sou · H2B318 · 2014-04-02 00:00:00 — Nuvarande ordning – Allmänt om straffmätning och påföljdsbestämning m.m. fängelse, om den planerade vården är tillräckligt ingripande.56 Brottslighetens art har i princip ingen inverkan på möjligheten att välja kontraktsvård som påföljd, varför möjligheten att välja denna påföljd kan vara avgörande vid t.ex. allvarlig våldsbrottslighet.57 Att förena skyddstillsyn med fängelse är en möjlighet, men vanligtvis endast upp till straffmätningsvärden om fäng- else.58 För unga lagöverträdare gäller, enligt 30 kap. 5 § , att fängelse inte ska användas som påföljd om det inte finns särskilda skäl (för ungdomar över 18 men under ) eller synnerliga skäl (för ungdomar över 15 men under ). Bedömningen av vad som är synnerliga respektive särskilda skäl torde också variera inom de angivna ålderskategorierna på så sätt att skälen för fängelse måste vara starkare för t.ex. en femtonåring än för en sjuttonåring, även om lagtexten är utformad på samma sätt för båda åldrarna.59 I 32 kap. finns bestämmelser om de särskilda ung- domspåföljderna ungdomsvård och ungdomstjänst, som formellt kan tillämpas på den som ännu inte fyllt . Utrymmet att döma någon som är till ungdomsvård torde dock i praktiken vara litet, vilket bl.a. beror på att det finns mycket större möjligheter att välja andra påföljder och påföljdskombinationer för denna ålderskategori.60 När det gäller ungdomstjänst anges särskilt i lagtexten (32 kap. 2 § andra stycket) att det krävs särskilda skäl för att döma den som är till denna påföljd. Regeringen anförde vid införandet av bestämmelsen att man hade svårt att se något större tillämpningsområde för ungdomstjänst beträffande 1986/87:106 s. 36, där det uttalas att kontraktsvård i regel inte ska tillämpas om det fängelsestraff som annars skulle dömts ut hade blivit fängelse eller mer, men att det inte kan uteslutas att det kan förekomma fall som motiverar undantag från denna princip, jfr Borgeke, Att bestämma påföljd för brott, 2012, s. 46. s. 68 och NJA 1988 s. 413, jfr dock Högsta domstolens och hovrättens uttalanden i NJA 2006 s. 212 respektive RH 2004:19, att brottslighetens straffvärde och art innebar att skyddstillsyn med kontraktsvård inte kunde komma ifråga som påföljd, och Borgekes kommentarer till detta i Att bestämma påföljd för brott, 2012, s. 383 f. 58Borgeke, Att bestämma påföljd för brott, 2012, s. 47. s. 291 f. och , en kommentar på internet, kommentaren till 30 kap. 5 §. 60Borgeke, Att bestämma påföljd för brott, 2012, s. 421 f. Nuvarande ordning – Allmänt om straffmätning och påföljdsbestämning m.m. ungdomar och påföljden torde också väljas med avsedd restriktivitet för de som uppnått denna ålder. Om det är aktuellt att döma till en av de särskilda ungdoms- påföljderna har domstolen att välja mellan ungdomsvård, ungdoms- tjänst eller en kombination av dessa. Ungdomsvård kan väljas om den unge har ett behov av sådan vård och den vård som planeras, eventuellt i förening med ungdomstjänst eller böter, kan anses till- räckligt ingripande med hänsyn till brottslighetens straffvärde och art samt den unges tidigare brottslighet (32 kap. 1 §). Ett motsva- rande krav på ingripandenivå gäller för påföljden ungdomstjänst, men brottslighetens art nämns inte i bestämmelsen (32 kap. 2 §). Detta får anses innebära att ungdomstjänst kan väljas som påföljd upp till en viss straffvärdenivå, oavsett vilken sorts brottslighet det är frågan om. En fråga är om det finns någon övre gräns för brottslighetens straffmätningsvärde, som utesluter användandet av ungdomspåfölj- derna. När det gäller ungdomstjänst gjordes uttalanden om detta i förarbetena. har i rättsfallet 2007 s. 636 tolkat regleringen så att ungdomstjänst kan användas som påföljd för straffmätningsvärden upp till sex månaders fängelse. För en femton- åring innebär detta att straffvärdet av brottsligheten kan uppgå till fängelse och , för en sextonåring för straff- värden upp till och för en sjuttonåring straffvärden upp till och sex månader.62 