sou · H2B349 · 2014-06-27 00:00:00 — En våldsutsatt kommer som regel i kontakt med polisens brottsoffersamordnare som ska finnas på lokal strategisk nivå. Den kvalificerade brottsofferverksamheten består av polisens lokala personsäkerhetsverksamhet. Ett skyddsärende ska inledas när det genom en riskanalys bedöms att hotet mot skyddspersonen är så 1983/84:111, s. 57. Underlätta för våldsutsatta genom operativa arbetsgrupper m.m. SOU 2014:49 allvarligt att det krävs skyddsåtgärder som inte kan vidtas inom ramen för brottsoffersamordningen.100 Polisen får även enligt 2 a § polislagen bedriva särskilt personsäkerhetsarbete beträffande vittnen och andra hotade personer. Det är främst grov eller organiserad brottslighet som avses, men om det finns särskilda skäl får andra personer omfattas. Som krav uppställs att det ska finnas en påtaglig risk för att allvarlig brottslighet riktas mot personens eller en närståendes liv, hälsa, frihet eller frid.101 Ett exempel är personer som är utsatta för hedersrelaterad brottslighet.102 När det gäller svarar varje kommun enligt 2 kap. 1 § socialtjänstlagen (2001:453) för inom sitt område och har det yttersta ansvaret för att enskilda får det stöd och hjälp som de behöver. Till socialnämndens uppgifter hör enligt 5 kap. 11 § socialtjänstlagen att verka för att den som utsatts för brott och dennes närstående får stöd och hjälp. ska särskilt beakta att kvinnor som är eller har varit utsatta för våld eller andra övergrepp av närstående kan vara i behov av stöd och hjälp för att förändra sin situation. Det krävs inte att mannen ska vara dömd eller ens polisanmäld. ska erbjuda hjälpinsatser av olika slag så snart en kvinna behöver det. I förarbetena förs fram att det är viktigt att är lyhörd för olika behov och aktivt erbjuder hjälp till våldsutsatta kvinnor. Hjälpen kan bestå av att ordna en tillfällig bostad till kvinnan, rådgivning, eller kanske en stöd- person/kontaktperson under förundersökning och rättegång.103 Rättsläget anses av berörda myndigheter vara oklart när det gäller frågan om det ingår i polisens och uppgifter att hjälpa en person som utsatts för våld i nära relationer att hämta sina personliga tillhörigheter104 i hemmet. Det är främst kvinnor och barn som har flytt till en kvinnojour som berörs, men även män som har lämnat sitt hem kan ha behov av motsvarande hjälp. 10013 § RPSFS 2013:7, FAP 480-3. 1012 § och 3 § förordningen (2006:519) om särskilt personsäkerhetsarbete m.m. 1027 § RPSFS 2011:8, FAP 480-1. 1997/98:55, s. 137 f. 104Enligt 10 kap. 2 § (1987:230) får varje make från bodelningen vid äktenskapsskillnad i skälig omfattning ta undan kläder och andra föremål som maken har uteslutande till sitt personliga bruk, liksom personliga presenter. Underlätta för våldsutsatta genom operativa arbetsgrupper m.m. har det förekommit olika åsikter om det kan anses omfattas av polisens serviceverksamhet och inom ramen för personskyddsarbetet att bistå våldsutsatta med att hämta personliga tillhörigheter. Denna fråga berörs inte uttryckligen i förarbetena. En tolkning av 2012 är att polisen inte bör med- verka som stöd vid hämtning av personliga tillhörigheter, eftersom det kan uppfattas som myndighetsutövning och att polisen inte är objektiv i situationen. Det är enligt skillnad om kronofogdemyndigheten begär handräckning av polisen, ifall en målsäganden som förvägras hämta sina personliga tillhörigheter ansöker om särskild handräckning.105 Om ska bistå en vuxen person att hämta per- sonliga tillhörigheter i hemmet är inte omnämnt i förarbetena. I ansvar anges att den våldsutsatta själv kan hämta sina tillhörigheter i bostaden. Om våldsutövaren motsätter sig detta eller hävdar att vissa saker inte tillhör den våldsutsatta kan, enligt , varken social- nämnden eller polisen vidta några åtgärder eftersom det är en civilrättslig fråga. Ett alternativ är enligt att be våldsutövaren lämna över personliga tillhörigheter på en neutral plats.106 Flertalet våldsutsatta saknar