sou · H2B352d2 · 2014-07-03 00:00:00 — Om det efter det att beslutet har fattats visar sig att det är högst osannolikt att åtgärden kommer att få effekt, ska resolutions- myndigheten besluta att åtgärden inte längre ska gälla. Enligt andra stycket ska då åtgärderna återgå. Det betyder exempelvis att beslut om nedskrivning eller konvertering som har fattats ska återställas. Egendom som har överförts till en privat aktör ska återföras och resolutionsmyndigheten ska betala tillbaka den ersättning som den mottagit. Villkoren för detta bör framgå av de avtal som resolutionsmyndigheten upprättar. För att genomföra en resolution kommer resolutionsmyndigheten sannolikt att besluta om andra åtgärder i stället för de som inte gäller. Det gäller inte minst i fråga om nedskrivning eller konvertering. Bestämmelsen behandlas i avsnitt 22.5.9. 14 kap. Beslut om ändring av vissa avtalsvillkor och om förbud mot att fullgöra förpliktelser, ta i anspråk säkerheter och att utöva vissa rättshandlingar Paragrafen genomför artikel 63.1 j i resolutionsdirektivet. Bestämmelsen anger att resolutionsmyndigheten får ändra de angivna avtalsvillkoren i avtal om kvalificerade skulder eller om relevanta kapitalinstrument som ett företag under resolution har ingått. kan besluta om ändrade avtals- villkor i enligheten med bestämmelsen som en del av skuldned- skrivningsverktyget, men också helt fristående från tillämpning av detta verktyg. Bestämmelsen behandlas i avsnitt 10.4. Paragrafen genomför delar av artikel 69.1 och artikel 69.3 i resolutionsdirektivet. I paragrafen ges resolutionsmyndigheten befogenhet att till- fälligt förbjuda fullgörelse av betalnings- och leveransförpliktelser som följer av ett avtal som har ingåtts av ett företag under resolution. Ett sådant tillfälligt fullgörelseförbud kan vara helt eller partiellt. Det kan t.ex. avse endast vissa förpliktelser i ett avtal, eller en viss typ av avtal. Med leveransförpliktelser avses t.ex. för- pliktelser att leverera värdepapper eller valuta. Ett beslut om tillfälligt fullgörelseförbud gäller även motpartens förpliktelser enligt det aktuella avtalet. Motparten är i så fall inte skyldig att fullgöra sina förpliktelser enligt avtalet. Bestämmelsen innebär dock inte ett förbud för motparten att fullgöra förpliktel- serna. Motparten har därför trots ett beslut om tillfälligt fullgörelse- förbud rätt att med befriande verkan fullgöra sina förpliktelser. Bestämmelsen behandlas i avsnitt 10.5.2. Paragrafen genomför delar av artikel 69.1 i resolutionsdirektivet. I paragrafen anges den maximala tid som ett tillfälligt fullgör- elseförbud får gälla och hur ska beräknas. Bankdag definieras i 2 kap. 1 § 2. Bestämmelsen behandlas i avsnitt 10.5.2. Paragrafen genomför artikel 69.2 i resolutionsdirektivet. Fullgörelse av en betalnings- eller leveransförpliktelse kan infalla som anges i 2 §. Av paragrafen framgår att fullgörelse i sådana fall ska ske efter utgången av den tidsperioden. Detta gäller förpliktelser för både företaget under resolution och för dess motpart. Bestämmelsen behandlas i avsnitt 10.5.2. Paragrafen genomför artikel 69.4 i resolutionsdirektivet. beslut om tillfälligt fullgörelseförbud får inte avse alla typer betalnings- och leveransförpliktelser. Av paragrafen framgår vilka förpliktelser som undantas. I första punkten anges att förpliktelser som omfattas av insätt- ningsgarantin undantas. Ett företag under resolution kan således trots ett beslut om tillfälligt fullgörelseförbud göra utbetalningar till insättare som omfattas av insättningsgarantin. Av andra punkten framgår att överföringsuppdrag avseende betalningar eller leveranser av finansiella instrument som har lagts in i ett anmält avvecklingssystem. Anmält avvecklingssystem definieras i 2 kap. 1 § 1. Exempel på sådana avvecklingssystem är betalningssystem (), Bankgirocentralens betalningssystem, Euroclears (tidigare VPC:s) värdepappersavvecklingssystem samt OMX:s system för clearing och avveckling av derivataffärer. Undantaget