I NJA 2009 s. 121 gjorde vissa uttalanden om kombinationen av ungdomsvård och ungdomstjänst. Det maxi- mala antalet timmar ungdomstjänst bör, enligt , vanligtvis kunna användas om det alternativa fängelsestraffet hade varit 11 månaders fängelse. Elva månaders straffmätningsvärde mot- svarar för en femtonåring och sex månaders fängelse för en vuxen, och för en sjuttonåring ett fängelsestraff för en vuxen och . Vid prövningen ska domstolen sam- tidigt göra en bedömning av hur ingripande ungdomsvården kan anses vara i det enskilda fallet och vilka skäl som talar för att kom- binera ungdomsvården med ungdomstjänst.63 2005/06:165 s. 77. 62Jfr Borgeke, Att bestämma påföljd för brott, 2012, s. 437 f. och a. prop. s. 75 f. Författaren anför att det anförda förarbetstuttalandet alltså inte leder till rimliga resultat, vilket bekräftar i det i texten återgivna rättsfallet. 63För brottslighet utan artinslag behöver ungdomstjänst inte väljas i kombination med ungdomsvård om straffmätningsvärdet understiger sex månaders fängelse, enligt Högsta Nuvarande ordning – Allmänt om straffmätning och påföljdsbestämning m.m. När det slutligen gäller ungdomsvård som ensam påföljd är det i viss mån ovisst vid hur höga straffmätningsvärden denna påföljd kan väljas.64 bör tillämpningsområdet för ungdomsvård som ensam påföljd inte kunna sträcka sig längre än kombinationen av ungdomsvård och ungdomstjänst. uttalade också i det ovan nämnda rättsfallet att ungdomspåföljderna i första hand bör omfatta brottslighet för vilken straffvärdet, efter reduk- tion för ungdom enligt 29 kap. 7 §, skulle ha bestämts till än ett år.65 I 32 kap. 5 § finns slutligen bestämmelsen om sluten ungdoms- vård. För ungdomar gäller att de inte får dömas till fängelse, utan om det finns synnerliga skäl att välja fängelse som påföljd ska rätten i stället besluta om sluten ungdomsvård om maxi- malt . För straffmätningen av sluten ungdomsvård gäller för det första att bestämmelserna i 29 kap. 1–5 och 7 §§ ska tillämpas, alltså att straffmätningsvärdet ska fastställas. Eftersom ingen vill- korlig frigivning sker från sluten ungdomsvård sker sedan en ytter- ligare reduktion med en tredjedel av strafftiden. Sluten ungdoms- vård kan därmed ersätta ett fängelsestraff som annars skulle bestämts till för den unge. Följden av denna tidsbegränsning kan innebära att straffvärdet för brottsligheten i undantagsfall är så högt att sluten ungdomsvård inte kan väljas som påföljd, utan att den unge i stället får dömas till fängelse.66 Detta kan dock bli fallet endast om den unge är närmare och straffvärdet för brottslig- heten är mycket högt, motsvarande upp emot fängelse eller fängelse på livstid för en vuxen.67 Borgeke kommenterar rättsfallet och har tagit fram en tabell för hur många timmars ungdomstjänst som kan väljas vid olika straffmätningsvärden i Att bestämma påföljd för brott, 2012, s. 443–445. 64Jfr Borgekes resonemang, a.a. s. 424 f. 65Detta överensstämmer med att straffmätningsvärden och däröver (alltså ett mot- svarande straffvärde för en vuxen på ungefär eller däröver när det gäller femton- åringar) även för unga lagöverträdare talar för att fängelse – eller sluten ungdomsvård – väljs som påföljd, a.a. s. 292 f. 1997/98:96 s. 201 f. Jfr övervägandena kring konsekvenserna för unga lagöverträdare då straffskalan för mord ändrades, prop. 2008/09:118 s. 35 f. 67SOU 20012:34, del 3, s. 553 f. Nuvarande ordning – Allmänt om straffmätning och påföljdsbestämning m.m. Betydelsen av återfall i brott när fängelse väljs som påföljd Av 29 kap. 4 § framgår att rätten vid straffmätningen utöver brottets straffvärde i skärpande riktning ska ta hänsyn till om den tilltalade tidigare gjort sig skyldig till brott, om inte för- hållandet beaktas genom påföljdsvalet eller i tillräcklig utsträckning genom förverkande av villkorligt medgiven frihet. Av regleringen följer alltså att rätten i första hand ska beakta återfallet genom på- följdsvalet eller genom förverkande av villkorligt medgiven frihet. Enligt 