socialt nätverk eller ekonomiska resurser och flyr tillsammans med barnen. En del har hunnit planera sitt flytt och packat med de viktigaste personliga tillhörigheterna, medan andra har flytt ett akut hot och inte ens har med sig nycklar, mobiltelefon eller identitetshandlingar. I detta sammanhang är tidsfaktorn viktig. Utöver att den vålds- utsatta kan ha behov av att snabbt få tillgång till sina personliga till- hörigheter ökar risken med tiden för att egendomen går förlorad. När våldsutövaren fått klart för sig att den våldsutsatta har lämnat relationen är det, enligt de representanter från kvinnojourer som nationella samordnaren har pratat med, inte sällan förekommande att personliga tillhörigheter som kläder, glasögon, smycken, pass 105Rikspolisstyrelsen, Polisavdelningen. Underlag till , diarienummer POA-428-393/12. Ansökan om särskild handräckning regleras i 4 § lagen (1990:746) om betalningsföreläggande och handräckning. Vid förrättningen får kronofogdemyndigheten enligt 3 kap. 3 § utsökningsförordningen (1981:981) begära handräckning av polismyndigheten om förrättningsmannen kan antas möta motstånd vid en förrättning eller sådant biträde av annan särskild anledning behövs för att förrättningen ska kunna genomföras. 106Socialstyrelsen (2011), Våld, om socialnämndens ansvar för våldsutsatta kvinnor och barn som bevittnat våld, s. 95. Underlätta för våldsutsatta genom operativa arbetsgrupper m.m. och fotografier förstörs, kastas eller göms undan. Detta kan vara ett led i våldsutövarens försök att hämnas eller fortsätta kontrollera den som är våldsutsatt. Behovet av att ha tillgång till sina personliga tillhörigheter upp- kommer även efter hand. För att kunna skaffa ny bostad, ordna ekonomin och söka arbete krävs tillgång till personliga handlingar som räkningar, bankpapper, skolbetyg, arbetsintyg och lönebesked. Om våldsutsatta inte kommer åt sina räkningar i bostaden kan de få skulder och riskerar betalningsanmärkningar, vilket i sin tur försvårar möjligheterna att skaffa en ny bostad. Det ekonomiska våldet kan därmed fortsätta. Våldsutsatta som vänder sig till för att få bistånd att hämta sina personliga tillhörigheter hänvisas till polisen om det finns en säkerhetsrisk för personalen. Polisen kan hänvisa tillbaka till med hänvisning till att det inte finns uttryckligt stöd i lagen för att uppgiften åligger dem. När polisens lokala person- säkerhetsarbete inspekterades 2012 efterfrågades ett klarläggande av polisens möjligheter att hjälpa till i sådana fall. handläggs inte dessa situationer enhetligt inom polisen.107 De båda riksorganisationerna SKR och Roks har länge drivit frågan att det är polisens skyldighet att bistå våldsutsatta kvinnor som känner rädsla för att hämta sina personliga tillhörigheter. Detta anses vara av stor praktisk betydelse för många våldsutsatta kvinnor. anser i ett tillkännagivande att regeringen ska vidta åtgärder för att förbättra möjligheterna för kvinnor som tvingats fly från eller som lämnat en närstående man och känner rädsla för våld eller hot om våld från honom, att i skydd av polis återvända hem för att hämta sina och eventuella barns personliga tillhörigheter.108 Det är inte tillfredsställande att och polisen anser att det är oklart vad myndigheterna har för skyldigheter när det gäller att bistå våldsutsatta med att hämta personliga tillhörigheter. Även för de våldsutsatta är det av vikt att det klarläggs vilken hjälp de kan få av dessa myndigheter. Nationella samordnaren anser att nuvarande lagstiftning – socialtjänstlagen och polislagen – redan pekar ut och polisen som ansvariga myndigheter för att hjälpa våldsutsatta att hämta sina och eventuella barns personliga 107Rikspolisstyrelsen, Inspektionsrapport 2012:8 s. 13. Rättsavdelningen håller på med en intern utredning av denna fråga som ska redovisas . 