den justerade skattesatsen 17,6 (= (1 – 0,8) x 22) procent, men minskar också företagets investeringskostnad genom den skatterabatt som följer av de skattemässiga avskrivningarna. Denna rabatt bestäms av den formella skattesatsen , som alltså är högre. Genom denna asymmetri kan det inträffa att investeringen subventioneras, dvs. kapitalkostnaden blir lägre än marknadsräntan, se vidare Tabell 3B. Tabell 3A Kapitalkostnad enligt gamla och nya skatteregler uppdelat på typ av investering och finansiering Tre modeller:2013 års regler, finansieringsavdrag (EBIT) och EBIT begränsning på ränteavdrag Real marknadsränta , inflation (Skattesats, %) (16,5) (18,5), binder (18,5), Bilaga 7 SOU 2014:40 Kapitalkostnad enligt gamla och nya skatteregler uppdelat på typ av Tre modeller:2013 års regler, finansieringsavdrag (EBITDA) och EBITDA Real marknadsränta , inflation (Skattesats, %) (17,6/22) (19,5), binder (19,5), Den uppenbara och viktigaste slutsatsen som framgår av raderna 4– 6 i de båda tabellerna är att den diskriminering av eget kapital jäm- fört med lån som finansieringsform som utmärker dagens bolags- skattesystem, nu helt bortfaller. Beskattningen skjuter emellertid in en kil mellan förräntningskravet före skatt, alltså kapitalkostnaden, och finansiärernas antagna förräntningskrav på efter skatt, och är därmed inte neutral i förhållande till företagens inve- steringsbeslut. EBIT-varianten av finansieringsavdraget ger vidare en () högre kapitalkostnad jämfört med EBITDA- varianten. Vi noterar för EBIT-varianten också en ökning av kapi- talkostnaden, alltså försämring av investeringsincitamenten, jämfört med skatteregler, med (4,7 / 4,2 - 1= 0,119). Kommitténs alternativa förslag för att komma tillrätta med den skattemässiga asymmetrin i behandlingen av lån och eget kapital, är s.k. EBIT/EBITDA-modeller. Tanken med dessa modeller är att företagets skattemässigt tillåtna avdrag för finansiella nettokostna- der begränsas till en viss fraktion av EBIT (se Tabell 3A) eller EBITDA (se Tabell 3B), som bolagsskattesatsen sänks till . Maximalt tillåtna ränteavdrag före- slås bli av EBIT eller EBITDA. För företag vars räntekostnader understiger angivna EBIT/EBITDA – restriktioner är det enbart den föreslagna sänk- ningen av bolagsskattesatsen, från 22 till 18,5 respektive 19,5 pro- cent, som får betydelse. Detta fall visas i tabellernas tre nedersta rader. Kapitalkostnaden blir då, jämfört med regler, lägre vid egenfinansiering, och högre vid lånefinansiering (detta är den s.k. skatteparadoxen) av skäl som diskuterades ovan.