30 kap. 4 § är också det förhållandet att den tilltalade tidigare gjort sig skyldig till brott ett självständigt skäl att välja fängelse som påföljd. För den som tidigare dömts till ett fängelsestraff kan villkorligt medgiven frihet förverkas enligt förutsättningarna i 34 kap. 4 § . Om straffskärpning enligt 29 kap. 4 § övervägs ska rätten beakta vilken omfattning den tidigare brottsligheten haft, vilken tid som har förflutit mellan brotten samt om den tidigare och den nya brottsligheten är likartade eller brottsligheten i båda fallen är sär- skilt allvarlig. Med särskilt allvarlig brottslighet avses att straff- värdet både för den tidigare och den nya brottsligheten bör uppgå till åtminstone ett år.68 De grundläggande bestämmelserna om verkställighet av fängelse- straff finns i 26 kap. 5 och 6 §§ . Av dessa bestämmel- ser följer att verkställighet av fängelsestraff sker genom att den dömde tas in i kriminalvårdsanstalt och att villkorlig frigivning som huvudregel ska ske då två tredjedelar, dock minst en månad, av det utdömda fängelsestraffet avtjänats. Av 26 kap. 10 § framgår vidare att en prövotid följer efter den villkorliga frigivningen, lika lång som det återstående straffet, dock . kan den dömde vara föremål för övervakning, om det bedöms som påkallat (26 kap. 11 §). Övervakningen upphör utan särskilt beslut efter det att av prövotiden gått, om inte Övervaknings- 2009/10:147 s. 89. Nuvarande ordning – Allmänt om straffmätning och påföljdsbestämning m.m. nämnden meddelar beslut om fortsättning även , vilket följer av 26 kap. 18 §. I fängelselagen (2010:610) finns övergripande bestämmelser om verkställighet av fängelsestraff i anstalt. Lagen kompletteras av fängelseförordningen (2010:2010). När det gäller i vilken typ av anstalt den intagne ska placeras har lagen gjorts neutral i förhållande till kriminalvårdens organisation.69 Lagregleringen av placeringsbeslut finns i 2 kap. 1 § fängelselagen. Bestämmelsen anger att en intagen inte får placeras så att han eller hon underkastas mer ingripande övervakning och kontroll än vad som är nödvändigt för att ordning eller säkerhet ska kunna upprätt- hållas. Kriminalvårdens anstalter är uppdelade i tre säkerhets- klasser där säkerhetsklass 1 har den högsta säkerheten. De olika åtgärder som vidtas och de beslut som fattas under verkställigheten beror i liten utsträckning på längden av det ut- dömda fängelsestraffet, utan i stället på den avvägning som måste göras mellan de olika ändamål som styr Kriminalvårdens verksam- het; den intagnes anpassning i samhället, att negativa följder av frihetsberövandet ska motverkas, förebyggandet av återfall i brott, kravet på samhällsskydd samt ordning och säkerhet på anstalterna. Ett exempel på detta är att möjligheten att placera en intagen på en särskild säkerhetsavdelning eller hålla honom eller henne avskild från andra intagna (vilket regleras i 2 kap. 4 § respektive 6 kap. 7 §), numera inte är beroende av om han eller hon avtjänar ett fängelse- straff med en viss minsta längd, utan i stället enbart är kopplad till risken för bl.a. rymning och brottslig verksamhet.70 En bestämmelse är dock fortfarande hänförlig till längden på fängelsestraffet, nämli- gen 1 kap. 7 §, som föreskriver att särskilda villkor ska beslutas för intagna som avtjänar fängelse , om det inte är uppen- bart obehövligt. Särskilda villkor ska också beslutas, om det finns särskilda skäl, för en intagen som har dömts till fängelse i lägst (1 kap. 7 § andra stycket). Andra bestämmelser är kopplade till hur av fängelse- straffet som avtjänats. Det gäller bestämmelser om permission och utslussningsåtgärder. Permission får i normalfallet inte beviljas innan en fjärdedel, dock , av fängelsestraffet har av- 2009/10:135 s. 70. 