sou · H2B370 · 2014-10-15 00:00:00 — När det gäller handläggning av sanktionsärenden ska också denna utredning beakta i vilken utsträckning som det är lämpligt att låta förvaltningsmyndigheter pröva frågor om sanktionsavgifter.4 Enligt nuvarande beslutsordning utreder och beslutar Finans- inspektionen i sanktionsärenden och möjligheten finns att över- klaga besluten till allmän förvaltningsdomstol. 1Se t.ex. prop. 2012/13:143 Effektivare sanktioner för arbetsmiljö och arbetstidsreglerna, Sanktionsavgifter på trygghetsområdet (SOU 2011:3). Marknadsmissbruk II (SOU 2014:46) samt och uppdraget värdepappersmarknadsutredning (Fi 2013:04, Dir. 2013:55). 2SOU 2013:65 s. 407–430. 3Promemoria om sanktioner enligt CRD IV, ingiven till av värdepappersmarknadsutredning och marknadsmissbruksutredning Fi2014/1356/FMA/BF). 4Se kommittédirektiven (Dir 2013:109) s. 10 f., och hänvisningen till uttalade riktlinjer om sanktionsavgifter (prop. 1981/82:142 s. 25). punkt har varit att så långt som möjligt behålla denna ordning. Därigenom utnyttjas på bästa sätt den kompetens och erfarenhet som redan finns hos inspektionen och domstolarna. De nya krav som öppenhetsdirektivet ställer om krav på sanktioner och sank- tionsavgifter mot fysiska personer i bolagets styrelse eller ledning har emellertid föranlett utredningen att just för dessa fall föreslå en något annorlunda handläggningsordning. 9.2Delegationsmöjligheter vid utövande av sanktioner Enligt den nya artikel 24.4a i öppenhetsdirektivet ska den behöriga myndigheten ges alla utredningsbefogenheter som krävs för att myndigheten ska kunna utföra sina uppgifter. Befogenheterna ska utövas enligt nationell rätt. Enligt den nya artikel 24.4b i direktivet ska den behöriga myndigheten utöva sin sanktionsbefogenhet i enlighet med direktivet och nationell rätt på något av följande sätt: i samarbete med andra myndigheter, på eget ansvar genom delegering till sådana myndigheter, eller efter ansökan hos de behöriga rättsliga myndigheterna. återgivna artiklar är inte kommenterade i skälen till ändrings- direktivet. Enligt utredningen bör de emellertid uppfattas på följ- ande sätt. Det står medlemsstaterna fritt att i sin nationella lag- stiftning ha ett system som innebär att den behöriga myndigheten fattar beslut om sanktioner eller att införa en ordning som innebär att en sanktionsbefogenhet får utövas t.ex. genom ett ansöknings- förfarande till domstol. Inget hindrar heller en modell där den behöriga myndigheten först utfärdar ett sanktionsföreläggande, som om det godkänns, blir att jämställa med en lagakraftvunnen dom. 9.3Utgångspunkter för utformningen av beslutsordningen Vid genomförandet av bestämmelserna om sanktioner och sank- tionsavgifter i öppenhetsdirektivet bör hänsyn tas till systematiken i svensk rättsordning när det gäller att fördela uppgifter mellan förvaltningsmyndigheter och domstolar. Därutöver bör även rätts- säkerhetskrav beaktas. De sanktioner som föreskrivs i öppenhetsdirektivet ska vara effektiva, proportionella och avskräckande (artikel 28.1). Effektivitet får i detta sammanhang anses innebära ett krav på effektivitet i sanktionssystemet som helhet, inbegripet handläggningen och beslutsordningen av överträdelseärenden samt samarbete mellan berörda myndigheter. Som anförts i avsnitt 9.1 behandlas handläggningen av sanktions- ärenden i flera lagstiftningssammanhang. Följande redogörelse för beslutsordningen för sanktionsärenden inom andra rättsområden samt rättsäkerhets- och lämplighetsaspekter på beslutsordningens utformning har i tillämpliga delar hämtats från betänkandet Mark- nadsmissbruk II (SOU 2014:46) och Promemoria om sanktioner enligt CRD IV av värdepappersmarknadsutredning och marknadsmissbruksutredning. 