sou · H2B343 · 2014-06-23 00:00:00 — Jämsides med förebyggande åtgärder för att hindra uppkomst och spridning av narkotikamissbruket måste, an- fördes det i propositionen, samhället se till att den som drabbades av den sjukdom missbruket utgjorde fick vård och behandling (a. prop. Det ansågs att det i vårdorganisationen borde ingå uppsökande verksamhet, öppen och sluten vård samt fortsatt be- handling. Narkotikamissbrukare borde spåras upp och erbjudas behandling vid öppen mottagning eller vid psykiskt sjukhus eller klinik och för de svårast skadade missbrukarna borde inrättas sär- skilda vårdavdelningar. Vidare borde det anordnas behandlingshem där fortsatt terapi skulle ges i kombination med arbete eller utbild- ning. När det gällde de förebyggande åtgärderna konstaterades i pro- positionen att de medel som narkotikamissbrukarna använde i regel inte var sådana som förskrivits av läkare utan hade smugglats in i landet eller tillverkats på illegalt sätt, varför tullens och polisens arbete för att upptäcka och hindra den olagliga hanteringen av nar- kotika hade stor betydelse (a. prop. s. 71). För att motverka miss- bruket ansågs det särskilt angeläget att bekämpa den illegala handeln med sådana medel. Framför allt borde man med kraft försöka in- gripa mot personer som i yrkesmässiga former distribuerade narko- tika. Den illegala handeln med narkotika angavs av departements- chefen som ett av de främsta exemplen på organiserad brottslighet som bedrevs av organisationer med avsevärda resurser i form av pengar, utrustning och personal. Om man effektivt kunde komma åt de illegala distributionsleden hade han förhoppningen att mycket skulle vara vunnet i kampen mot missbruket (a. prop. s. 107). Som ett led i strävandena att bekämpa smugglingen ansågs i pro- positionen att straffet för olovlig införsel av narkotika borde skärpas och, som nämnts, höjdes straffmaximum för grov smuggling av just narkotika till fängelse . straffbelades förberedelse och stämpling till smuggling av narkotika som inte var ringa. I special- motiveringen uttalades, mot bakgrund av uttalandena i prop. 1960:115 om att grovt varusmugglingsbrott torde föreligga om smugglingen avsett narkotika, att det förhållandet att smugglingen avsett narko- tika visserligen var en omständighet som var ägnad att leda till att smugglingen bedömdes som grov, men att detta inte fick utesluta tillämpning av bestämmelserna i såväl 1 som 2 § varusmugglings- lagen även på smuggling av narkotika (prop. 1968:7 s. 123). När det gällde tillverkning, överlåtelse och innehav av narkotika anförde departementschefen i propositionen att man inte borde överdriva betydelsen av straffskärpningar, men att narkotikafrågan var så allvarlig att inget medel borde lämnas oprövat i kampen mot narkotikamissbruket (a. prop. s. 111). Det framhölls att vad som i första hand avhöll från brott i allmänhet inte var straffets stränghet utan den risk för upptäckt som vederbörande hade att räkna med. Den typ av brottslighet som det var fråga om ansågs emellertid i viss mån inta en särställning. Polisens erfarenheter av den kategori kriminella som sysslade med narkotikasmuggling och illegal över- låtelse av narkotika var nämligen att dessa kallt vägde vinstmöjlig- heterna mot den påföljd som risktagandet medförde. Den starka lockelse som de betydande vinstmöjligheterna i den illegala narko- tikahanteringen erbjöd talade för, anfördes det i propositionen, att möjligheter borde finnas att döma ut stränga straff. De brott som det i sammanhanget ansågs röra sig om var, uttalades det, i sina mest utstuderade och hänsynslösa former att anse som mycket samhällsfarliga om man tog i betraktande de skadeverkningar som de gav upphov till i synnerhet hos den unga generationen (a. prop. s. 111). Mot den bakgrunden höjdes alltså straffmaximum för narkotika- brott från fängelse till fängelse som brottet gradindelades. Straffmaximum för grovt narkotikabrott kom således att sammanfalla med vad som kom att gälla beträffande