70Tidigare gällde, utöver riskerna för rymning, m.m., att den intagne för att sådana åtgärder skulle kunna vidtas skulle avtjäna ett fängelsestraff om , prop. 2009/10:135, s. 74–76. Nuvarande ordning – Allmänt om straffmätning och påföljdsbestämning m.m. tjänats (10 kap. 1 §) och utslussningsåtgärderna vistelse i halvvägs- hus och utökad frigång får inte beviljas om inte minst halva straff- tiden, dock , har avtjänats (11 kap. 4 och 5 §§). Dessa utslussningsåtgärder innebär i korthet vistelse i ett av Krimi- nalvården kontrollerat hem respektive att den intagne avtjänar fängelsestraffet i sin bostad. Andra utslussningsåtgärder, som alltså inte är beroende av hur av ett fängelsestraff som avtjänats, är frigång (11 kap. 2 §), innebärande att den intagne vistas utanför t.ex. utföra arbete eller studier samt vård- vistelse (11 kap. 3 §), innebärande en placering på ett särskilt hem som definieras i socialtjänstlagen (2001:453). Verkställighet genom intensivövervakning med elektronisk kontroll Ett fängelsestraff kan avtjänas med s.k. fotboja enligt lagen (1994:451) om intensivövervakning genom elektronisk kontroll. Denna verk- ställighetsform innebär ett avtjänande i hemmet för den dömde. Kriminalvården meddelar föreskrifter bl.a. om för vilka ändamål (t.ex. arbete eller studier) och under vilka tider den dömde får lämna bostaden. Kriminalvården beslutar efter ansökan från den som dömts till fängelse om han eller hon ska få avtjäna ett fängelsestraff med fot- boja. En förutsättning för att verkställighet med fotboja ska kunna ske är att det aktuella fängelsestraffet inte överstiger (1 §). Andra förutsättningar för att bevilja ansökan följer av lagen. 3.6Andra rättsliga följder av brott Av 1 kap. 8 § följer att brott kan föranleda, förutom påföljd, skadestånd och förverkande av egendom; företagsbot eller annan särskild rättsverkan. Brottsoffers rätt till skadestånd p.g.a. brott regleras i skadestånds- lagen (1972:207). Rätten till skadestånd är inte kopplad till vilket straff som är föreskrivet för brottet, utan avgörs genom tillämp- ningen av skadeståndsrättsliga regler. Den särskilda form av skade- stånd som kallas kränkningsersättning och som vanligtvis begärs i Nuvarande ordning – Allmänt om straffmätning och påföljdsbestämning m.m. samband med att ett våldsbrott begåtts regleras i 2 kap 3 §. Av denna följer att en förutsättning för kränkningsersättning är att kränkningen varit allvarlig.71 Ersättningens storlek bestäms enligt bestämmelsen i 5 kap. 6 §. Allmänt om särskild rättsverkan Särskild rättsverkan behandlas i 36 kap. . Begreppet har ingen närmare definition i någon lagregel. Exempel på särskild rättsverkan är, förutom förverkande av egendom, utvisning p.g.a. brott och återkallelse av körkort. Det gemensamma för de företeel- ser som anses utgöra särskild rättsverkan är att de är rättsligt regle- rade följder av brott.72 Även åläggande av skyldighet för den som döms för brott att ersätta staten för kostnaden för blodprovs- tagning och blodundersökning som har gjorts för utredning av brottet (31 kap. 1 § ) och skyldighet att erlägga avgift till brottsofferfonden enligt lagen (1994:419) om brotts- offerfond torde utgöra särskild rättsverkan av brott. När det gäller den senare skyldigheten räcker det att fängelse ingår i straffskalan för brottet för att skyldigheten ska kunna åläggas den dömde (1 §). I fråga om ersättning för blodprovstagning gäller i stället att kost- naden ska ha varit skäligen motiverad för utredning av brottet. Förverkande enligt 36 kap. Förverkande enligt 36 kap. kan ske genom värdeför- verkande eller sakförverkande. Utbyte av brott och egendom som använts som hjälpmedel vid brott, eller som kan befaras komma till brottslig användning, kan förklaras förverkade (1–3 §§). Tillämp- ningen av förverkandebestämmelserna är inte beroende av den straff- skala som är föreskriven för brottet om det gäller brott i brotts- balken. För brott enligt annan lag eller författning kan förverkande komma i fråga först om ett års fängelse eller mer är föreskrivet för brottet. 71Uttrycket allvarlig i detta sammanhang har ingen koppling till uttrycket allvarliga våldsbrott – kränkningsersättning kan utgå för vålds- och hotbrottslighet med straffvärden , jfr prop. 2000/01:68 s. 65. 