9.3.1Beslutsordning inom andra rättsområden utreder och fattar beslut Såvitt gäller sanktioner och sanktionsavgifter med stöd av LHF och LVM fattar det första rättsligt bindande beslutet. Denna ordning förekommer också utanför finansmarknadsområdet. Det får närmast ses som en huvudregel att en förvaltningsmyndig- het utreder en misstänkt överträdelse och, som första instans, fattar beslut i ärendet om att påföra t.ex. sanktionsavgifter. Detta sker i mycket stor omfattning beträffande skattetillägg som enligt 49 kap. skatteförfarandelagen kan besluta om när en skatt- skyldig lämnat en oriktig uppgift eller skönstaxerats. Även vissa överträdelser inom miljörättsområdet kan föranleda sanktionsavgift som beslutas av tillsynsmyndigheten (30 kap. 1–3 §§ ). Ytterligare exempel på administrativa sanktionsavgifter som beslutas av tillsynsmyndighet finns bl.a. i tullagen (8 kap. 2–8 §§) och i (11 kap. 4–11 §§). Gemensamt för de angivna exemplen är att bestämmelserna bygger på en prövning av objektiva kriterier. För att tillgodose rättssäkerhetskrav finns säkerhetsventiler i form av bestämmelser om jämkning och eftergift i vissa undantagsfall där den avgifts- skyldiges agerande framstår som ursäktligt. Det är fråga om regler som ofta är relativt enkla att tillämpa och där beslutsfattandet är förhållandevis schabloniserat. Detta är omständigheter som ofta framhålls i förarbetsuttalanden som skäl till att förvaltningsmyndig- heter kan anses vara lämpade för att fatta beslut i sådana ärenden.5 Det kan nämnas att skattetilläggskommitté föreslog att subjektiva rekvisit skulle införas i fråga om skattetillägg. Likväl föreslog kommittén inte någon ändring avseende beslutsförfaran- det, dvs. det skulle fortfarande vara (vid den aktuella tidpunkten ), med andra ord en förvaltnings- myndighet, som utredde och beslutade i ärendet. Några subjektiva rekvisit infördes dock inte. Enligt regeringen ansågs det försvåra beslutsfattandet för . Det anfördes vidare att bedöm- ningar om uppsåt och oaktsamhet inte sällan är juridiskt komplice- rade och att utredningar är begränsade. Däremot ansågs det finnas anledning att ändra befrielsegrunderna för att pröv- ningen skulle bli mer nyanserad och förutsebar (prop. 2002/03:106 s. 138 f.). Prövning och beslut i domstol Även om sanktioner och sanktionsavgifter beslutas av en förvaltningsmyndighet förekommer det att sanktionerna utdöms inom ramen för en kontradiktorisk domstolsprocess. Ett sådant exempel är konkurrensskadeavgift enligt konkurrenslagen. Enligt 3 kap. 5 § konkurrenslagen får på talan av besluta att ett företag ska betala en kon- kurrensskadeavgift om företaget eller någon som handlar på dess vägnar uppsåtligen eller av oaktsamhet har överträtt förbuden i 2 kap. 1 eller 7 §§ eller i artikel 101 eller 102 i EUF-fördraget. 5 Se t.ex. prop. 2002/03:106 s. 138 f. samt SOU 2004:37 s. 97 ff. och prop. 2005/06:182 s. 43 f. skäl för en ordning med prövning i domstol har anförts att målen har likheter med brottmål och att det där kan behövas en domstols- prövning i första instans, i stället för prövning av förvaltnings- myndighet.6 Företrädaransvaret enligt skatteförfarandelagen utgör i och för sig inte en administrativ sanktion. I mål om företrädaransvar ingår dock en prövning av subjektiva rekvisit som påminner om en straff- rättslig bedömning. Om en företrädare för en juridisk person upp- såtligen eller av grov oaktsamhet inte har gjort skatteavdrag med rätt belopp eller anmälan om F-skatt, är företrädaren tillsammans med den juridiska personen skyldig att betala det belopp som den juridiska personen har gjorts ansvarig för. Om det finns särskilda skäl får företrädaren helt eller delvis befrias från betalningsskyldig- heten. Beslut om betalningsansvar fattas av förvaltningsrätten på ansökan av (59 kap. 12, 15 och 16 §§ skatteförfarande- lagen). I konkurrensrätten och inom arbetsmiljöområdet finns avseende sanktionsavgifter ett beslutsförfarande som kan sägas vara ett mellanting av förvaltningsmyndighetsbeslut och domstolsbeslut. Konkurrenslagen ger en möjlighet att meddela beslut om konkurrensskadeavgift genom ett avgiftsföreläggande i stället för att väcka talan om konkurrensskadeavgift hos domstol. Detta alternativ står endast till buds i de fall