sou · H2B352 · 2014-07-03 00:00:00 — i tredjeland) eller ha ett dotterföretag i ett sådant land. Direktivet innehåller särskilda bestämmelser om hur de myndigheter som är hemma- hörande inom EES bör agera för att möjliggöra samordnande åtgärder om en koncern med verksamhet innanför och utanför EES får sådana problem att en resolutionsmyndighet i EES eller tredjeland måste vidta resolutionsåtgärder. Detta beskrivs närmare i avsnitt 22.5. Det förekommer också ett antal begrepp som används just i relation till tredjeland. Dotterföretag inom unionen som definieras som ett institut som är etablerat i en medlemsstat och är dotterföretag till ett institut eller moderföretag i ett tredjeland (artikel 2.1.84). som definieras som en enhet vars huvud- kontor är etablerat i ett tredjeland som skulle omfattas av definitionen av ett institut om det var etablerat inom unionen (artikel 2.1.86). Moderföretag i tredjeland som definieras som ett moderinstitut, ett finansiellt moderholdingföretag eller ett blandat finansiellt moderholdingföretag som är etablerat i ett tredjeland (artikel 2.1.87). Resolutionsförfaranden i tredjeland som definieras som en åtgärd enligt rätten i ett tredjeland som syftar till att hantera en kris i ett tredjelandsinstitut eller ett tredjelandsmoderföretag som är jämförbar, i termer av mål och förväntade resultat, med resolutionsåtgärder enligt detta direktiv (artikel 2.1.88). Unionsfilial som definieras som en filial till ett tredjelands- institut som är etablerat i en medlemsstat (artikel 2.1.89). Relevant myndighet i tredjeland som definieras som myndighet i tredjeland med ansvar för uppgifter som är jämförbara med de uppgifter som utförs av resolutionsmyndigheter eller behöriga myndigheter i enlighet med detta direktiv (artikel 2.1.90). Dessa begrepp kommer att behandlas i sitt sammanhang i avsnitt 22.5 om hur direktivbestämmelserna om samverkan med myndig- heter i tredjeland ska införlivas med svensk rätt. Vi föreslår att samtliga begrepp utom begreppen dotterföretag inom unionen och relevant myndighet i tredjeland, definieras i den nya lagen. 5.12Kapitaltäckningsrelaterade definitioner och kvalificerade skulder Kommitténs förslag: Termen kapitalbas definieras genom en hänvisning till tillsynsförordningen. Kärnprimärkapitalinstrument är kapitalinstrument som upp- fyller villkoren i artiklarna 28.1–4, 29.1–5 eller 31.1 i tillsyns- förordningen. Övriga primärkapitalinstrument definieras som kapital- instrument som uppfyller villkoren i artikel 52.1 i tillsyns- förordningen. Supplementärkapitalinstrument är kapitalinstrument och efterställda lån som uppfyller villkoren i artikel 63 i tillsyns- förordningen. Relevanta kapitalinstrument definieras som övriga primär- kapitalinstrument och supplementärkapitalinstrument. Det finns regler, särskilt i tillsynsförordningen men även kapital- täckningsdirektivet, som ska säkerställa att institutens förlust- absorberande kapital, den s.k. kapitalbasen, är tillräckligt stort i förhållande till deras risker. I dessa rättsakter finns det exempelvis regler som grupperar dessa risker och anger hur instituten ska beräkna hur stor deras kapitalbas behöver vara i relation till respektive risk. Som vi återkommer till i det följande anger tillsyns- förordningen också bl.a. vilken typ av instrument som kapitalbasen får bestå av. Tillämpningen av de nämnda regelverken kommer att resultera i ett kapitalbaskrav som instituten ska uppfylla individuellt eller på gruppnivå (kapitalbaskravet). Skälen för kommitténs förslag I det föregående har vi nämnt att institutens förlustabsorberande kapital kallas för kapitalbas. För att kapitalbasen ska stärka institutens motståndskraft måste den bestå av kapital som är av till- räckligt bra kvalitet. Kapitalet får inte heller vara så lättflyktigt att det kan dras tillbaka när ett institut får problem och behöver det som bäst. I ett företag är normalt det bästa och minst lättflyktiga kapitalet