gäller även för administratörer av sådana system. Av definitionen framgår att även vissa utländska avvecklingssystem omfattas. Av tredje punkten följer att ett beslut om tillfälligt fullgörelse- förbud inte heller får avse betalnings- eller leveransförpliktelser som ska fullgöras mot centrala motparter eller centralbanker. Med centrala motparter avses samma sak som i artikel 2(1) i och rådets förordning (EU) nr 648/2012 av om OTC-derivat, centrala motparter och transaktions- register. I fjärde punkten anges slutligen att även sådana finansiella instrument och medel som omfattas av lagen (1999:158) om investerarskydd ska undantas. Det rör sig således om sådana till- gångar som ett företag hanterar när det utför så kallade investerings- tjänster åt kunder. Med investeringstjänst avses bland annat köp, försäljning eller förvaring av t.ex. överlåtbara värdepapper, penningmarknadsinstrument och derivatinstrument. Bestämmelsen behandlas i avsnitt 10.5.2. Paragrafen saknar direkt motsvarighet i resolutionsdirektivet. Den har utformats med 3 kap. 2 § konkurslagen (1987:672) som förebild. Av paragrafen framgår vilken rättsverkan en fullgörelse i strid med resolutionsmyndighetens beslut enligt 2 § har. En bedömning måste då göras av om motparten är i ond eller god tro om beslutet. I denna bedömning bör särskild hänsyn tas till att ett sådant beslut ska offentliggöras på särskilt sätt, och att förbudet gäller först från och med den tidpunkten. Det torde i normalfallet bli svårt att hävda god tro efter ett offentliggörande, med tanke på hur snabbt information om ett sådant beslut kan spridas bland finans- marknadens aktörer. Bestämmelsen behandlas i avsnitt 10.5.2. Paragrafen genomför delar av artikel 70.1 i resolutionsdirektivet. I första stycket ges resolutionsmyndigheten befogenhet att tillfälligt förbjuda en borgenär att ta i anspråk säkerheter i tillgångar som tillhör ett företag under resolution. Ett sådant förbud kan, i likhet med ett beslut om tillfälligt fullgörelseförbud enligt 2 §, vara helt eller partiellt. Det kan t.ex. avse endast en viss typ av säkerhet, eller en viss säkerhet som innehas av en viss borgenär. I andra stycket anges den maximala tid som ett förbud enligt första stycket får gälla och hur ska beräknas. Bankdag definieras i 2 kap. 1 § 2. Bestämmelsen har behandlats i avsnitt 10.5.3. Paragrafen genomför artikel 70.3 i resolutionsdirektivet. Av paragrafen framgår att resolutionsmyndigheten under vissa omständigheter ska fatta ett särskilt beslut om förbud att ta i anspråk säkerheter även med avseende på andra företag inom koncernen. Det sakliga innehållet i det beslutet ska motsvara det sakliga innehållet i det beslut som avses i 7 §. Det innebär att om ett beslut enligt 7 § är begränsat till att endast avse t.ex. marginalsäkerheter så ska samma begränsning gälla med avseende på samtliga dessa koncernföretag. Bestämmelsen behandlas i avsnitt 10.5.3. Paragrafen genomför artikel 70.2 i resolutionsdirektivet. Av första stycket framgår att vissa typer av säkerheter ska undantas från resolutionsmyndighetens befogenhet att tillfälligt förbjuda en borgenär att ta i anspråk en säkerhet. I första punkten anges att säkerheter som har ställts ut i samband med deltagande i ett avvecklingssystem undantas, vilket bl.a. omfattar alla realiser- bara tillgångar som tillhandahålls genom pantsättning, ett återköps- avtal eller liknande avtal eller på annat sätt för att säkra rättigheter och förpliktelser som kan uppstå i samband med ett system. inkluderar finansiella säkerheter enligt artikel 1.4 a i och rådets direktiv /47/EG av om ställande av finansiell säkerhet. För exempel på sådana avvecklingssystem som avses i första punkten, se författningskommentaren till 5 §. Undantaget gäller även i förhållande till administratörer av sådana system. Av andra punkten följer att även säkerheter som innehas av centralbanker eller centrala motparter undantas från resolutions- myndighetens befogenhet att tillfälligt förbjuda en borgenär