sou · H2B346 · 2014-06-27 00:00:00 — I 2 kap. 21 § finns en proportionalitetsregel som innebär att vissa krav i materiellt hän- seende måste vara uppfyllda för att en begränsning av en fri- och rättighet ska kunna godtas. Ändamålet med begränsningen ska vara godtagbart i ett demokratiskt samhälle och får inte gå utöver vad som är nödvändigt med hänsyn till det ändamål som har föranlett den. Begränsningen får inte heller sträcka sig så långt att den utgör ett hot mot den fria åsiktsbildningen såsom en av folk- styrelsens grundvalar eller utgöra åsiktsdiskriminering. I detta fall är det fråga om utredningar av överträdelser som i många fall har betraktats som brott. Bestämmelserna i marknads- missbruksförordningen är i sig utformade så att de respekterar mänskliga rättigheter, se skäl 77. De regler som utredningen före- slår ska tjäna som förebild för reglerna om undersökningar – reglerna om undersökningar och bevissäkring – har ansetts uppfylla kraven i 2 kap. 21 § regeringsformen. Enligt utredningens bedömning bör därför en utvidgad rätt för att genomföra undersökningar vara förenliga med 2 kap. 21 § regeringsformen. I 2 kap. 22 § finns en regel som innebär att en minoritet av tio riksdagsledamöter kan tvinga fram en bordläggning av ett förslag om rättighetsbegrän- sande lagstiftning , om inte fem sjättedelar av enas om att anta förslaget direkt. Denna bestämmelse är dock enligt 2 kap. 22 § andra stycket 2 inte tillämplig när det enbart är fråga om föreskrifter om husrannsakan eller liknande intrång, dvs. bestämmelsen är inte tillämplig i detta fall. 10.6.6Rätt att ta del av bandinspelade telefonsamtal Förslag: rätt enligt 6 kap. 1 a § lagen (1991:980) om handel med finansiella instrument, att begära in information – innefattande en rätt att få del av bandinspelningar – behålls i sak oförändrad, men ska i stället framgå av en bestämmelse i den nya lagen. Enligt artikel 23.2.g ska den behöriga myndigheten ha möjlighet att få del av bandade telefonsamtal från värdepappersföretag, kredit- institut och andra finansiella institutioner. Värdepappersföretag och kreditinstitut står under tillsyn och det förefaller rimligt att termen finansiella institutioner i artikeln avser andra företag som också står under tillsyn, t.ex. fondbolag, AIF-förvaltare och försäkringsbolag. Bestämmelsen i 6 kap. 1 a § första stycket 1 lagen om handel med finansiella instrument, om rätt att få upp- gifter, handlingar eller annat, innefattar även en rätt att få band- inspelningar av telefonsamtal.27 En skyldighet för värdepappers- institut att använda bandinspelning vid t.ex. mäklarbord följer av 21 kap. 3 § föreskrifter (FFFS 2007:16) om värdepappersrörelse. I många fall kommer bandinspelning att användas av tillståndspliktiga företag för att fullgöra dokumenta- tionsskyldigheter avseende t.ex. order och transaktioner utan att det finns något uttryckligt lag- eller föreskriftskrav på att just bandinspelning ska användas. Även i dessa fall har Finansinspek- tionen rätt att få ut inspelningarna. Någon ändring i sak behövs därför inte på detta område, men befogenheten ska i stället följa av en bestämmelse i den nya lagen. 10.6.7Rätt att få ut uppgifter om datatrafik från teleoperatörer Förslag: I lagen (2003:389) om elektronisk kommunikation tas in en bestämmelse om att den som tillhandahåller ett elek- troniskt kommunikationsnät eller en elektronisk kommunika- tionstjänst ska på begäran lämna uppgifter om abonnemang till , om inspektionen finner att uppgiften är av väsentlig betydelse för utredningen av en misstänkt överträdelse av marknadsmissbruksförordningens förbud mot insiderhandel och marknadsmanipulation. Enligt artikel 23.2.h ska den behöriga myndigheten kunna få ut befintliga trafikuppgifter som innehas av en teleoperatör under förutsättning att det finns en rimlig misstanke om en överträdelse och sådana uppgifter kan vara av betydelse för en utredning om 27 Se prop. 2004/05:142 s. 119–120 och SOU 2004:69 s. 141. insiderhandel eller