det bundna egna kapitalet, t.ex. aktiekapitalet i ett aktiebolag. Kapitalbasen delas upp i primärkapital och supplementärkapital. Det primära kapitalet delas i sin tur in i kärnprimärkapital och övrigt primärkapital. Kärnprimärkapitalet är av bäst kvalitet och det supplementära kapitalet anses vara det sämsta av det som ingår i kapitalbasen. Man brukar också säga att det primära kapitalet utgör skydd i going concern, dvs. mot att institutet fallerar, medan det supplementära kapitalet absorberar förluster i gone concern, dvs. när institutet fallerar och avvecklas. Med kapitalbas avser i resolutionsdirektivet detsamma som i artikel 4.1.118 i tillsynsförordningen (artikel 2.1.38 i resolutionsdirektivet). I tillsynsförordningen definieras kapitalbas som summan av primär- kapital och supplementärkapital. Begreppet föreslås bli definierat genom en hänvisning till tillsynsförordningen. Med kapitalbasen avses väldigt förenklat ett instituts primära och supplementära kapital. Kapitalbasens storlek beror dock även på andra omständigheter, som t.ex. vilka avdrag som ska göras från kapitalbasen. Kapitalbasens storlek är alltså inte identisk med summan av de poster som får ingå i det primära och supplementära kapitalet. Krav på kapitalbas (kapitalbaskrav) Begreppet krav på kapitalbas betyder enligt artikel 2.1.51 i resolutionsdirektivet de krav som anges i artiklarna 92–98 i tillsyns- förordningen. Av dessa bestämmelser framgår hur det kapitalbas- krav som instituten ska uppfylla ska beräknas. Någon motsvarande bestämmelse behöver inte införas i den nya lagen. I artikel 2.1.68 definieras kärnprimärkapitalinstrument som kapital- instrument som uppfyller villkoren i artiklarna 28.1–4, 29.1–29.5 eller 31.1 i tillsynsförordningen. Kärnprimärkapitalet består för ett aktiebolag något förenklat av aktiekapital och annat eget kapital, (men inte preferensaktier). Termen kärnprimärkapitalinstrument syftar dock, enligt svenska förhållanden, på aktier i ett aktiebolag. För en kreditmarknads- förening och en medlemsbank består kärnprimärkapitalinstrumenten av medlemsinsatser. Sparbankerna ger enligt svensk rätt inte ut några instrument som klassas som kärnprimärkapitalinstrument. Deras kärnprimär- kapital består av annat eget kapital, såsom reservfonden. Begreppet kärnprimärkapitalinstrument bör definieras genom en hänvisning till de angivna bestämmelserna i tillsynsförord- ningen. Övriga primärkapitalinstrument definieras som kapitalinstrument som uppfyller villkoren i artikel 52.1 i tillsynsförordningen (artikel 2.1.69). Det övriga primärkapitalet består av kapitalinstrument – s.k. primärkapitaltillskott (eller hybridkapital) – och överkurs- fonder relaterade till sådana instrument. De övriga primärkapitalinstrumenten är instrument som är efterställda det supplementära kapitalet i händelse av institutets insolvens. Redovisningsmässigt kan kapitalinstrument tas upp antingen som skulder eller som eget kapital. Instrumenten ska ha evig löptid och uppfylla ett ytterligare antal förutsättningar som framgår av tillsynsförordningen. Till de villkor som ska vara uppfyllda hör att de bestämmelser som reglerar instrumentet ska kräva att instrumentets kapitalbelopp permanent eller tillfälligt skrivs ned eller omvandlas till kärnprimärkapitalinstrument (t.ex. aktier) när institutets kärnprimärkapitalrelation understiger eller den högre nivå som institutet bestämt eller någon annan utlösande händelse som anges i de bestämmelser som reglerar instrumentet. Begreppet övriga primärkapitalinstrument bör definieras genom en hänvisning till de angivna bestämmelserna i tillsynsförord- ningen. Supplementärkapitalinstrument definieras som kapitalinstrument eller efterställda lån som uppfyller villkoren i artikel 63 i tillsyns- förordningen (artikel 2.1.73). I det supplementära kapitalet ingår bl.a. efterställda kapital- instrument eller efterställda lån som har en ursprunglig löptid och som uppfyller