grov smuggling av narkotika. Uppräkningen av omständigheter som särskilt skulle beaktas vid bedömande av om narkotikabrottet var grovt var inte avsedd att vara uttömmande. Överlåtelse till ungdom borde, enligt special- motiveringen, skärpa bedömningen av brottets farlighet och brottet borde bedömas allvarligare ju yngre mottagaren var som medlets farlighet var tvunget att beaktas vid brottsgraderingen (a. prop. s. 119). Ansvar för grovt narkotikabrott kunde, enligt uttalanden i propositionen, anses föreligga även då gärningen bestod i innehav av narkotika, men då huvudsakligen i sådana fall då innehavet utgjorde ett led i en verksamhet som hade till syfte att överlåta eller smuggla narkotika (a. prop. s. 112). I propositionen betonades att syftet med samhällets åtgärder i första hand skulle vara att hjälpa och bota, inte att straffa och att det inte var avsett att straffskärpningarna skulle få minska möjlig- heterna för den illegala hanteringens offer att få erforderlig vård (a. prop. s. 108). Liksom när det gällde varje annan brottslighet fick därför domstolarna vid bestämmande av påföljd för narkotika- brottsligheten beakta hela det komplex av fakta som förelåg till bedömande. Hit hörde, enligt uttalandena i propositionen, brottets samhällsfarlighet, omständigheterna vid och kring brottet, gärnings- mannens avsikt med brottet och gärningsmannens personliga för- hållanden (a. prop. s. 107). Ändringar i narkotikastrafflagen och varusmugglingslagen Narkotikastrafflagen har efter att lagen trädde i kraft ändrats vid ett flertal tillfällen. Ändringarna har bestått i dels att de olika gärningsformerna för narkotikabrott har kompletterats och utvidgats, dels att olika straffskärpningar fortlöpande har genom- förts. Eftersom bestämmelserna om narkotikabrott och narkotika- smuggling vilar på samma rättspolitiska grund har motsvarande ändringar i huvudsak gjorts efter hand även i varusmugglingslagen, som gällde fram till då smugglingslagen infördes. I det följande görs en genomgång av de lagändringar som gjorts med avseende på narkotikabrott och narkotikasmugglingsbrott från narkotikastrafflagens ikraftträdande fram till . Lagändringen 1969 – Straffskalan för grovt narkotikabrott och grov varusmuggling som gällt narkotika skärptes till fängelse i lägst ett och högst sex år Genom en lagändring 1969 skärptes straffskalan för grovt narkotika- brott och grov varusmuggling som gällt narkotika till fängelse i lägst ett och högst . höjdes straffmaximum för varusmuggling som inte var att anse som grov till fängelse i högst för de fall då smugglingen gällt narkotika. Skälen för straffskärpningarna angavs vara att narkotikabrotts- ligheten sedan narkotikastrafflagens ikraftträdande fortsatt att öka och fått en allt större spridning (prop. 1969:13 s. 6). Enligt departe- mentschefen visade den illegala handeln med narkotika tendenser att tillta och få en alltmer svårartad karaktär och brottsligheten blev allt grövre och präglades av förslagenhet och hänsynslöshet (a. prop. s. 8). Det var, enligt departementschefen, nödvändigt att gripa in med kraft mot denna företeelse. I hade, efter det att den svenska narkotikastrafflagen trätt i kraft, införts ett straffmaximum för narkotikabrott fängelse och i hade lagts fram ett förslag om höjning av straffmaximum för sådana brott från två till fängelse. Genom straffskärpningen ville man bl.a. motverka att internationellt verksamma importörer, tillverkare och försäljare inom narkotikabranschen skulle betrakta som en tacksam marknad att verka på, på grund av en i jämförelse med andra länder mild straffreaktion (a. prop. s. 8). I propositionen underströk departementschefen att straffskärp- ningen var avsedd att bereda domstolarna ytterligare utrymme för att döma ut avsevärda straff främst för dem som i stor skala för egen utnyttjade andras okunnighet, nyfikenhet eller beroende av narkotika (a. prop. s. 9). borde, enligt departementschefen, fortfarande gälla det som uttalats i förarbetena vid narkotika- strafflagens