marknadsmanipulation. Befogenheten ska dock gälla i den mån det är tillåtet enligt nationell rätt. I artikel 3.1.27 anges att med trafikuppgifter avses trafikuppgifter såsom det definieras i artikel 2 andra stycket b i och rådets direktiv /58/EG av om behandling av personuppgifter och integritetsskydd inom sektorn för elektronisk kommunikation (direktivet om integritet och elektronisk kommu- nikation). Enligt den artikeln avses med trafikuppgifter alla upp- gifter som behandlas i syfte att överföra en kommunikation via ett elektroniskt kommunikationsnät eller för att fakturera den. Begreppet teleoperatör definieras inte i marknadsmissbruksförordningen. Det ligger närmast till hands att använda sig av de begrepp som återfinns i lagen om elektronisk kommunikation. I den lagen avses med begreppet operatör den som innehar eller på annat sätt råder över ett allmänt kommunikationsnät eller tillhörande installation. Härefter används begreppet operatör när det talas om svenska befintliga eller möjliga framtida bestämmelser. Det finns ingen definition av trafikuppgifter i lagen om elek- tronisk kommunikation och utredningen återkommer nedan till vilka uppgifter det kan vara fråga om. har ingen befogenhet att få ut sådana uppgifter som avses.28 marknadsmissbruksdirektiv finns en bestämmelse om att behöriga myndigheter ska kunna infordra befintliga uppgifter om tele- och datatrafik (artikel 12.2.d). Den artikeln, som dock inte uttryckligen pekar ut teleoperatörer, ansågs genomförd genom att Finans- inspektionen kunde begära in uppgifter om tele- och datatrafik från värdepappersinstitut enligt 6 kap. 1 a § lagen om handel med finan- siella instrument.29 rätt att få ut uppgifter kompletteras enligt gällande rätt även av rätt att få information från teleoperatörer vid vissa brottsutredningar. Frågan om skyldigheten för operatörer att lagra trafikuppgifter och myndigheters och andras möjligheter att få ut uppgifterna är föremål för en omfattande, och i många delar svårgenomtränglig, reglering både på europeisk och på nationell nivå. På europeisk nivå är av intresse främst det ovan nämnda direktivet om integritet och elektronisk kommunikation och och rådets direktiv /24/EG om lagring av uppgifter som genererats eller 28Se även Kammarrättens i dom i mål nr 4514-06. krävdes dock enligt lagen om elektronisk kommunikation att det var fråga om brott av viss svårighetsgrad för att uppgifterna skulle lämnas ut. 2004/05:142 s. 120. behandlats i samband med tillhandahållande av allmänt tillgängliga elektroniska kommunikationstjänster eller allmänna kommunika- tionsnät och om ändring av direktiv /58/EG (datalagrings- direktivet).30 På nationell nivå regleras frågan framför allt i lagen om elektronisk kommunikation. Teleoperatörens uppgifter om kom- munikationskälla, datum, tidpunkt och varaktighet för kommu- nikationen, typ av kommunikation m.m. får enligt lagen om elek- tronisk kommunikation bara lämnas ut under vissa förutsättningar. När det gäller uppgifter om abonnemang är operatören skyldig att lämna ut sådana till åklagare och polis vid misstanke om brott, se 6 kap. 22 § 2. Det får enligt förarbetena till lagen anses stå klart att IP-nummer är att betrakta som en uppgift om abonnemang.31 Någon begränsning till att det ska vara fråga om brott av viss svårhetsgrad finns inte.32 När det gäller uppgifter om vem som har kommu- nicerat med vem är dock åtkomsten mer begränsad. Sådana upp- gifter kan åklagare få ut under de förutsättningar som anges i 27 kap. 19–21 §§ . Det krävs som huvudregel att det är fråga om en förundersökning angående brott för vilket inte är föreskrivet lindrigare straff än fängelse i sex månader.33 Vidare finns i 6 kap. 16 a–16 f §§ lagen om elektronisk kommunikation bestämmelser om lagring av vissa uppgifter. Dessa bestämmelser har genomfört regler från datalagringsdirektivet. Uppgifter som lagrats enligt dessa bestämmelser får endast lämnas ut i brotts- bekämpande syfte (se 16 c § lagen om elektronisk kommunikation