att ta i anspråk en säkerhet. Med centrala motparter avses i detta samman- hang samma sak som i artikel 2(1) i och rådets förordning (EU) nr 648/2012 av om OTC-derivat, centrala motparter och transaktionsregister. Av andra stycket följer att två olika typer av säkerheter – marginalsäkerhet och annan panträtt – undantas om de har ställts ut till någon av de parter som anges i första stycket. Med marginalsäkerhet avses i allmänhet säkerhet uttryckt i en andel av värdet på ett finansiellt instrument, t.ex. ett derivatkontrakt, som måste finnas på ett visst konto för att positionen (kontraktet) ska kunna vidmakthållas. Det krävs regelmässigt att säkerhet ställs vid avtalets ingående i form av initial marginalsäkerhet och löpande under kontraktets giltighetstid i takt med att marknadsvärdet på kontraktet ändras i form av tilläggsmarginalsäkerhet. Behovet av tilläggsmarginalsäkerhet förändras, i allmänhet fortlöpande. Mot- parten gör löpande bedömningen av om det ska krävas ytterligare säkerhet i förhållande till kontraktet. Om så är fallet, underrättas investeraren ifråga. (Ds 2013:68 s. 46–47). Med den andra typen av säkerhet, vanlig panträtt, avses att viss egendom har ställts till en panthavares förfogande som säkerhet för en viss förpliktelse. Panträtten ger panthavaren rätt att själv tillgodogöra sig prestationens värde ur den pantsatta egen- domen, om den prestation som säkerställs inte fullgörs på rätt sätt. Bestämmelsen behandlas i avsnitt 10.5.3. Paragrafen saknar direkt motsvarighet i resolutionsdirektivet. Den har utformats med 3 kap. 2 § konkurslagen (1987:672) som före- bild. Av paragrafen framgår vilken rättsverkan en rättshandling i strid med resolutionsmyndighetens beslut enligt 7 eller 8 § har. En bedömning måste då göras av om motparten är i ond eller god tro om beslutet. Denna bedömning ska ske på samma sätt som en bedömning enligt 6 §, se författningskommentaren till den para- grafen. Bestämmelsen behandlas i avsnitt 10.5.3. Paragrafen genomför delar av artikel 71.1 i resolutionsdirektivet. I första stycket ges resolutionsmyndigheten befogenhet att tillfälligt förbjuda en motpart till ett företag under resolution att utöva vissa rättigheter som följer av ett avtal som motparten ingått med företaget. Se författningskommentaren till 12 kap. 4 § för en närmare redogörelse för innebörden av dessa åtgärder. Beslutet kan avse t.ex. en viss typ av avtal, ett visst bestämt avtal eller vissa specifika avtalsrättigheter. I andra stycket anges att en förutsättning för att myndigheten ska få fatta ett sådant beslut är att företaget fortsätter att fullgöra väsentliga avtalsförpliktelser. Se författningskommentaren till 12 kap. 4 § för en redogörelse för vad som avses med väsentliga avtalsförpliktelser. Av andra stycket framgår den maximala tid som ett beslut enligt första stycket får gälla och hur ska beräknas. Bankdag definieras i 2 kap. 1 § 2. Bestämmelsen behandlas i avsnitt 10.5.4. Paragrafen genomför delar av artikel 71.2 i resolutionsdirektivet. Av första stycket framgår att resolutionsmyndigheten under vissa omständigheter också får förbjuda motparter till ett dotterföretag till ett företag under resolution att vidta sådana åtgärder som anges i 11 § första stycket beträffande ett avtal med dotterföretaget. Ett sådant beslut får enligt första punkten endast fattas om företaget under resolution har åtagit sig att svara för dotterföretagets förpliktelser. Med detta torde främst avses moderbolagsgarantier men även annat stöd torde kunna komma i fråga. krav för att bestämmelsen ska bli tillämplig är enligt andra punkten att grunden för att vidta åtgärden är obestånd hos företaget under resolution eller dess finansiella ställning i övrigt. Med det sistnämnda avses t.ex. ett avtalsvillkor som ger motparten rätt att säga upp avtalet om företagets under resolution finansiella ställning är ogynnsam. Av andra stycket följer att den tid som ett förbud enligt första stycket får gälla är densamma som för ett förbud för en