108Justitieutskottets betänkande 2013/14:JuU18, s. 1. Underlätta för våldsutsatta genom operativa arbetsgrupper m.m. tillhörigheter beroende på omständigheterna. Socialtjänstlagen är en ramlag som inte reglerar detaljer. I polislagen beskrivs polisens uppgifter också i mer allmänna ordalag eftersom lagen inte ska försvåra en utveckling som innebär att polisens verksamhet fort- löpande anpassas till förändringar i samhället.109 Rättsläget är inte oklart, men det finns behov av att i meddelandeblad, föreskrifter eller allmänna råd närmare reglera, eller på annat sätt förtydliga, och polisens uppgifter på området. Nationella samordnaren delar riksorganisationernas uppfattning att frågan om att bistå våldsutsatta att hämta sina personliga till- hörigheter är av stor praktisk betydelse. Det är även av symbolisk vikt att våldsutsattas och eventuella barns behov av hjälp tas på allvar och att detta regleras närmare. Särskilt med beaktande av att en person som meddelas kontaktförbud avseende den gemen- samma bostaden tillförsäkras en uttrycklig rätt till sina personliga tillhörigheter.110 Att få tillgång till sina närmaste personliga tillhörig- heter är en rättighet. En våldsutsatt som nekas bistånd av myndig- heterna för att hämta sina personliga tillhörigheter i bostaden, kan tappa förtroendet för samhällets förmåga att hjälpa till och skydda vid kommande svårigheter. Det kan påverka en våldsutsatt att inte gå vidare med en rättsprocess. Ett gott exempel på hur myndigheter kan agera är Familjefridsteamet vid i . där försöker vara flexibel och hjälpa den våldsutsatta att hämta personliga tillhörigheter. Det akuta krisstödet till den våldsutsatta anses vara av stor vikt, eftersom det annars finns risk för inlåsningseffekter såsom att den våldsutsatta inte vill medverka i en polisutredning eller inte är villig motta annat stöd. har som rutin att inte följa med in i bostaden, utan står utanför och väntar. Så långt som möjligt hämtar den våldsutsatta sina tillhörigheter när våldsutövaren inte är i hemmet. Om den misstänkte är hemma och det finns risk för våld har som rutin att kontakta polisen och berätta att de följt med en våldsutsatt till bostaden. Polisen är behjälplig med att skicka 109Berggren, N-O. och , J. (2013), Polislagen. En kommentar, s. 22. 1101 a § andra stycket andra punkten lagen (1988:688) om kontaktförbud. Underlätta för våldsutsatta genom operativa arbetsgrupper m.m. en polispatrull till området som avvaktar och inväntar ytterligare information av . En riskbedömning utifrån FREDA111 görs i varje enskilt ärende. Det är endast om risken för hot eller våld är för hög som anser sig vara förhindrad att följa med den våldsutsatta till bostaden.112 Nationella samordnaren anser att socialtjänstlagen och polislagen ger tillräckligt utrymme för och polisen att under vissa förutsättningar bistå en våldsutsatt att hämta sina personliga tillhörigheter i hemmet. Som bland annat exemplet visar kan och polisen hitta väl fungerande former för att kunna bistå våldsutsatta med att hämta sina tillhörigheter. och polisen har en reglerad skyldighet att fort- löpande samarbeta med varandra.113 Om och polisen initierar en kontakt (se avsnitt 3.1.2 om operativa arbetsgrupper) kan den våldsutsattas behov tillgodoses på ett mer ändamålsenligt sätt. Den våldsutsatta kan även ha behov av bistånd att hämta personliga tillhörigheter i hemmet , till exempel för att hämta post och andra viktiga person- liga handlingar. och polisen ska inte på något sätt delta aktivt i själva utlämningen av personliga tillhörigheter. De ska alltså inte utöva något tvång för att få saker utlämnade, utan förfarandet ska bygga på frivillighet. Objektivitetsprincipen gäller.114 Genom tydligare instruktioner om hur personal från och polisen ska agera i den enskilda situationen, med beaktande av olika svårigheter som kan tänkas uppkomma, undviks farhågan att myndighetspersoner blandar sig i parternas eventuella civilrättsliga 111FREDA är bedömningsmetoder för arbete mot våld i nära relationer som introduceras av . består av tre olika metoder: kortfrågor, beskrivning och farlighetsbedömning. FREDA-farlighetsbedömning är baserat på ett internationellt riskbedömningsinstrument (Danger Assessment) och resulterar i en farlighetsnivå med rekommendationer för säkerhetsplanering. FREDA-farlighet ska ses som en del av en helhetsbedömning av risk. 112Rutinerna beskrivna av socialsekreteraren , Familjefridsteamet . 