och artikel 4 i datalagringsdirektivet). De uppgifter som ska lagras sammanfaller dock i många delar med uppgifter – t.ex. abonnent- uppgifter – som en operatör behöver för andra ändamål som fakturering m.m. Har uppgifterna lagrats för något sådant ändamål hindrar inte de bestämmelser som härrör från datalagringsdirek- tivet att uppgifterna lämnas ut.34 Då gäller i stället tystnadsplikten i 6 kap. 20 § lagen om elektronisk kommunikation, dvs. 30EU-domstolen ogiltigförklarade datalagringsdirektivet i en dom i de förenade målen C-293/12 och C-594/12 Digital Rights och Seitlinger m.fl. Utred- ningen har inte närmare undersökt vad detta eventuellt kan få för konsekvenser för svensk rätt på området. En utredare har förordnats att, i ljuset av dom, bl.a. grundligt analysera reglerna om lagring av uppgifter enligt 6 kap. 16 a-f §§ lagen om elektronisk kommunikation, samt övriga bestämmelser om tillgång och behandling av sådana uppgifter, och deras förhållande till unionsrätten, se Ju2014/3010/P. 2011/12:55 s. 101. 2011/12:55 s. 100–103. 33Hemlig övervakning av elektronisk kommunikation får ske även avseende vissa särskilda brott trots att de har lindrigare straff än fängelse . Detta gäller dataintrång, barn- pornografibrott, narkotikabrott och narkotikasmuggling. 34Se Högsta domstolens beslut i mål nr Ö 4817-09, s. 12. får inte lämnas ut obehörigen. Det är dock inget obehörigt utläm- nande att lämna ut uppgifter enligt 6 kap. 22 §, se ovan. Regleringen ger sammanfattningsvis uttryck för en intresse- avvägning mellan å ena sidan den enskildes integritet och å den andra sidan samhällets intressen, t.ex. av att beivra brott. Som lagen om elektronisk kommunikation är utformad är det inte möjligt för att få ut uppgifter om tele- och datatrafik från teleoperatörer.35 Bestämmelsen i artikel 23.2.h om att den behöriga myndigheten ska kunna få ut uppgifter i den mån det är tillåtet enligt nationell rätt – ett tillägg som tillkom under förhandlingarna i rådet – måste anses innebära att medlemsstaterna själva kan besluta om i vilken utsträckning den behöriga myndigheten ska få ut denna typ av uppgifter. De principer och krav för utlämnande av uppgifter som normalt tillämpas i bör därför tillämpas även i detta fall. För andra uppgifter än uppgifter om abonnemang har i svensk rätt avvägningen mellan den enskildes integritetsskydd och möjlig- heterna att kunna utreda brott lett till att det krävs brott av en viss svårhetsgrad för att brottsbekämpande myndigheter ska få tillgång till uppgifterna. Enligt gällande rätt kan brottsbekämpande myndig- heter få ut sådana uppgifter från en operatör i en förundersökning angående grovt insiderbrott eller otillbörlig marknadspåverkan som är att anse som grov. Vid insiderbrott och otillbörlig marknads- påverkan av normalgraden kan brottsbekämpande myndigheter dock inte få ut uppgifterna. Det vore inte rimligt, och skulle strida mot den intresseavvägning mellan den enskildes personliga inte- gritet och intresset av att beivra brott som har gjorts, att ge större möjligheter att få ut dessa uppgifter än vad brottsbekämpande myndigheter har. bör därför inte ges rätt att få ut denna typ av uppgifter. Någon begränsning till att det ska vara fråga om brott av viss svårhetsgrad finns dock inte när det gäller uppgifter om abonne- mang. Sådana uppgifter har ansetts vara betydligt mindre integritets- känsliga än uppgifter om ett meddelande. Uppgifter om abonne- mang får även lämnas ut till och Kronofogdemyndig- heten för användning i deras fiskala respektive exekutiva verksam- het, i den mån uppgifterna inte har lagrats med anledning av datalagringsdirektivet (6 kap. 16 c § lagen om elektronisk kommu- 35 Se även Kammarrättens i dom i mål nr 4514-06. krävdes dock enligt lagen om elektronisk kommunikation att det var fråga om brott av viss svårighetsgrad för att uppgifterna skulle lämnas ut. utredningar av överträdelser av marknadsmissbruksförordningens bestämmelser om insiderhandel och marknadsmanipulation