införande om att kontrollorganisationens verksamhet måste utformas så att den inte motverkade utan understödde samhällets ansträngningar att erbjuda vård åt vårdbehövande miss- brukare. Lagändringen 1972 – Maximistraffet för grovt narkotikabrott och grov varusmuggling avseende narkotika höjdes till fängelse Genom en lagändring 1972 höjdes maximistraffet för grovt narko- tikabrott och grov varusmuggling som avsett narkotika till fängelse . I propositionen pekade departementschefen på att narkotika- hanteringen i hög grad var internationaliserad och att den organiserade handeln med narkotika systematiskt inriktades på länder där en marknad fanns eller lätt kunde arbetas upp, där vinstutsikterna var stora och där riskerna med verksamheten bedömdes som för- hållandevis måttliga (prop. 1972:67 s. 27). I flera länder i och i hade genomförts eller planerats höjningar av straffen för grova narkotikabrott: I hade maximistraffet för sådana brott höjts till tukthus , i hade lagts fram en proposition med förslag om höjning av maximistraffet till fängelse , i skulle straffmaximum bli frihetsstraff , i var maximistraffet fängelse , men skulle höjas till fängelse , i hade straffmaximum höjts till fängelse och i , där det högsta straffet var fängelse , fanns ett förslag om att höja straffmaximum till . Straffhotet och den kriminalpolitiska behandlingen i övrigt av personer som gjort sig skyldiga till grova narkotikabrott var, enligt departementschefen, en faktor bland flera av betydelse i kampen mot den internationella narkotikatrafik som var inriktad på (a. prop. s. 27). Enligt departementschefen fanns det skäl att und- vika stora skillnader i fråga om den straffrättsliga värderingen av narkotikabrott mellan och andra länder i vår närhet och det borde övervägas att höja maximistraffet för grova narkotikabrott så att svensk lagstiftning kom i paritet med finsk, norsk och västtysk lagstiftning (a. prop. s. 27). I sammanhanget upplyste departements- chefen om att det enligt uppgifter som han inhämtat inte var ute- slutet att även den danska lagstiftningen, där straffmaximum lik- som i var fängelse, skulle komma att ändras i samma riktning, dvs. höjas som i och etc. Mot den bakgrunden föreslogs att maximistraffet för grovt nar- kotikabrott (och för grov varusmuggling som avsåg narkotika) skulle höjas till fängelse . Något behov av en allmän höjning av straffsatserna för narkotikabrott av olika grader såg dock depar- tementschefen inte (a. prop. s. 28). Inte heller fann han det önsk- värt med en generell skärpning av domstolarnas praxis. Den lagänd- ring som föreslogs var, enligt departementschefen, avsedd att få effekt endast beträffande den farligaste brottsligheten inom den kategori av lagöverträdelser som lagtekniskt sett hörde hemma under rubriken grovt narkotikabrott (a. prop. s. 28). Lagändringen 1981 – Straffminimum för grovt narkotikabrott och grov varusmuggling avseende narkotika höjdes till fängelse och straffmaximum för narkotikabrott och varusmuggling av narkotika till fängelse Nya lagändringar gjordes 1981. Då höjdes straffminimum för grovt narkotikabrott och grov varusmuggling avseende narkotika till fängelse och straffmaximum för narkotikabrott och varusmugg- ling av narkotika av normalgraden till fängelse. ut- formades de kriterier som i främsta rummet skulle läggas till grund för bedömningen av om ett brott skulle anses grovt på ett sådant sätt att graden av hänsynslöshet i gärningsmannens förfarande skulle komma att tillmätas ökad vikt vid rättstillämpningen. I propositionen konstaterade departementschefen att narkotika- missbruk ledde till många mänskliga tragedier, låg till grund för en vitt förgrenad brottslighet och att skadeverkningarna för missbruk- arna själva, deras anhöriga och samhället var utomordentligt om- fattande (prop. 1980/81:76 s. 198). Vidare konstaterade hon att betydande insatser gjorts på skilda områden för att motverka narkotikamissbruket men att detta fortfarande var ett av våra stora sociala