113 3 § polislagen (1984:387), 6 § förvaltningslagen (1986:223) samt 3 kap. 10 § SOSFS 2014:4. 114 1 kap. 9 § regeringsformen. Underlätta för våldsutsatta genom operativa arbetsgrupper m.m. tvist.115 I de fall polisen behöver följa med är det främst som en garant för säkerheten. Om det förekommer hot eller uppstår hand- gripligheter har polisen möjlighet att snabbt ingripa. Det är fråga om ett enkelt förfarande som ska hanteras rutin- mässigt av och polisen utifrån professionella bedöm- ningar i varje enskilt fall. ska så långt som möjligt hjälpa den våldsutsatta som ett första led. Bistånd av polisen ska i normalfallet inte vara nödvändigt. kan till exempel kontakta våldsutövaren och försöka hitta en lösning på problemet, till exempel avtala när denne inte är hemma. Det blir främst ett problem om våldsutövaren bedöms så pass hotfull och farlig att det blir en säkerhetsfråga att åka hem till bostaden. I sådana fall är det givet att det endast är polisen, som har utbildning och befogenheter att ingripa mot våld, som kan ha ansvaret för att hjälpa den våldsutsatta. bör därför göra en riskbedömning i varje enskilt fall.116 När en våldsutsatt befinner sig på en kvinnojour eller manskriscenter och begär polisens hjälp att hämta tillhörigheter är det rimligt att först kontakta social- tjänsten som gör en riskbedömning. För det fall risken för hot och våld bedöms så hög att social- tjänsten inte kan bistå den våldsutsatta, är det nödvändigt att polisen gör en egen riskbedömning.117 Huvudprincipen är att hot- och riskbedömningar ska genomföras av polisen i samtliga ärenden som gäller brott i nära relationer.118 Polisens hot- och risk- bedömning bör göras och löpande uppdateras. Exempel på strukturerade manualer för hot- och riskbedömningar vid brott i nära relationer är SARA:SV (partnerrelaterat våld), (stalkning) och PATRIARK (hedersrelaterat).119 Slagningar i belast- ningsregistret och misstankeregistret förutsätter att det finns en polisanmälan och pågående förundersökning. Detta talar starkt för att polisens möjlighet att bistå en våldsutsatt med att följa med till bostaden är kopplad till polisanmälan. 115Se även JO-beslut dnr 5773-2008 att polisen måste vinnlägga sig om att inte agera på ett sätt som kan uppfattas som att polisen i realiteten biträder ena parten i den civilrättsliga tvisten. 116Enligt 5 kap. 1 § SOSFS 2014:4 ska socialnämnden bedöma risken för ytterligare våld i en utredning som gäller våldsutsatta vuxna. När socialnämnden gör riskbedömningen bör den enligt de allmänna råden använda en standardiserad bedömningsmetod. 117Socialnämnden bör även enligt allmänna råden, 5 kap. 1 § SOSFS 2014:4, delge polisen sin riskbedömning om det inte finns hinder enligt OSL. 118Rikspolisstyrelsen (2009), . Brott i nära relationer, s. 58. 119Rikspolisstyrelsen (2009), . Brott i nära relationer, s. 59. Underlätta för våldsutsatta genom operativa arbetsgrupper m.m. En utgångspunkt är att den våldsutsatta ska uppmuntras att göra en polisanmälan och ha en aktiv roll genom hela rättsprocessen. Mot detta talar att den brottsutsatta, som ofta är traumatiserad, har ett behov av snabb hjälp och att han eller hon ännu inte hunnit överväga en polisanmälan. Det finns en risk att våldsutsatta känner sig tvingade att göra en polisanmälan för att kunna få bistånd från samhället. Våldsutsatta som inte polisanmäler fråntas då möjlig- heten att få polisens hjälp att hämta personliga tillhörigheter i hemmet när det finns en stark rädsla och hotbild. Enligt uppgifter från SKR och Roks är det många av dessa våldsutsatta kvinnor som tillhör särskilt utsatta grupper, exempelvis kvinnor av utländsk här- komst eller kvinnor med