ytterligare ett antal förutsättningar. Dit hör bl.a. att de ska vara helt efterställda alla fordringar från prioriterade (non-subordinated) fordringsägare. Något krav på att instrumentet ska vara nedskrivnings- eller konverteringsbart finns dock inte. Även överkursfonder relaterade till sådana instrument ingår i supplementärkapitalet, liksom vissa i sammanhanget mindre intressanta poster. Begreppet supplementärkapitalinstrument bör definieras genom en hänvisning till de angivna bestämmelserna i tillsynsförord- ningen. Relevanta kapitalinstrument (tillämpliga kapitalinstrument) I artikel 2.1.74 definieras tillämpliga kapitalinstrument som övriga primärkapitalinstrument och supplementärkapitalinstrument vid tillämpningen av avdelning IV, kapitel IV avsnitt 5 och avdelning IV kapitel V. En motsvarande definition bör tas in i svensk rätt. Vi använder dock termen relevanta kapitalinstrument. Kvalificerade skulder är sådana skulder och kapitalinstrument som inte räknas som kärnprimärkapitalinstrument, övriga primärkapital- instrument eller supplementärkapitalinstrument för ett institut eller enhet som avses i artikel 1.1 b, c eller d och som inte är undan- tagna från tillämpningsområdet för skuldnedskrivningsverktyget enligt artikel 44.2. Den definitionen utvecklas närmare i avsnitt 15.5. I direktivet används även begreppet kärnprimärkapitalrelation. Någon definition av detta begrepp finns dock inte i artikel 2. Instituten får inte fritt välja mellan hur mycket kärnprimär- kapital, övrigt primärkapital eller supplementärkapital de ska ha. Av artikel 92 i tillsynsförordningen framgår att ett institut alltid ska uppfylla ett kapitalbaskrav som uppgår till av det sam- manlagda riskvägda exponeringsbeloppet för kreditrisk, marknads- risk och operativ risk. Av dessa ska vara kärnprimärkapital och det sammanlagda primära kapitalet (inklusive övrigt primärkapital) ska uppgå till . Till detta kommer s.k. kapitalbuffertkrav som ska täckas enbart med kärnprimärkapital. Eftersom alla institut – med undantag för små och medelstora värdepappersföretag som får undantas om de inte utgör ett hot mot den finansiella stabiliteten – ska ha en kapital- konserveringsbuffert, uppgår det totala kapitalkravet alltid minst till av det sammanlagda riskvägda exponerings- beloppet, av vilket kärnprimärkapitalet utgör . Det totala kapitalkravet beror emellertid på vilka övriga kapitalbuffertkrav som ställs. Till detta kommer individuella krav som kan ställas inom ramen för den särskilda processen för översyn och utvärdering (dvs. pelare 2-kravet). Kommitténs bedömning: Det behövs inte någon definition av extraordinärt offentligt finansiellt stöd. Skälen för kommitténs bedömning Bland annat om staten använder resolutionsreserven (se kapitel 21) för att ge stöd åt ett företag under resolution aktualiseras tillämpningen av statsstödsreglerna. Dessa regler kommer alltså att behöva beaktas när ett företag är i resolution. Det framgår också av flera bestämmelser i direktivet. Det finns också ett par definitioner med anknytning till statsstödsregelverket. För det första definieras begreppet extraordinärt offentligt finansiellt stöd som statligt stöd i den mening som avses i artikel 107.1 i EUF-fördraget, eller något annat offentligt finansiellt stöd på överstatlig nivå som skulle utgöra statligt stöd om det gavs på nationell nivå, vilket ges för att bevara eller återställa bärkraften, likviditeten eller solvensen hos ett institut eller en enhet som avses i artikel 1.1 b, c eller d eller en koncern vilken ett sådant institut eller en sådan enhet tillhör (artikel 2.1.28). För det andra definieras unionens regler om statligt stöd som den ram som fastställs genom artiklarna 107, 108 och 109 i EUF- fördraget samt förordningar och alla unionsrättsakter, inbegripet riktlinjer, meddelanden och tillkännagivanden, som utfärdats eller antagits med stöd av artikel 108.4 eller 109 i EUF-fördraget (artikel 2.1.53). Vi