problem. Mot den bakgrunden var det, anförde hon, ytterst angeläget att överväga vilka ytterligare åtgärder som kunde vidtas för att förbättra situationen. Ändringar när det gällde de straffrättsliga reglerna borde övervägas som ett medel bland flera för att tränga tillbaka narkotikamissbruket. Syftet med ändringarna skulle vara att på en gång markera samhällets avståndstagande till missbruk av narkotika och bidra till en skärpt allmänprevention (a. prop. s. 199). Minimistraffet för grovt narkotikabrott borde därför, enligt departementschefen, höjas från ett till fängelse. Härigenom markerades nämligen ytterligare brottets straffvärde. Höjningen av straffminimum för det grova brottet var emellertid, underströk hon, avsedd att ge underlag för en skärpning av påföljderna för de allvarligaste narkotikabrotten (a. prop. s. 207). Den borde härigenom, anförde hon, rimligtvis ha en avskräckande effekt för de narkotika- brottslingar som kalkylerade med ett tänkbart straff närmast som en företagsmässig riskfaktor, t.ex. vissa internationella brottssyndikat inom narkotikahandeln. Denna grupp brottslingar var, anförde departementschefen, själva inte beroende av narkotika men utnyttjade för egen hänsynslöst andras okunnighet eller beroende i en verksamhet som ofta skedde yrkesmässigt. Tecken tydde på att den illegala narkotikahandeln blev allt mer organiserad och att inslaget av utländska brottssyndikat ökade. Ytterligare ett skäl för att höja minimistraffet för grovt narkotikabrott var ändrade regler i fråga om villkorlig frigivning, vilka, om man inte åstadkom en skärpning av straffen för de grövsta narkotikabrotten, skulle komma att medföra en faktisk strafflindring för vissa kategorier narkotikabrottslingar (a. prop. s. 204 och 207). Som en konsekvens av höjningen av minimistraffet för grovt narkotikabrott höjdes maximistraffet för narkotikabrott av normal- graden till fängelse. I annat fall skulle straffskalorna för grovt brott och brott av normalgraden inte ha överlappat varandra (a. prop. s. 209). Skälen för ändringarna av straffskalorna i narkotikabrottslagen gjorde sig givetvis i allt väsentligt gällande även beträffande grov varusmuggling avseende narkotika och varusmuggling av narkotika av normalgraden (a. prop. s. 209). Motsvarande straffskaleänd- ringar gjordes därför i varusmugglingslagen. Vad angick kriterierna för när ett grovt narkotikabrott skulle anses föreligga hade i den promemoria som låg till grund för lag- stiftningen (Förslag till ändringar i narkotikastrafflagen [1968:64] m.m. [Ds Ju 1980:4]) anförts följande (se a. prop. 204–206). Om minimistraffet för grovt narkotikabrott höjdes från ett till (vilket förordades i promemorian), talade starka skäl för att man försökte åstadkomma en ändring av de kriterier som bildade underlag för bedömningen av om ett brott skulle anses som grovt eller inte. Annars riskerade man att höjningen drabbade allt- för onyanserat. Genom en sådan ändring skulle man också tillgodose intresset av att reservera rubriceringen grovt brott för den svåraste narkotikabrottsligheten. Vad som då närmast kunde ifrågasättas var om man inte borde gå ifrån dåvarande tillämpning i vad den innebar att mängden narkotika i så stor utsträckning var det utslagsgivande kriteriet. I stället skulle graden av hänsynslöshet i gärningsmannens förfarande tillmätas ökad vikt, varvid särskilt avseende skulle kunna fästas vid sådana faktorer som att det aktuella preparatet var särskilt farligt och att fråga hade varit om systematiskt bedriven överlåtelse till skolelever eller annan ungdom eller till intagna på anstalter. Stor betydelse skulle i så fall också tillmätas det förhållandet att brottet hade begåtts av någon som inte själv var narkotikaberoende och med det främsta syftet att tjäna pengar. Eftersom sådana omstän- digheter redan beaktades, särskilt vid straffmätningen, skulle detta inte innebära något egentligt nytt inslag i bedömningen utan endast en förskjutning i de olika kriteriernas inbördes betydelse