rör överträdelser som i många fall hit- tills har betraktats som brott i svensk rätt. En intresseavvägning mellan inspektionens behov av uppgifterna och det begränsade integritetsintrång som ett utlämnande får anses innebära för den enskilde, bör därför enligt utredningen leda till att inspektionen bör kunna få ut uppgifterna. kan ha behov av dessa uppgifter för att utreda t.ex. vem som har spridit information på internet som kan anses vara vilseledande enligt bestämmelsen i artikel 12.1.c. Uppgifterna kan vara relevanta även för att ta reda på vem som har spridit investeringsrekommendationer i strid mot artikel 20 eller för att ta reda på vem som har röjt insiderinforma- tion i strid mot artikel 10. Befogenheten bör därför inte begränsas till enbart utredningar om insiderhandel och marknadsmanipulation. Eftersom artikel 23 är en minimireglering finns inget hinder för att avgränsa befogenheten på detta sätt. I artikel 23.2.h har angetts som villkor att det ska finnas en rimlig misstanke om en överträdelse. Villkoret har tillkommit för att marknadsmissbruksförordningen ska tillgodose behovet av skydd för den personliga integriteten. Hur detta formuleras i nationell rätt måste dock anses vara medlemsstaternas sak att avgöra, särskilt som medlemsstaterna ges frihet att bestämma vilka typer av upp- gifter som ska omfattas av befogenheten. Utredningen anser att de förutsättningar som ska gälla för utlämnande av abonnemangs- uppgifter till bör likna dem som gäller för och . För dessa myndigheter gäller att uppgiften ska vara av väsentlig betydelse för handlägg- ningen av ett ärende. För del bör det inne- bära att uppgiften ska vara av väsentlig betydelse för utredning av en misstänkt överträdelse av marknadsmissbruksförordningen. På samma sätt som gäller för och Kronofogdemyndig- heten bör uppgifterna inte omfatta sådant som lagrats enligt 6 kap. 16 a § lagen om elektronisk kommunikation (6 kap. 16 c §). 10.6.8Rätt att begära att tillgångar fryses eller beläggs med kvarstad Förslag: I den nya lagen tas in en bestämmelse som ger Finans- inspektionens rätt att ansöka om kvarstad på någons egendom för att säkerställa ett anspråk på sanktionsavgift. Beslut om kvarstad ska fattas av allmän domstol, och bestämmelserna i 15 kap. om kvarstad för fordran ska tillämpas. En ansökan om kvarstad ska prövas av . Enligt marknadsmissbruksförordningens artikel 23.2.i ska den be- höriga myndigheten ha rätt att begära att tillgångar fryses eller beläggs med kvarstad. Motsvarande bestämmelse finns även marknadsmissbruksdirektiv. Några allmänna regler om frysning av tillgångar finns inte i Sverige.36 De svenska reglerna om kvarstad och beslag har dock ansetts tillgodose syftena bakom frysningsinstitutet.37 Regler om kvarstad i brottmål finns i 26 kap. . Kvarstad be- slutas av domstol på ansökan av undersökningsledare, åklagare eller målsägande. En första förutsättning är att den mot vilken åtgärden skall riktas är skäligen misstänkt för brott. Redan av detta följer att bestämmelserna om kvarstad i 26 kap. inte kan anses innebära ett genomförande av kravet i artikel 23.2.i. Kvar- stads/frysningsinstitutet är i förordningen avsett att kunna använ- das vid misstänkta överträdelser av förordningen och inte enbart vid brott. I finns i 15 kap. regler om kvarstad i tvistemål. Om någon visar sannolika skäl för att han eller hon har en fordran, som är eller kan antas bli föremål för rättegång eller prövning i annan liknande ordning, och det skäligen kan befaras att motparten genom att avvika, skaffa undan egendom eller förfara på annat sätt undandrar sig att betala skulden får domstolen förordna om kvar- stad på så mycket av motpartens egendom att fordringen kan antas bli täckt vid utmätning. I förarbetena till den nuvarande marknads- missbrukslagen nämndes i beskrivningen av utredningsverktyg att det, utöver privaträttsliga fordringar, finns flera typer av offentligrättsliga betalningsanspråk som realiseras på 36Däremot finns regler om erkännande och verkställighet av andra medlemsstaters frys- ningsbeslut i lagen (2005:500) om erkännande och verkställighet inom Europeiska unionen av frysningsbeslut, se även prop. 2004/05:115. 