bedömer att sakomständigheterna kring överträdelsen är klara. Företaget kan välja om det vill godkänna föreläggandet. Systemet bygger alltså på frivillighet. Om ett avgiftsföreläggande skriftligen godkänns av företaget inom den tid som bestäm- mer gäller det som en lagakraftvunnen dom och kan verkställas enligt utsökningsbalkens bestämmelser. Om företaget väljer att inte godkänna föreläggandet kan väcka talan om konkurrensskadeavgift vid (3 kap. 16–19 §§). I förarbetena anförde regeringen att det inte var påkallat att ge en generell behörighet att fatta bindande beslut 2007/08:135 s. 84, jfr uttalande ang. t.ex. miljösanktionsavgifter, som inte kräver uppsåt eller oaktsamhet, prop. 2005/06:182 s. 46 f. Däremot ansågs det resurseffektivt och angeläget att i medgivna fall ge rätten att besluta om avgift. Det gäller fall där företaget medger talan. Att behöva föra sådana mål till domstol är inte resurs- effektivt, varken för företaget, eller för domstol- arna (prop. 2007/08:135 s. 87). Det anfördes vidare, med hänsyn till rättssäkerhetskrav, att ett avgiftsföreläggande bara borde utfär- das när det står klart att det inte finns några betydande osäkerhets- moment beträffande utgången av en alternativ domstolsprocess. Ett avgiftsföreläggande ansågs inte vara aktuellt när sakomständig- heterna rörande överträdelsen är oklara, även om det aktuella företaget skulle medge överträdelsen. Detsamma angavs gälla om skulle bedöma att det finns ett prejudikatintresse. I övrigt finns inte några begränsningar utan avgiftsföreläggande kan meddelas generellt (samma prop. s. 88). Av de i propositionen åter- givna remissvaren var det bara som avstyrkte förslaget och ställde sig tveksam till införandet av en möjlighet för företagen att betala konkurrensskadeavgift för att slippa en domstols- process. Samfundet ansåg vidare att den typ av allvarliga överträdel- ser som det är fråga om inte lämpar sig för avgiftsföreläggande. Sanktionssystemet i arbetsmiljölagen (1977:1160) är konstruerat så att vissa överträdelser kan leda till antingen straff eller sanktions- avgift. Sanktionsavgiften ska tas ut av den fysiska eller juridiska person som drev den verksamhet där överträdelsen skedde. Avgift tas ut även om en överträdelse har skett utan uppsåt eller oakt- samhet (8 kap. 1, 2, 5 och 6 §§ arbetsmiljölagen). Såvitt avser påför- ande av sanktionsavgift enligt arbetsmiljölagen beslutades detta tidigare av allmän förvaltningsdomstol efter ansökan av Arbets- miljöverket. hade dock möjlighet att, innan sådan talan väcktes, pröva frågan genom ett avgiftsföreläggande. Om föreläggandet godkändes gällde det som en lagakraftägande dom. Förfarandet var avsett att användas när det var relativt lätt att konstatera att en överträdelse hade skett (prop. 1993/94:186 s. 52). Lagstiftningen har ändrats. Eftersom förfarandet med avgifts- föreläggande var det som regelmässigt hade använts, ansåg regeringen att förfarandet skulle vara obligatoriskt och det har gjorts till huvudregel (prop. 2012/13:143 s. 75 f.). Det innebär att den som bedöms vara ansvarig för en överträdelse föreläggs att godkänna avgiften . godkänns får verket ansöka hos allmän förvaltningsdomstol (8 kap. 7 § arbetsmiljölagen) om att sanktionsavgift ska tas ut. Sammanfattningsvis kan följande konstateras. Det är framför allt när det är fråga om prövningen av subjektiva rekvisit som det anses föreligga behov av eller vara lämpligt att det första rättsligt bindande beslutet fattas av en domstol i stället för en förvaltnings- myndighet (jfr prop. 1981/82:142 s. 21 ff.). I svensk rätt bygger de flesta sanktionsavgifter på en prövning av objektiva kriterier och beslutas av förvaltningsmyndighet som första instans. Undantag finns exempelvis vad gäller konkurrensskadeavgift som bygger på subjektiva rekvisit och där sker den första prövningen i domstol. Beslut om att påföra en sanktionsavgift genom att förvaltnings- myndigheten meddelar ett avgiftsföreläggande förekommer enbart i konkurrensrätten