för rubri- ceringsfrågan. Mot en sådan lösning kunde enligt promemorian framför allt två invändningar riktas. Den ena kunde uttryckas på det sättet att den som i stor skala tog befattning med narkotika begick ett brott som – oavsett hans egentliga motiv – ofta ledde till en omfattande miss- bruksspridning med åtföljande personligt lidande för ett stort antal människor. Samhällsfarligheten hos brottet kunde alltså sägas vara i huvudsak detsamma oavsett sådana omständigheter som gärnings- mannens syfte med brottet och hans egen missbrukssituation. Den andra huvudinvändningen mot att ge mängden narkotika mindre avgörande betydelse som kriterium vid rubriceringsfrågans bedöm- ning var att det skulle kunna ge upphov till en ojämn praxis. Mäng- den var en objektiv omständighet som var betydligt lättare att bevisa än kvalitativa kriterier såsom hänsynslöst utnyttjande av andras okunnighet, nyfikenhet eller beroende i rent vinningssyfte. Enligt promemorian var synpunkterna i hög grad beaktansvärda. Med hänsyn till narkotikabrottens samhällsfarlighet måste en sträng praxis tillämpas både i fråga om val av påföljd och när det gällde straffmätningen så snart brottet hade gällt en kvantitet narkotika som inte kunde betecknas som obetydlig. Det syntes enligt prome- inte kunna ifrågasättas annat än att vissa schabloner i prak- tiken skulle kunna användas som utgångspunkt för bedömningen då frågan var om åtalsunderlåtelse skulle meddelas eller om en gär- ning skulle bedömas som narkotikaförseelse eller narkotikabrott. Situationen var emellertid enligt vad som anfördes i promemorian delvis en annan när det gällde om brottet skulle hänföras till den grövsta kategorin narkotikabrott för vilken fängelse ingick i straffskalan. Det kunde med fog göras gällande, anfördes det, att detta ställningstagande i högre grad än i de mera rutinbetonade fallen borde ske under hänsynstagande till samtliga omständigheter. Mängden narkotika borde i så fall vara en av dessa omständigheter, men den behövde inte enligt promemorian i lika stor utsträckning som då ha dominerande betydelse. En lagändring med den inriktningen skulle enligt promemorian ge underlag för en ytterligare nyansering av praxis vid bestäm- mande av påföljd för den kategori av lagöverträdare som utgjordes av yngre narkotikaberoende missbrukare som begick narkotika- brott i det huvudsakliga syftet att finansiera eget missbruk. Ofta rörde det sig här, anfördes det, om förhållandevis stora kvantiteter narkotika, men det var inte sällan beroende av tillfälligheter vilken mängd brottet hade avsett i det särskilda fallet. Det torde enligt promemorian inte innebära några nackdelar från allmänpreventiv synpunkt, om brott av denna typ i något större utsträckning än som vid tiden var fallet bedömdes som normalbrott. Mot den bakgrunden förordades i promemorian att de kriterier som i främsta rummet skulle ligga till grund för bedömningen av om ett brott skulle anses grovt utformades så att de gav större möj- lighet att ta hänsyn till samtliga föreliggande omständigheter även i fall där befattningen med narkotika hade avsett jämförelsevis stora kvantiteter. Lämpligen borde därvid de kvantitativa begreppen "i större omfattning" och "avsett särskilt stor mängd narkotika" utgå. I stället borde föreskrivas att det vid bedömningen av om ett nar- kotikabrott var grovt särskilt skulle beaktas om brottet hade ut- gjort led i en verksamhet som hade bedrivits yrkesmässigt eller annars hade varit av särskilt farlig eller hänsynslös art. När det gällde förslaget om ändrade kriterier för grovt narko- tikabrott var en majoritet av de remissinstanser som yttrade sig kritiska. Framför allt riktade sig kritiken mot förslaget i promemo- rian att ta bort det s.k. mängdkriteriet. Departementschefen anförde att hon hade förståelse för remiss- kritiken och föreslog därför att såväl kriteriet "särskilt stor mängd" som kriteriet "i större omfattning" behölls i lagtexten, vilket också blev fallet. Hon anförde emellertid att