motpart till ett företag under resolution att utöva rättigheter som följer av ett avtal som ingåtts med det företaget. Bestämmelsen behandlas i avsnitt 10.5.4. Paragrafen genomför delar av artikel 71.2 i resolutionsdirektivet. Om resolutionsmyndigheten har använt, eller kan komma att använda, något av överföringsverktygen (försäljningsverktyget, broinstitutsverktyget eller avskiljandeverktyget) för att göra en överföring, får ett beslut om tillfälligt förbud för en motpart att vidta åtgärder enligt 12 § som huvudregel endast fattas om samtliga dotterföretagets tillgångar, rättigheter och förpliktelser som omfattas av avtalet också har överförts eller kan komma att överföras. Om endast en del av dessa tillgångar, rättigheter och förpliktelser över- förs kan resolutionsmyndigheten ändå fatta ett sådant beslut under förutsättning att myndigheten själv ser till att de förpliktelser som följer av avtalet mellan dotterföretaget och motparten säkerställs på ett tillfredsställande sätt. Det kan t.ex. ske genom att resolutions- myndigheten lämnar garantier motsvarande de som lämnats av företaget under resolution. Bestämmelsen behandlas i avsnitt 10.5.4. Paragrafen genomför artikel 71.3 i resolutionsdirektivet. Av första punkten framgår att avtal som är hänförliga till del- tagande i ett anmält avvecklingssystem ska undantas från resolu- tionsmyndighetens befogenhet att fatta beslut enligt 11 och 12 §§. Anmält avvecklingssystem definieras i 2 kap. 1 § 1. sådana system, se författningskommentaren till 5 §. Undantaget gäller även i förhållande till administratörer av sådana system. Av andra punkten följer att ett förbud enligt 11 eller 12 § inte heller får avse avtal med centrala motparter eller centralbanker. Med centrala motparter avses samma sak som i artikel 2(1) i och rådets förordning (EU) nr 648/2012 av om OTC-derivat, centrala motparter och transak- tionsregister. Bestämmelsen behandlas i avsnitt 10.5.4. Paragrafen genomför artikel 71.4 i resolutionsdirektivet. I paragrafen ges en motpart till ett företag under resolution eller dess dotterföretag möjlighet att vidta åtgärder enligt 11 § första stycket trots att resolutionsmyndigheten har fattat ett beslut enligt 11 eller 12 §. En förutsättning för detta är att resolutions- myndigheten har bedömt att företaget i fråga kan fortsätta sin verksamhet som en going concern och att företagets tillgångar, rättigheter och förpliktelser därför inte ska överföras eller dess skulder bli föremål för nedskrivning eller konvertering genom användning av skuldnedskrivningsverktyget. Bestämmelsen behandlas i avsnitt 10.5.4. Paragrafen genomför artikel 71.5 a i resolutionsdirektivet. Av paragrafen framgår under vilka förutsättningar en motpart får vidta åtgärder enligt 11 § första stycket, om de rättigheter och förpliktelser som omfattas av avtalet har överförts genom användning av något överföringsverktyg (försäljningsverktyget, broinstitutsverktyget eller avskiljandeverktyget). Ett sådant avtal får t.ex. inte sägas upp enbart på grund av ett beslut om resolution, se 12 kap. 4 §. Bestämmelsen behandlas i avsnitt 10.5.4. Paragrafen saknar direkt motsvarighet i resolutionsdirektivet. Den har utformats med 3 kap. 2 § konkurslagen (1987:672) som före- bild. Av paragrafen framgår vilken rättsverkan en uppsägning i strid med resolutionsmyndighetens beslut enligt 11 eller 12 § har. En bedömning måste då göras av om motparten är i ond eller god tro om beslutet. Denna bedömning ska ske på samma sätt som en bedömning enligt 6 § och 10 §, se författningskommentarerna till de paragraferna. Bestämmelsen behandlas i avsnitt 10.5.4. Paragrafen genomför artiklarna 69.5, 70.4 och 71.6 i resolutions- direktivet. Ett beslut enligt 2, 7, 8, 11 eller 12 § kan påverka det finansiella systemet. Av paragrafen framgår att resolutionsmyndigheten ska ta särskild hänsyn till detta när den fattar ett sådant beslut. Om myndigheten bedömer att ett beslut skulle kunna påverka det finansiella systemet negativt kan det