missbruksproblem. För brott i nära relationer råder allmän åtalsplikt. Om en våldsutsatt eller en representant från en kvinnojour eller liknande genom fullmakt ber om polisens bistånd att hämta tillhörigheter i hemmet på grund av rädsla utan att det föreligger en polisanmälan, kan det finnas anledning för polisen att misstänkta brott. Att i en sådan situation bistå med att följa med den våldsutsatta till hemmet utan att ställa närmare frågor om bakgrunden och om det före- kommit något brott, är problematiskt. Nationella samordnaren har därför vid en samlad bedömning stannat vid att bistånd av polisen förutsätter en pågående förunder- sökning. I undantagsfall när det finns särskilda skäl kan kravet på en polisanmälan efterges. Eftersom tidsfaktorn är så pass avgörande ska polisens hand- läggning av begäran om bistånd i en pågående polisutredning ske skyndsamt. Det är tillräckligt med en muntlig framställan från den våldsutsatta eller genom handläggande socialsekreterare. Efter en hot- och riskbedömning som delvis bygger på den våldsutsattas egna uppgifter och en bedömning av personens rädsla, ska beslut fattas av polismyndigheten. Den våldsutsatta har inte en absolut rättighet till polishjälp, utan en bedömning måste alltid göras i det enskilda fallet. Om hot- och riskbedömningen visar på en förhöjd risk, bör polisen som huvudregel hjälpa till. Således förutsätter polisens medverkan den våldsutsattas sam- tycke och inbjudan till bostaden, varför det inte kan ses som att polisen bereder sig tillträde till bostaden.120 Med gemensam bostad avses att den våldsutsatta och våldsutövaren är sammanboende på 120 Jfr polisens särskilda befogenheter till husrannsakan och liknande åtgärder i 20 § polislagen (1984:387). Underlätta för våldsutsatta genom operativa arbetsgrupper m.m. den aktuella adressen och att båda parter har civilrättslig rätt att vistas i bostaden.121 Våldsutövaren kan däremot uppfatta polisens närvaro som ett tvångsmedel.122 Polisens roll behöver därför tydlig- göras. Det föreslås att efter en riskbedömning så långt möjligt ska hjälpa en våldsutsatt att hämta sina och eventuella barns personliga tillhörigheter i bostaden. Nationella samordnaren före- slår att ges i uppdrag att närmare förtydliga social- tjänstens ansvar och rutiner för när våldsutsatta kan få bistånd att hämta personliga tillhörigheter i hemmet. Om det finns en polisanmälan, eller undantagsvis utan anmälan vid särskilda skäl, kan polisen efter en egen riskbedömning inom ramen för dess serviceverksamhet följa med den våldsutsatta till hemmet för att garantera säkerheten. Nationella samordnaren före- slår att regeringen ger i uppdrag att meddela verkställighetsföreskrifter till serviceskyldigheten i polislagen för hur polisen bör agera. Med en särskilt sårbar grupp menas en grupp som löper större risk att utsättas för våld, att våldets konsekvenser riskerar att bli större och att gruppens förmåga att utnyttja sina sociala, ekonomiska eller politiska resurser är mer begränsade.123 Det kan vara personer som saknar kunskap eller möjlighet att tillgodogöra sig information på grund av exempelvis språksvårigheter eller funktionsnedsättning, är hemlösa, papperslösa eller personer som står i stark beroende- ställning till våldsutövaren. Att tillhöra fler än en av dessa grupper innebär en extra utsatthet. En missbrukande kvinna med ADHD löper exempelvis större risk att utsättas för misshandel av sin partner men också för ett sämre bemötande från samhället än någon utan missbruk och funktionsnedsättning. 121Se förarbetena till besöksförbud avseende gemensam bostad, prop. 2002/03:70, s. 71. 122I sammanhanget ska nämnas att för husrannsakan hos en misstänkt får inte i något fall åberopas dennes samtycke, om inte den misstänkte själv har begärt åtgärden (28 kap. 1 § tredje stycket ). 