hon delade den uppfattning som framfördes i promemorian att graden av hänsynslöshet i gärnings- mannens förfarande borde tillmätas förhållandevis större vikt vid bedömningen av om brottet skulle anses grovt (a. prop. Där- med avsåg hon sådana faktorer som att det aktuella preparatet var särskilt farligt eller att fråga hade varit om systematiskt bedriven överlåtelse till skolelever eller annan ungdom eller till intagna på anstalter. Om gärningen utgjorde ett led i en organiserad brottslig- het, borde detta också beaktas i större utsträckning, menade hon. Att gärningen varit av särskilt hänsynslös art borde därför uttryck- ligen nämnas bland de omständigheter som särskilt skulle beaktas vid bedömningen av om brottet skulle anses grovt. Enligt departementschefen var det nya rekvisitet i förening med det höjda minimistraffet avsett att få särskild betydelse för bedöm- ningen av den allvarligaste kategorin narkotikabrott (a. prop. s. 208). Däremot borde inte höjningen medföra genomsnittligt längre straff- tider för t.ex. unga narkotikamissbrukare som överlät eller medver- kat till överlåtelse av narkotika i det huvudsakliga syftet att finansi- era sitt eget missbruk i sådana fall då endast mängden narkotika föranledde att brottet bedömdes som grovt. Det borde, menade hon, inte innebära några nackdelar från allmänpreventiv synpunkt om brott av den typen i större utsträckning än som då var fallet bedömdes som normalbrott. Tvärtom var det, anförde hon, från preventionssynpunkt en fördel att brottsrubriceringen grovt nar- kotikabrott inte urvattnades. Hon underströk dock att det förhåll- andet att gärningsmannen missbrukade narkotika givetvis inte kunde åberopas som skäl för strafflindring vid narkotikabrott av verkligt allvarlig natur, t.ex. när gärningsmannen tagit befattning med narkotika i stor omfattning eller när gärningen var ägnad att leda till en omfattande spridning av missbruket. Departements- chefen förutsatte att höjningen av minimistraffet jämte ändringen i fråga om kriterierna för vad som var grovt brott skulle leda till att gränsen mellan normalbrottet och grovt brott försköts och till att bedömningen i större utsträckning än som dittills skett gjordes med utgångspunkt i samtliga föreliggande omständigheter (a. prop. s. 208). På inrådan av Lagrådet gjordes ett förtydligande tillägg i lagtexten, efter uppräkningen av de särskilda kriterierna, om att bedömningen av om brottet var grovt skulle grundas på en sam- manvägning av omständigheterna i det särskilda fallet. När det gällde grov varusmuggling ändrades 3 § varusmugg- lingslagen, på förslag från Lagrådet, på det sättet att man vid be- dömningen av om brottet var grovt om det gällt narkotika särskilt skulle beakta, utöver de omständigheter som redan nämndes i para- grafen, om gärningen utgjort led i en verksamhet av särskilt hän- synslös art. Lagändringen 1983 – En utvidgning av det straffbara området Genom lagändringar 1983 gjordes justeringar och kompletteringar av de olika gärningsformerna i narkotikastrafflagen. Huvudskälet till detta var att en del förfaranden med anknytning till narkotika som ansågs uppenbart straffvärda hade visat sig inte vara täckta av de dåvarande bestämmelserna (prop. 1982/83:141 s. 11–12). I sam- band med att gärningsformerna justerades och kompletterades delades den centrala 1 § i narkotikastrafflagen upp i sex punkter avseende olika straffbelagda förfaranden med narkotika. Av narkotikastrafflagens gärningsformer behölls överlåtelse och innehav i oförändrad form. I stället för tillverkning straffbelades framställning av narkotika. Härigenom kunde även odling av nar- kotiska växter falla in under gärningsformen. Den särskilda straff- beläggningen av saluhållande av narkotika avskaffades, eftersom den ansågs sakna praktisk betydelse. Förvärv av narkotika i över- låtelsesyfte liksom bearbetning, transport, förvaring och vissa andra sådana kvalificerade befattningar med narkotika som inte var avsett för eget bruk straffbelades särskilt.