sammantaget, även med hänsyn till vad myndigheten i övrigt har att beakta vid sin prövning, vara motiverat att avstå från att fatta ett sådant beslut. Prövningen får ske med utgångspunkt i omständigheterna i det enskilda fallet. Bestämmelsen behandlas i avsnitten 10.5.2, 10.5.3 och 10.5.4. Paragrafen genomför delar av artikel 64.1 i resolutionsdirektivet. Av paragrafen framgår att en förutsättning för att resolutions- myndigheten ska få besluta om sådana åtgärder som anges i 2–4 §§ är att den gör det i anslutning till att den fattar beslut om resolution eller vidtar en annan resolutionsåtgärd. De åtgärder som anges i dessa paragrafer kan således inte vidtas självständigt. får endast vidta åtgärderna om den anser att det är nödvändigt för att säkerställa att ett beslut om resolution eller en resolutionsåtgärd är ändamålsenlig eller för att uppnå ett eller flera resolutionsändamål. Bestämmelsen behandlas i avsnitt 10.7.1. Paragrafen genomför artikel 64.1 b i resolutionsdirektivet. Av paragrafen framgår att resolutionsmyndigheten får förbjuda en innehavare av äganderättsinstrument som har getts ut av ett företag under resolution att förvärva ytterligare sådana instrument. Med äganderättsinstrument torde avses aktier, teckningsoptioner, konvertibler och teckningsrätter utgivna enligt aktiebolagslagen (2005:551). Ett sådant beslut kan t.ex. innebära att teckning av nya aktier med utnyttjande av optionsrätt inte kan ske. Bestämmelsen behandlas i avsnitt 10.7.1. Paragrafen genomför artiklarna 53.2 b och 64.1c i resolutions- direktivet. Av första stycket framgår att resolutionsmyndigheten får begära att en börs, ett värdepappersinstitut eller fattar vissa beslut med avseende på finansiella instrument som har getts ut ett företag under resolution. I första punkten anges att myndigheten får begära att en börs ska avslå en begäran om upptagande till handel på en reglerad marknad av finansiella instrument som har getts ut av ett företag under resolution eller att ett sådant instrument ska avnoteras. Av andra punkten följer att myndigheten får framställa en mot- svarande begäran till ett värdepappersinstitut avseende handel på handelsplattformar. Av tredje punkten framgår att myndigheten även får begära att beslutar att stoppa handeln med finansiella instrument som har getts ut av ett företag under resolution. I lagen (2007:528) om värdepappersmarknaden finns bestäm- melser som innebär att en börs, ett värdepappersinstitut och ska efterkomma en sådan begäran (11 kap. 11 a §, 15 kap. 11 § och 22 kap. 2 a §). I andra stycket anges att resolutionsmyndigheten även får begära att en behörig myndighet inom EES fattar ett beslut som motsvarar något av de beslut som anges i första stycket. Att det finns möjlighet för dessa myndigheter att fatta ett sådant beslut följer av . Vid utövandet av den befogenheten kommer de behöriga myndigheterna att tillämpa den nationella lagstiftning som genomför och inte vare sig direkt eller svenska bestämmelser. Det kommer i paragrafen till uttryck genom formuleringen motsvarande beslut. Bestämmelsen behandlas i avsnitt 10.7.1. Paragrafen genomför delar av artiklarna 63 k och 64.1 f i resolutionsdirektivet. Av paragrafen framgår att resolutionsmyndigheten får besluta att säga upp ett avtal med omedelbar verkan eller ändra villkoren i ett avtal som ett företag under resolution är part i. Ett sådant beslut är ingripande för motparten och ska föregås av en proportionalitets- bedömning. Det får exempelvis inte leda till att det ekonomiska utfallet för en borgenär blir sämre än om företaget i stället hade avvecklats genom konkurs eller likvidation, se 1 kap. 7 § och författningskommentaren till den bestämmelsen. torde de problem som uppstår i anslutning till att resolutionsmyndigheten beslutar om resolution eller vidtar en resolutionsåtgärd kunna hanteras genom användning av någon annan befogenhet. Beslut enligt den angivna paragrafen kan därför inte förväntas bli särskilt vanligt förekommande. Bestämmelsen behandlas