beskriver bestämmelserna om statligt stöd närmare i kapitel 3. Här nöjer vi med att konstatera att det inte behövs någon definition av begreppen. De talar för sig själv i de sammanhang som de förekommer. Kommitténs förslag: Kvalificerade insättningar är sådana insättningar som omfattas av insättningsgarantin. Garanterade insättningar är kvalificerade insättningar som inte överstiger den maximala ersättningsnivån för garantin, . Resolutionsdirektivet refererar på flera ställen till insättare enligt direktivet om insättningsgaranti och investerare enligt direktivet om investerarskydd. I detta avsnitt behandlas några definitioner med anknytning till dem. och rådet har antagit direktiv /49/EU om insättningsgarantisystem (omarbetning). Detta direktiv har ännu inte införlivats med svensk rätt. Våra lagförslag måste därför avse den nuvarande lagen (1995:1571) om insättningsgaranti. De nedan förslagna bestämmelserna kommer därför att behöva ses över i samband med införlivandet av insättningsgarantidirektiv. Skälen för kommitténs förslag Med insättningsgarantisystem avses enligt artikel 2.1.72 i resolutionsdirektivet ett av en medlemsstat infört och officiellt godkänt system för garanti av insättningar enligt artikel 4 insättningsgarantisystem. Det kan vara antingen a)insättningsgarantisystem som regleras genom lagstiftning, b)insättningsgarantisystem som regleras genom avtal och är officiellt erkända som insättningsgarantisystem i enlighet med artikel 4.2, eller c)institutionella skyddssystem som är officiellt erkända som insättningsgarantisystem i enlighet med artikel 4.2. Det svenska insättningsgarantisystemet är den insättningsgaranti som administreras av garantimyndigheten. Någon definition av insättningsgarantisystem föreslås dock inte i den nya lagen, efter- som det i bara finns ett system för insättningsgaranti. Som nämns kan ett institutionellt skyddssystem erkännas som insättningsgarantisystem. I artikel 2.1.8 definieras institutionellt skyddssystem som ett system som uppfyller kraven i artikel 113.7 i tillsynsförordningen. Det är samma definition som finns insättningsgarantidirektiv (artikel 2.1 b). Det finns inte några institutionella skyddssystem i och begreppet används inte i lagen. Någon definition av begreppet behöver därför inte införas. Skillnad mellan kvalificerade insättningar och garanterade insättningar Direktivet skiljer mellan garanterade insättningar (artikel 2.1.94) och kvalificerade insättningar (artikel 2.1.95). Båda begreppen definieras genom en hänvisning till motsvarande definitioner insättningsgarantidirektiv (artiklarna 2.1.4 och 2.1.5 i insätt- ningsgarantidirektivet). Kvalificerade insättningar definieras som kvalificerade insättningar enligt definitionen i artikel 2.1 c insättningsgaranti- direktiv. I insättningsgarantidirektivet definieras kvalificerade insätt- ningar som insättningar som inte är undantagna från skydd i enlig- het med artikel 5. I artikel 5 anges att följande inte ska omfattas av återbetalning från ett insättningsgarantisystem: a)Insättningar som andra kreditinstitut har gjort i eget namn och för egen räkning, om inte annat följer av artikel 7.3 i direktivet. b)Kapitalbas enligt definitionen i artikel 4.1.118 i tillsyns- förordningen. c)Insättningar som härrör från transaktioner i samband med vilka en brottmålsdom för tvättning av pengar har meddelats, enligt definitionen i artikel 1.2 i direktiv /60/EG. d)Insättningar gjorda av finansiella institut enligt definitionen i artikel 4.1.26 i tillsynsförordningen. e)Insättningar gjorda av värdepappersföretag enligt definitionen i artikel 4.1.1 i direktiv /39/EG. f)Insättningar vars kontohavare aldrig har identifierats enligt artikel 9.1 i och rådets direktiv /60/EG, när dessa blir indisponibla. g)Insättningar gjorda av sådana försäkringsföretag och åter- försäkringsföretag som avses i artikel 13.1–13.6 i Europa- parlamentets och rådets direktiv /138/EG. h Insättningar