72Brottsbalken, en kommentar på internet, kommentaren till 36 kap. SOU 2014:18 Nuvarande ordning – Allmänt om straffmätning och påföljdsbestämning m.m. Det finns också en särskild förverkandebestämmelse i 36 kap. 1 b §, vars tillämpning förutsätter att någon döms för ett brott för vilket är föreskrivet fängelse , eller som avser vissa andra särskilt uppräknade brott, t.ex. människohandel. Bestämmel- sen infördes för att det ska vara möjligt att förverka inte bara ut- byte av ett visst konkret brott, utan också utbyte av en viss inte närmare preciserad brottslig verksamhet.73 För sambandet mellan egendomen som förverkas och den brottsliga verksamheten gäller ett sänkt beviskrav, eftersom det är tillräckligt att det framstår som klart mera sannolikt att egendom härrör från sådan verksamhet. För att bestämmelsen ska kunna tillämpas krävs dock att det är visat att i vart fall ett brott med minst sex års fängelse i straffskalan begåtts, och därtill att brottet varit av beskaffenhet att kunna ge ut- byte. Brott där det som förutsättning för straffansvar uppställs att gärningen innebär är sådana brott, men även andra brott som normalt ger utbyte för någon, t.ex. narkotikabrott. Andra brott, t.ex. brott enligt 3 kap. , kan också göra bestämmelsen tillämplig, men då måste åklagaren i det enskilda fallet visa att det aktuella brottet verkligen begåtts i vinstsyfte.74 Utvisning p.g.a. brott regleras i 8 kap. 8–13 §§ utlänningslagen (2005:716). En första förutsättning för att utvisning ska kunna ske är att det brott som en utlänning döms för ska kunna leda till annat straff än böter. Vidare krävs att utlänningen också dömts till en svårare påföljd än böter och att det föreligger antingen en risk för återfall eller att brottet med hänsyn till den skada, fara eller kränk- ning som det har inneburit är ett så allvarligt brott att han eller hon inte bör få stanna kvar i landet (8 kap. 8 § utlänningslagen). När det gäller den senare grunden för utvisning kopplas brottets allvar genom förarbetsuttalanden till brottets straffvärde. Som en allmän riktlinje anges att brottet bör ha ett straffvärde om fängelse för att utvisning ska få ske oberoende av återfallsrisk. En om- ständighet som ska tillmätas extra stor betydelse är vidare enligt 2007/08:68, s. 1. Nuvarande ordning – Allmänt om straffmätning och påföljdsbestämning m.m. motiven om brottet innefattar svårare integritetskränkningar mot skyddslösa personer, t.ex. barn.75 För en utlänning som antingen vistats här med permanent uppe- hållstillstånd när åtal väcktes eller då varit bosatt här gäller att utvisning kan ske endast om det före- ligger synnerliga skäl (8 kap. 12 § utlänningslagen). Det finns en mängd bestämmelser som för sin tillämpning knyter an till vilket straff som är föreskrivet för ett brott, alltså brottets straffskala. Sådana s.k. strafftrösklar kan vara utformade på olika sätt, t.ex. att fängelse kan följa på ett brott, att fängelse eller däröver ska vara föreskrivet för brottet, eller att det för brottet inte ska vara föreskrivet lindrigare straff än fängelse i två (alternativt fyra) års fängelse. bestämmelser om personella och andra tvångs- medel innehåller olika strafftrösklar. För att häkta någon som är misstänkt för brott krävs enligt huvudregeln i 24 kap. 1 § att fängelse ingår i det misstänkta brottets straffskala. Om brottsmisstanken gäller ett brott med ett straffminimum ska den tilltalade häktas om det inte är uppenbart att skäl för häkt- ning saknas (s.k. obligatorisk häktning, 24 kap. 1 § andra stycket ). Enligt 24 kap. 2 § finns också bestämmelser om häktning som är oberoende av brottets beskaffenhet, som gäller personer som vägrar uppge sin identitet eller saknar hemvist i riket, och som då kan häktas under vissa i bestämmelsen närmare angivna förutsättningar. Även den som endast är skäligen misstänkt kan häktas under de förutsättningar som följer av 24 kap. 3 §. Andra tvångsmedel som kan tillgripas mot den enskilde under brottsutredningen är