i avsnitt 10.7.1. Paragrafen genomför delar av artikel 49 i resolutionsdirektivet. Bestämmelsen anger hur resolutionsmyndigheten ska gå till väga vid nedskrivning eller konvertering av en skuld som hänför till ett derivat. Nettningsavtal definieras i 24 kap. 1 § 5. , efter samråd med , ska utarbeta förslag till tekniska standarder för tillsyn för att specificera de metoder och principer avseende värderingen av skulder som hänför sig till derivat. Bestämmelsen behandlas i avsnitt 15.12. Paragrafen genomför artiklarna 35.1, 35.2, 35.3., 35.4, 59.1 och 72.1 i resolutionsdirektivet. Av paragrafens första stycke framgår att resolutionsmyndigheten får besluta att utse en särskild förvaltare för ett företag som är försatt i resolution. får ge den särskilda förvaltaren i uppdrag att utföra uppgifter som normalt åligger stämman och styrelsen. Av andra stycket framgår att den särskilda förvaltaren ska följa de instruktioner som resolutionsmyndigheten utfärdar för denne. Detta innebär att den särskilda förvaltaren utövar befogenheterna under resolutionsmyndighetens kontroll. Det är upp till resolutionsmyndigheten att i varje enskilt fall besluta om myndigheten vill begränsa omfattningen av de uppgifter den särskilda förvaltaren ska utföra. kan också ställa krav på dess medgivande för vissa åtgärder. Den särskilda förvaltarens mandat fastställs närmare genom avtal som upprättas mellan myndigheten och den särskilda förvaltaren. Av tredje stycket framgår att den som utses till särskild förvaltare är ålagd att främja de relevanta resolutionsändamålen och att genomföra resolutionsåtgärder i enlighet med resolutions- myndighetens beslut. Denna uppgift ska vara överordnad alla andra ledningsuppgifter i enlighet med bolagsordningen och nationell rätt, i den mån de är oförenliga. De åtgärderna kan inbegripa kapitalökning, en omorganisation av institutets ägarstruktur eller att andra finansiellt och organisatoriskt sunda institut tar över institutet i enlighet med ett resolutionsverktyg. Av fjärde stycket framgår att resolutionsmyndigheten ska offentliggöra tillsättandet av en särskild förvaltare. Detta görs lämpligen på myndighetens webbplats. Bestämmelsen behandlas i avsnitt 9.4. Paragrafen genomför artikel 35.1 i resolutionsdirektivet. Paragrafen anger att den särskilda förvaltaren behöver ha den särskilda insikt och erfarenhet som uppdraget kräver. Ett exempel på när resolutionsmyndigheten kan finna det lämpligt att utse en särskild förvaltare är när den vill säkerställa att företagets verksamhet bedrivs på ett sätt som främjar resolutionsändamålen som resolutionsmyndigheten inte själv vill överta uppgifterna. Följaktligen behöver den särskilda förvaltaren ha insikt i resolutionsändamålen och hur företagets verksamhet kan påverka dessa. Paragrafen innebär dock att kraven på insikt och erfarenhet anpassas efter hur förvaltningsuppdraget är utformat. Av andra och tredje stycket framgår att den särskilda förvaltaren inte får stå i ett jävsförhållande till någon ägare eller borgenär eller någon annan som gör att förtroendet för den särskilda förvaltaren rubbas. Om så är fallet ska den särskilda förvaltaren underrätta resolutionsmyndigheten om detta. Det är viktigt att det finns förtroende för att resolutionsmyndigheten tar de hänsyn till olika intressen som följer av denna lag och inte agerar på ett sätt som utan grund i lagens ändamål gynnar någon enskild aktör. Av detta följer att om myndigheten utser en särskild förvaltare att utföra uppgifter på dess uppdrag får det inte heller föreligga risk att denna står i ett förhållande som kan rubba förtroendet för resolutionsmyndighetens opartiskhet. Av fjärde stycket framgår att om förvaltaren visar godtagbara skäl för att avsäga sig uppdraget ska resolutionsmyndigheten entlediga den särskilda förvaltaren. Bestämmelsen behandlas i avsnitt 9.4. Paragrafen genomför artikel 35.5 i resolutionsdirektivet. Paragrafen behandlar den särskilda förvaltarens skyldighet att upprätta en skriftlig berättelse.