2004/05:142 s. 122. samma sätt som privaträttsliga fordringar och som omfattas av kvarstadsmöjligheten enligt 15 kap. rättegångsbalken.38 Några sådana anspråk, där skulle kunna använda kvarstads- reglerna i 15 kap. , uppstår dock inte enligt nu- varande regler om marknadsmissbruk. Reglerna om kvarstad mot- svarar således inte kraven i artikel 23.2.i i marknadsmissbruks- förordningen. Frågan om kvarstad och frysning berördes vid genomförandet av marknadsmissbruksdirektiv.39 I det direktivet finns ett krav på kvarstad/frysning motsvarande artikel 23.2.i i marknads- missbruksförordningen, men gavs inte några befogenheter på området. Detta motiverades med att insiderhandel och otillbörlig marknadspåverkan hanterades inom straffrätten där åklagaren har sådana befogenheter. Detta synes ha varit en logisk följd av hur marknadsmissbruksdirektiv genomfördes i svensk rätt. När marknadsmissbruksförordningen och det nya marknadsmissbruksdirektivet nu ska genomföras blir det dock tyd- ligt att den koppling till straffrätten som fanns vid genomförandet av marknadsmissbruksdirektiv kommer att upphöra. För- ordningen föreslås bli kompletterad av en särskild lag, där bl.a. tillsynsbefogenheter samlas, och direktivet föreslås bli genomfört genom ändringar i marknadsmissbrukslagen. Ingen del av marknadsmissbruksförordningen kommer att genom- föras i straffrätten och det går därför inte att, för genomförandet av förordningens krav, förlita sig på de utredningsbefogenheter som är tillgängliga för polis och åklagare. För att kvarstadsinstitutet ska kunna betraktas som ett genom- förande av artikel 23.2.i krävs att har tillgång till det. Inspektionen bör därför ges rätt att begära kvarstad på tillgångar för att säkra betalningsanspråk avseende sanktionsavgifter för ageranden i strid mot förordningen. En motsvarande rätt finns för enligt 3 kap. 21 § konkurrenslagen (2008:579) för att säkerställa ett anspråk på konkurrensskadeavgift. Enligt den bestämmelsen beslutar rätten om kvarstad och föreskrifterna i 15 kap. om kvarstad för fordran ska tillämpas. Bestämmelsen om möjlighet att begära kvarstad bör utformas på motsvarande sätt. 2004/05:142 s. 122 och hänvisningen till prop. 1980/81:84 s. 411. 2004/05:142 s. 122. 10.6.9Rätt att avbryta handeln med berörda finansiella instrument Bedömning och förslag: har rätt att besluta om handelsstopp enligt 22 kap. 2 § lagen (2007:528) om värdepappersmarknaden. Det krävs därför inte någon lagändring för att genomföra artikel 23.2.j i marknadsmissbruksförord- ningen, om befogenhet för den behöriga myndigheten att stoppa handeln med ett finansiellt instrument. En paragraf som hänvisar till bestämmelsen om handelsstopp bör dock tas in i den nya lagen. Den behöriga myndigheten ska enligt artikel 23.2.j kunna avbryta handel med finansiella instrument som berörs av något sådant för- farande som omfattas av förordningen, t.ex. en aktie där det pågår misstänkt insiderhandel. För handeln i finansiella instrument som är upptagna till handel på en reglerad marknad eller på en MTF- plattform finns regler om handelsstopp i 22 kap. lagen om värdepappersmarknaden. Dessa regler utgör i stor utsträckning det svenska genomförandet av ett antal artiklar i MiFID.40 Finans- inspektionen kan enligt 22 kap. 1 § besluta att ett av börsen beslutat handelsstopp ska bestå och kan också själv besluta om handelsstopp enligt 22 kap. 2 §. kan också enligt 22 kap. 3 § besluta att handeln utanför marknadsplatsen i samma instrument, och även relaterade derivatinstrument, ska stoppas. kan besluta om handelsstopp om t.ex. investerarna inte har tillgång till information på lika villkor eller om det annars finns särskilda skäl. De situationer där ett handelsstopp kan vara relevant i förhållande till reglerna i marknadsmissbruks- förordningen täcks enligt utredningens bedömning av de befintliga reglerna om handelsstopp i 22 kap. lagen om värdepappersmark- naden. Det kan t.ex. vara fråga om att insiderinformation har röjts till vissa investerare eller att det finns insiderinformation hos ett bolag som borde offentliggöras. Då kan handeln stoppas med stöd av 22 kap. 2 § jämförd med 22 kap. 1 § punkten 1 eller 2. Om någon sprider vilseledande information om ett finansiellt instrument kan handeln stoppas med stöd av 22 kap. 2 § jämförd med 22 kap. 1 § punkten 1 eller 5. 