husrannsakan, beslag, kroppsvisitation och kroppsbesiktning samt olika former av avlyssning eller övervakning 1993/94:159 s. 13. Nuvarande ordning – Allmänt om straffmätning och påföljdsbestämning m.m. av kommunikation, både via handlingar och på elektronisk väg (27 och 28 kap. ). För att det ska vara möjligt att tillgripa vissa tvångsmedel krävs endast att fängelse ska kunna följa på brottet. Så är fallet när det gäller husrannsakan (28 kap. 1 §), kroppsvisitation och kroppsbesiktning (28 kap. 11 och 12 §§). För vissa andra tvångs- medel uppställs samma förutsättningar som för häktning, dvs. att fängelse eller däröver ska vara föreskrivet för brottet. Det gäller husrannsakan i vissa lokaler (28 kap. 3 § andra stycket) och beslag av försändelser hos post eller telebefordringsföretag (27 kap. 3 §). För tvångsmedlen hemlig avlyssning av elektronisk kommuni- kation och hemlig kameraövervakning krävs misstanke om brott för vilket inte är föreskrivet lindrigare straff än fängelse , eller andra brott, om straffvärdet kan antas överstiga fängelse (27 kap. 18 och 20 a §§). Hemlig övervakning av elektronisk kom- munikation får användas i förundersökningar för brott för vilka är föreskrivet fängelse (27 kap. 19 §). Hemlig övervakning av elektronisk kommunikation innebär, till skillnad från hemlig avlyssning, inget inhämtande av innehållet i kommuni- kationen, utan i stället en övervakning av vilken kommunikation som skett (t.ex. samtalslistor för ett visst telefonnummer) och/eller ett bestämmande av inom vilket geografiskt område elektronisk kommunikationsutrustning funnits . Utanför finns också bestämmelser om tvångs- medel. Ett exempel är lagen (2007:978) om hemlig rumsavlyssning, ett tvångsmedel som kan användas bara om brottsmisstanken avser brott med ett minimistraff om fängelse, eller andra särskilt uppräknade brott, förutsatt att det kan antas att brottets straffvärde är fängelse . Bestämmelser om personuppgiftsbehandling i brottsbekämpande verksamhet kan också vara knutna till vilket straff som är före- skrivet för ett visst brott. Ett exempel är polisens möjlighet att behandla personuppgifter genom att göra dem gemensamt tillgäng- liga enligt tillämpliga bestämmelser i polisdatalagen (2010:361). Av 3 kap. 2 § denna lag framgår att sådana personuppgifter får göras gemensamt tillgängliga som har samband med misstänkt brottslig verksamhet om den misstänkta brottsligheten innefattar brott med fängelse i straffskalan. Vidare får personuppgifter som behövs Nuvarande ordning – Allmänt om straffmätning och påföljdsbestämning m.m. för övervakningen av en person göras gemensamt tillgängliga om det kan antas att personen kan komma att begå brott med fängelse i straffskalan. Ett annat exempel är gallringsbestämmel- serna i lagen (2010:362) om polisens allmänna spaningsregister, där personuppgifter som har samband med misstankar om brott för vilka är föreskrivet fängelse, ska gallras efter registrering av uppgiften, i stället för , som är den gene- rella gallringsfristen (21 §). Bestämmelser som styr det internationella samarbetet för brotts- bekämpning och -utredning kan också innehålla strafftrösklar på olika sätt. Tvångsmedelsanvändning på begäran av en annan stat regleras i lagen (2000:562) om internationell rättslig hjälp i brott- mål. I 2 kap. 1 § i den lagen görs en hänvisning till de svenska be- stämmelserna om tvångsmedel, varför de svenska strafftrösklarna i princip blir tillämpliga. Den gärning som är aktuell bedöms då enligt svensk rätt. För utlämning av en person för lagföring till en annan stat krävs att gärningen enligt svensk lag motsvarar brott för vilket är föreskrivet fängelse enligt 4 § lag (1957:668) om utlämning för brott. Inom EU gäller numera i stället lagen (2003:1156) om överlämnande från enligt en europeisk arresteringsorder. I denna lag är strafftröskeln knuten till den ut- färdande statens lagstiftning, innebärande att det för brottet ska vara föreskrivet en frihetsberövande påföljd om (2 kap. 2 § första stycket 1).