och i arbetsmiljörätten, och får verkan bara när avgiftsskyldigheten har medgetts av den som anspråket riktar sig mot. Som redovisats finns omständigheter som talar för och omständig- heter som talar emot att sanktionsavgiften ska anses vara likställd en anklagelse om brott i mening (avsnitt 8.3.3). En prövning av huruvida en överträdelse har begåtts och en sank- tion eller sanktionsavgift ska påföras måste därmed uppfylla kraven avseende bl.a. en rättvis och offentlig rättegång inför en oavhängig och opartisk domstol. Rättigheten innebär ett krav på att det finns en enligt lag inrättad domstol som den enskilde kan vända sig till vid prövning av hans eller hennes civila rättigheter och skyldig- heter. Bestämmelserna i hindrar dock inte att ett första beslut om att påföra en sanktion fattas av en annan myndig- het än en domstol, så länge den enskilde har rätt till prövning i domstol enligt artikel 6 och rätt att överklaga enligt artikel 2 i det sjunde tilläggsprotokollet.7 Som ett led i arbetet med att tillgodose rättssäkerhetskrav har regeringen fastslagit riktlinjer för när sanktionsavgifter bör användas 7 Se t.ex. Le Compte, och De Meyre mot , dom och och Le Compte mot , dom . och hur de bör utformas. I dessa riktlinjer anges bl.a. att det i vissa fall är lämpligt att överlämna prövningen i fråga om avgiftsskyldig- het till de allmänna domstolarna, främst när avgiftsskyldigheten görs beroende av huruvida överträdelsen skett av uppsåt eller oakt- samhet och när reglerna är utformade på sådant sätt att det finns utrymme för betydande skönsmässiga bedömningar. I sådana fall kan sakkunniga administrativa myndigheter ges ställning som initiativ- tagare till eller part i domstolsprocessen. Det uttalas vidare att bestämmelser om beräkning av avgiftsbeloppet bör konstrueras så att de utgår från ett mätbart moment i den aktuella överträdelsen, en parameter, som gör det möjligt att förutse och fastställa hur stor avgiften ska bli i det särskilda fallet (prop. 1981/82:142 s. 24 f.). 9.4Lämplighetsaspekter på utformningen av beslutsordningen Varken rådande rättssäkerhetskrav eller redovisade uttalanden i tidigare lagstiftningsärenden kan anses innebära något absolut eller principiellt hinder mot att en förvaltningsmyndighet fattar beslut i ärenden om sanktioner eller sanktionsavgifter som är att jämställa med en brottsanklagelse, eller att det i prövningen ingår ställnings- tagande till subjektiva rekvisit. Avgörande för utformningen av beslutsordningen har varit en avvägning mellan rättssäkerhets- aspekter och effektivitet i form av ett enklare och snabbare besluts- förfarande. Det bör betonas att även om sanktioner och sanktionsavgifter vanligtvis bygger på en prövning av objektiva kriterier, ska subjek- tiva rekvisit ändå beaktas som ett led i prövningen. En avgift ska kunna efterges helt eller delvis om agerandet anses ursäktligt eller om det annars finns särskilda skäl, och i denna del ingår således en prövning av subjektiva förutsättningar. Man bör vidare ha i åtanke att krav på uppsåt och oaktsamhet inte alltid behöver vara den mest komplicerade bedömningen i ett ärende. En oaktsamhetsbedömning kan ske på mer eller mindre objektiva grunder. När exempelvis bestämmelserna om företrädar- ansvar omarbetades anförde lagstiftaren, som framgått, att de objek- tiva förutsättningar som ersatte de subjektiva rekvisiten har i sak samma innebörd (prop. 1996/97:100 s. 440 ff.). Komplicerade händelseförlopp kan kräva mer eller mindre om- fattande bevisning. Det är då en fördel om ett skriftligt förfarande kan kompletteras med muntliga inslag. Om det dessutom är fråga om att påföra t.ex. höga sanktionsavgifter kan ett kontradiktoriskt förfarande ge en större legitimitet. Höga sanktionsavgifter i sig eller ett stort utrymme för att fastställa storleken på sanktions- avgiften är dock inget som hindrar att en förvaltningsmyndighet fattar beslut om sanktionen. riktlinjer för hur avgifterna beräknas bidrar till förtroendet för