gjorda av företag för kollektiva investeringar. i)Insättningar gjorda av pensionsfonder. j)Insättningar gjorda av offentliga myndigheter. k)Skuldebrev som kreditinstitut har ställt ut och skulder enligt egna accepter eller egna växlar. Medlemsstaterna får dock säkerställa att följande omfattas upp till den garantinivå som fastställs i artikel 6.1: a)Innestående insättningar i små eller medelstora företags personliga pensionsförsäkringssystem eller tjänstepensionsplaner. b)Innestående insättningar från lokala myndigheter med en års- budget på högst . Medlemsstater får vidare föreskriva att insättningar som i enlighet med nationell rätt endast får frigöras till förmån för kreditinstitutet eller ett annat institut som har insättningen för att betala av ett lån avseende fast egendom är uteslutna från återbetalning från ett insättningsgarantisystem. Kvalificerade insättningar är alltså den typ av insättningar som får skydd av insättningsgarantidirektivet och de nationella bestäm- melser som införlivar det direktivet. Om hela insättningen faktiskt skyddas beror dock på hur stor den är. Det maximala ersätt- ningsbeloppet behandlas nedan under begreppet garanterade insätt- ningar. Begreppet kvalificerade insättningar behöver definieras i den nya lagen. insättningsgarantidirektiv är dock ännu inte införlivat med svensk rätt. Vi kan därför inte luta oss mot den bestämmelse som införlivar det direktivet. Vi föreslår i stället att kvalificerade insättningar definieras som sådana insättningar som omfattas av insättningsgarantin. Garanterade insättningar kan sägas vara en delmängd av de kvalificerade insättningarna. Om de kvalificerade insättningar är alla insättningar som får skydd av insättningsgarantin, är de garanterade insättningar kvalificerade insättningar som inte över- stiger ersättningsnivån för garantin, . En motsvarande definition av garanterade insättningar bör tas in i den nya lagen. Insättare definieras som en insättare enligt artikel 2.1.6 insättningsgarantidirektiv (artikel 2.1.104 i resolutionsdirektivet). I insättningsgarantidirektivet definieras insättare som kontohavaren eller, om det rör sig om ett gemensamt konto, var och en av de personer som är kontohavare. Som har nämnts i det föregående har insättnings- garantidirektiv ännu inte införlivats med svensk rätt. I avvaktan på att så sker bör begreppet insättare ges samma innebörd som i lagen (1995:1571) om insättningsgaranti, nämligen den som har en insättning (dvs. tillgodohavande som avser inlåning på konto) i ett institut). Någon definition av insättare föreslås dock inte. Med en investerare avses detsamma som i artikel 1.4 och rådets direktiv /9/EG om system för ersättning till investerare. Där definieras investerare som, varje person som har anförtrott ett värdepappersföretag pengar eller instrument i samband med en investeringstjänst. Investerar- skyddsdirektivet har införlivats i svensk rätt genom lagen (1999:158) om investerarskydd. Där definieras investerare som den som har anlitat ett värdepappersinstitut, ett fondbolag, ett förvaltningsbolag eller en svensk AIF-förvaltare för utförande av en investerings- tjänst eller den för vars räkning tjänsten utförs. Någon definition av investerare behövs inte. 5.15Ledningsorgan och verkställande ledning Kommitténs bedömning: De av resolutionsdirektivets bestäm- melser som rör ledningsorgan och verkställande ledning syftar primärt på styrelsen respektive den verkställande direktören, men en bedömning får göras i varje enskilt fall. Det bör i varje särskilt fall anges om det är styrelsen eller styrelsen och verkställande direktören som omfattas av respektive bestäm- melse. Skälen för kommitténs bedömning Begreppet ledningsorgan definieras i artikel 2.1.24 som ett led- ningsorgan enligt definitionen i artikel 3.1.7 i kapitaltäcknings- direktivet. Där definieras ett ledningsorgan som ett instituts organ som utses enligt den nationella lagstiftningen och som