123Socialstyrelsen (2012), Brottsoffer och deras närstående. Underlätta för våldsutsatta genom operativa arbetsgrupper m.m. Det finns också en tendens att problem återkommer i flera generationsled inom samma familj. Våldet är där en del av en annan problematik. Att ta sig ur ett destruktivt förhållande är svårt för alla, men för särskilt sårbara grupper är det ännu svårare. De sociala nätverken är ofta svagare, vilket minskar möjligheten att upptäcka våldet men också gör den utsatta rädd för att bli isolerad och ensam om hon eller han bryter den destruktiva relationen. Ofta kan även praktiska hinder, som fysiska svårighet att fly eller beroende av ett hem anpassat för funktionsnedsättningen, göra uppbrottet än svårare. Som i annat våld i nära relationer är förövaren oftare en man än en kvinna. Män utsatta för våld kan dock sägas ha en svårighet som inte möter kvinnor på samma sätt, på så vis att utsatthet och svaghet inte accepteras inom maskulinitetsnormerna. Män kan känna större skam, större motstånd mot att anmäla övergrepp och dessutom förvänta sig att få mindre förståelse hos såväl omgivning som rätts- väsendet för det de utsatts för.124 Förslag: uppdras att undersöka om brottskodning för våldsbrott mot personer med funktions- nedsättning kan införas. ska föreslå hur problemen med myndighets- ålder inom kan lösas för personer med intellektuell funktionsnedsättning. Bedömning: Det behövs forskning om omfattning och kon- sekvenser av våldet mot personer med funktionsnedsättning. Avlastning för föräldrar till barn med kognitiva funktions- nedsättningar är en viktig våldsförebyggande åtgärd. Polisen bör uppmärksamma eventuella funktionsnedsättningar hos våldsutsatta. 124 Se t.ex. Stolt, E. (2010), Mäns utsatthet för våld i nära relationer – mötet med hälso- och sjukvården. Underlätta för våldsutsatta genom operativa arbetsgrupper m.m. Uppskattningsvis har ungefär femton procent, eller 1,3 miljoner, av vuxna befolkning en funktionsnedsättning. Med funktions- nedsättning menas nedsatt förmåga att fungera fysiskt, psykiskt eller intellektuellt.125 Det kan vara i olika grad och påverka livet olika mycket. Funktionsnedsättningar kan vara tillfälliga eller perma- nenta. Det är inte ovanligt att ha flera funktionsnedsättningar . En specifik form av våld som drabbar personer med funktionsnedsättningar är det så kallade funktionshinderrelaterade våldet, som till exempel att sätta upp fysiska hinder för en synskadad eller kräva sexuella tjänster i utbyte mot hjälp eller medicin. Till skillnad från annat våld i nära relationer kan personer med funktionsnedsättningar även riskera att utsättas för övergrepp av personer som är anställda för att bistå med assistans eller vård. Det kan med andra ord finnas flera former av nära relationer till personen. Den brottskod som rör funktionsnedsättning avser någon som har nedsatt motståndskraft och kopplas till rån, bedrägeri, stöld och så vidare. Däremot finns ingen särskild kodning som rör våldsbrott. Det har diskuterats huruvida det borde framgå även vid andra brott om offret har en funktionsnedsättning. Ett argument för detta är att det skulle öka möjligheten att få en rättvis behandling och bättre utredning. Det skulle också göra det möjligt att analysera omfattningen av våld mot personer med funktions- nedsättning i kriminalstatistiken. har det framhållits att det är integritetskränkande. Nationella samordnaren anser att det med tanke på redan existerande särskilda brottskoder för vissa typer av brott mot personer med funktionsnedsättning, skulle kunna prövas om kodning bör införas även för våldsbrott. Man bör dock vara medveten om att brottskodningen är behäftad med egna problem. Det finns ungefär 400 olika brottskoder, och felkodningen ligger på enligt en granskning som Brå har gjort.126 126Brå (2012), Användningen av brottskoder. En kvalitetsstudie inom kriminalvården. Underlätta för våldsutsatta genom operativa arbetsgrupper m.m. Femton procent av befolkning har någon form av nedsatt fysisk eller kognitiv förmåga. är funktionsnedsättning också ett samlingsnamn för sinsemellan högst olika former och grader av nedsatt funktionsförmåga.