40 Se prop. 2006/07:115 s. 625–628. Några nya lagregler för att genomföra artikel 23.2.j behövs därför inte. I den föreslagna lagen med kompletterande bestäm- melser till marknadsmissbruksförordningen bör dock, upplysnings- vis, erinras om de befintliga reglerna om handelsstopp. 10.6.10 Rätt att förbjuda vissa ageranden Förslag: I den nya lagen tas in en bestämmelse som ger rätt att förbjuda ageranden som kan antas strida mot marknadsmissbruksförordningen. Ett sådant förbud ska gälla och bara en utredning pågår. Enligt artikel 23.2.k ska den behöriga myndigheten kunna tillfälligt förbjuda ageranden som myndigheten anser strida mot förord- ningen. Enligt nuvarande regler kan enligt 6 kap. 2 § lagen (1991:980) om handel med finansiella instrument förelägga den som deltar i handel med ett finansiellt instrument att upphöra med verksamheten, om handeln strider mot den s.k. sundhets- regeln i 1 kap. 2 § samma lag. Enligt förarbetena utgör regeln i 1 kap. 2 § i första hand en måttstock för utformningen av de finansiella instrument som får förekomma på marknaden.41 Om det skulle uppkomma handel i instrument som äventyrar allmänhetens förtroende kan med stöd av denna paragraf och 6 kap. 2 § första stycket 1 ingripa med t.ex. vitesföreläggande. Enligt förarbetena utgör paragrafen också grund för inspektionens verksamhet i syfte att övervaka att handeln överensstämmer med god sed på värdepappersmarknaden. Bestämmelsen torde således kunna användas t.ex. om någon systematiskt deltar i handel som inspektionen bedömer är marknadsmanipulation. Enligt 25 kap. 1 § lagen (2007:528) om värdepappersmarknaden har Finansinspek- tionen rätt att ingripa mot värdepappersinstitut och marknads- platsoperatörer genom att förelägga företaget att begränsa rörelsen i något avseende, minska riskerna i den eller vidta någon annan åtgärd för att komma till rätta med situationen. Inspektionen kan enligt samma paragraf förbjuda verkställighet av beslut och även återkalla företagets tillstånd. Som förutsättning för detta anges att företaget har agerat i strid mot lagen eller någon annan författning 1990/91:142 s. 144–145. eller föreskrift som reglerar företagets verksamhet. Motsvarande regler finns för andra företag under tillsyn, t.ex. banker (15 kap. 1 § lagen (2004:297) om bank- och finansieringsrörelse) och fondbolag (12 kap. 1 § lagen (2004:46) om värdepappersfonder). Dessa regler innebär att kan förbjuda viss handel (6 kap. 2 § lagen om handel med finansiella instrument) och viss verksamhet (verksamhet som bedrivs av tillståndspliktiga före- tag). Reglerna ger således i viss utsträckning befogenheter i enlighet med artikel 23.2.k i marknadsmissbruks- förordningen. Däremot omfattas inte ageranden utanför området handel när det är andra än tillståndspliktiga företag som agerar. Inspektionen kan t.ex. inte med stöd av nu nämnda bestämmelser förbjuda en privatperson eller ett företag som inte står under tillsyn att sprida vilseledande information. Inspektionen bör därför ges en mer generell utredningsbefogenhet att förbjuda ageranden som strider mot förordningen. I förordningen har den aktuella befogen- heten formulerats så att det är ageranden som den behöriga myndig- heten anser strider mot förordningen som ska kunna förbjudas. Så bör dock inte befogenheten förmuleras i svensk rätt. Det bör i stället uppställas ett beviskrav – kan antas – som kan prövas vid ett eventuellt överklagande. 10.6.11 Rätt att förbjuda viss yrkesverksamhet