beslutsförfarandet. En annan aspekt som bör vägas in i lämplighetsbedömningen är om det kan finnas en risk, verklig eller upplevd, för konflikter mellan en förvaltningsmyndighets olika uppgifter. En myndighet kan, om lagstiftningen innehåller ett bemyndigande, upprätta kom- pletterande föreskrifter och riktlinjer som sedan används vid myndig- hetens tillsyn, utredande verksamhet och i rollen som beslutsfattare vid ett ingripande med sanktioner eller sanktionsavgifter. En enskild som är föremål för myndighetens granskning i ett avseende kan vara beroende av myndighetens tillstånd i ett annat avseende, t.ex. avseende ny finansiell verksamhet. Den enskilde kan då hamna i en olustig beroendeställning. En förvaltningsmyndighet med kompetens och sakkunskap inom ett specialområde är enligt utredningens uppfattning bättre lämpad att fatta det första rättsligt bindande beslutet. En sådan myndighets beslut kan antas få större genomslag i den verksamhet som är före- mål för tillsynen. En väl fungerande tillsyn av de finansiella mark- naderna förutsätter dessutom en handläggnings- och beslutsord- ning som möjliggör en effektiv tillämpning av reglerna. Genom förfarandet måste åtgärder kunna vidtas inom rimlig tid efter det att en regelöverträdelse har upptäckts, annars är sanktionerna inte effektiva och effekten av sanktionen riskerar att utebli. 9.5Förfarandet vid beslut om sanktioner Förslag: ska fortsatt ha möjlighet att besluta om sanktioner mot juridiska personer. En jämförelse med andra rättsområden visar att det i svensk rätt är vanligt att förvaltningsmyndigheten i första instans har en både utredande och beslutande funktion när det gäller sanktioner och sanktionsavgifter mot juridiska och fysiska personer. Det är fråga om regler som ofta är relativt enkla att tillämpa och där besluts- fattandet är förhållandevis schabloniserat. I har avsteg från denna ordning gjorts för handläggningen av konkurrensskade- avgiften. Orsaken härtill är huvudsakligen att målen har likheter med brottmål och att domstolar är bättre skickade att ägna sig åt bevisvärdering och prövning av om subjektiva rekvisit är uppfyllda. Ändringsdirektivet innebär inte någon förändring i sak såvitt gäller sanktioner och sanktionsavgifter mot juridiska personer. Precis som tidigare ska det inte göras någon bedömning av huru- vida det föreligger uppsåt eller oaktsamhet. De överväganden som förts fram som motiv för en särskild handläggningsordning för konkurrensskadeavgiften gör sig därför inte gällande för sådana sanktioner och sanktionsavgifter som kan beslutas mot juridiska personer inom ramen för öppenhetsdirektivet. Genom nuvarande beslutsordning vid sanktioner och sanktions- avgifter mot juridiska personer tillgodoses kravet på effektivitet genom att inte behöver vända sig till en annan myndighet när en överträdelse konstaterats. Den kompetens och erfarenhet som finns hos inspektionen tas tillvara och en beslutsordning som innebär att inspektionen fattar det första rätts- ligt bindande beslutet ger bra förutsättningar för fortsatt samarbete med andra myndigheter inom EU. beslut om sanktioner och sanktionsavgifter kommer alltjämt att kunna överklagas hos allmän förvaltningsdom- stol. Vid genomförandet av öppenhetsdirektivet i svensk rätt gjorde regeringen bedömningen att en sådan ordning tillgodoser rätts- säkerhetsaspekterna på ett tillfredställande sätt (prop. 2006/07:65 s. 231 och s. 241). Sanktionsavgifterna enligt ändringsdirektivet kommer att kunna uppgå till betydligt högre belopp . I lagrådsremissen om Förstärkta kapitaltäckningsregler föreslogs att i första instans skulle fatta beslut om sanktionsavgifter. Lagrådet konstaterade vid sin granskning att bestämmelserna om nya sank- tionsavgifter mot kreditinstitut skulle kunna uppgå till mycket höga belopp och att det därför av rättssäkerhetsskäl borde vara en uppgift för domstol att pröva sanktionsavgiften. Regeringen fann dock inte skäl att frångå den nuvarande ordningen som innebär att fattar beslut om sanktioner och sanktions- avgifter som kan överklagas till allmän förvaltningsdomstol (prop. 2013/14:228 s. 236 f.). Utredningen finner det lämpligt att ansluta sig till den besluts- ordning som regeringen bestämt sig för i detta lagstiftningsärende vid genomförandet av motsvarande regler om sanktioner och sank- tionsavgifter mot juridiska personer enligt öppenhetsdirektivet. Avgiftens storlek förändrar inte den bedömningen. olika roller och risken för att det där- igenom kan uppstå verkliga eller upplevda intressekonflikter eller beroendeförhållanden kan anföras som skäl mot att överträdelse- ärenden prövas av inspektionen. marknadsmissbruks- utredning påtalar att successivt har fått ett allt större tillsynsområde och därmed fler sanktionsbefogenheter och om utvecklingen fortgår eller förstärks kan det finnas anledning att på nytt överväga frågan om ett särskilt förfarande för sanktions- ärenden på finansmarknadsområdet.8 Utredningen delar bedöm- ningen att inspektionens växande tillsynsområde kan utgöra skäl att i ett annat sammanhang på nytt utreda frågan. Det kan även, som marknadsmissbruksutredning framhåller, finnas skäl att ta ett samlat grepp om förfarandet med sanktionsavgifter, i synnerhet på finansmarknadsområdet.9 8SOU 2014:46 s. 345. 9Samma SOU s. 346. Förslag: ska fortsatt ha möjlighet att besluta om sanktioner mot fysiska personer vid överträdelser av bestäm- melserna om anmälan vid flaggning. Som framkommit har domstolsprövning ansetts motiverad främst när en bedömning av avgiftsskyldigheten är beroende av att uppsåt eller oaktsamhet kan fastställas. I de fall då det är tillräckligt att kontrollera om en eller flera objektiva förutsättningar för beslut om sanktioner eller sanktionsavgift föreligger bör beslutet tas av förvaltningsmyndighet (jfr prop. 1981/82:142 s. 24 f. och prop. 2005/06:182 s. 47). En prövning i förvaltningsmyndighet som första instans står inte heller i strid med om myndighetens avgiftsbeslut kan överklagas till domstol. Öppen- hetsdirektivet synes för övrigt bygga på tanken att sanktions- avgifter kan beslutas av behörig myndighet, som ska vara en för- valtningsmyndighet, oavsett avgiftens storlek. och rådet har inte uppmärksammat någon konflikt mellan Europa- konventionen och Europeiska unionens stadga om de grundlägg- ande rättigheterna och det sanktionssystem som tillämpas och är föremål för betydande skärpningar enligt ändringsdirektivet. I gällande svensk rätt finns precis som vid sanktioner och sank- tionsavgifter mot juridiska personer, en befogenhet för Finans- inspektionen att besluta om sanktioner mot fysiska flaggnings- pliktiga personer vid överträdelser av bestämmelserna om anmälan vid flaggning. Bestämmelserna bygger på en prövning av objektiva kriterier och som redovisats i avsnitt 8.5.1 föreslår utredningen ingen ändring i detta avseende. Enligt utredningen gör sig samma motiv som redovisats för att behålla nuvarande beslutsordning vid sanktioner och sanktionsavgifter mot juridiska personer sig gäll- ande även i dessa fall (avsnitt 9.5.1). Med anledning av att fysiska flaggningspliktiga personer ska kunna påföras betydligt högre sanktionsavgift än har utred- ningen övervägt om systemet där får fatta det första rättsligt bindande beslutet bör begränsas till fall där en för- hållandevis låg avgift kan komma i fråga eller fall som är av enkel beskaffenhet. En modell skulle kunna vara att i övriga fall beslutar om sanktionsföreläggande och i de fall ett sådant föreläggande inte godkänns kan inspektionen väcka talan i domstol om utdömande av sanktionsavgiften. Vad först gäller frågan om behörighet att fatta bindande beslut ska förbehållas vissa enklare fall kan sägas att flaggningsöverträdelser allmänt betraktat utgör ett okomplicerat rättsområde och bedömningen av huruvida en aktieägare anmält en ändring i rätt tid eller på rätt sätt är i flertalet fall lätt att göra (jfr prop. 2006/07:65 s. 228). Vad sedan gäller beloppsgränsen kan en sådan vara svår att fastställa.