har befogenhet att fastställa institutets strategi, mål och allmänna inriktning och som kontrollerar och övervakar ledningens besluts- fattande och de personer som i praktiken leder institutets verksamhet. Den verkställande ledning definieras vidare som verkställande ledning enligt definitionen i artikel 3.1.9 i kapitaltäck- ningsdirektivet. Där definieras den verkställande ledningen som de fysiska personer som utövar verkställande funktioner vid ett institut och som är ansvariga och kan ställas till svars inför ledningsorganet för den dagliga ledningen av institutet. Med ledningsorgan avses enligt svensk rätt primärt styrelsen. Den verkställande ledningen motsvarar enligt svensk rätt den verkställande direktören. Det är samma bedömning som regeringen har gjort i samband med införlivandet av kapitaltäckningsdirektivet (prop. 2013/14:228 s. 166 f). Där konstaterar emellertid regeringen också att kapitaltäckningsdirektivet är utformat för att tillämpas inom EU där det finns mycket skiftande bolagsrättsliga traditioner. Det innebär att bestämmelserna om ledningsorgan i vissa fall får anses ta sikte på såväl styrelsen som den verkställande direktören. I enlighet med svensk lagstiftningstradition bör det därför enligt regeringen i varje särskilt fall anges om det är styrelsen eller styrelsen och verkställande direktören som omfattas av respektive bestämmelse. Enligt regeringen avses likaså med styrelsen respektive verkställande direktör inte ersättare för dessa såvida inte det särskilt anges. De ställningstagande som görs i prop. 2013/14:228 är relevanta även för de bedömningar som görs här. Även i detta betänkande bör det alltså i varje enskilt fall tas ställning till om begreppet led- ningsorgan med beaktande av svenska förhållanden ska inkludera även den verkställande direktören. och verk- ställande direktör bör användas i stället för termerna ledningsorgan och verkställande ledning. I det föregående har vi grupperat definitioner som hör ihop under gemensamma rubriker. Direktivet innehåller emellertid ytterligare ett antal definitionser som, i den mån de behöver analysera närmare, med fördel kan behandlas i sina sammanhang. I det följande anger vi vilka de är och i förekommande fall var de behandlas närmare. Äganderättsinstrument (artikel 2.1.61), se kapitlen 12–16. . Aktieägare (artikel 2.1.62). Central motpart (artikel 2.1.64). Derivat (artikel 2.1.65). Bankdag (artikel 2.1.81), se kapitel 10. Uppsägningsrätt (artikel 2.1.82), se kapitel 10. Koncernfinansieringsarrangemang (artikel 2.1.91), se kapitel 21. Rygg mot rygg transaktion (artikel 2.1.92). Koncerninterna garantier (artikel 2.1.93). Säkerställd obligation (artikel 2.1.96), se kapitlen 15 och 19. Avtal om finansiell äganderättsöverföring (artikel 2.1.97), se Nettningsavtal (artikel 2.1.98), se kapitel 19. Kvittningsavtal (artikel 2.1.99), se kapitel 19. Finansiella avtal (artikel 2.1.100), se kapitel 24. Mikroföretag samt små och medelstora företag (artikel 2.1.107), se kapitel 20. Reglerad marknad (artikel 2.1.108). De ändamål med resolution som direktivet innehåller finns i artikel 31. Ändamålen ska styra regelverkets utformning och tillämpning – t.ex. grunderna för att besluta om resolution och vilka resolutions- åtgärder som ska vidtas. I detta kapitel fokuserar kommittén framför allt på ändamålen i sig. Deras betydelse för utformningen och tillämpningen av specifika regler i direktivet återkommer vi till i senare delar av betänkandet när detta aktualiseras. Utgångspunkten för kommitténs förslag till genomförande är att det grundläggande syftet med resolution, och regelverket för detta, är att rekonstruera eller avveckla verksamhet på ett sätt som inte leder till betydande störningar och avbrott i samhällsviktig verksamhet. I ett resolutionsregelverk kan dock andra aspekter också behöva beaktas i utformningen av regelverket och sedermera i tillämpningen av detta regelverk. Exempelvis påverkar regelverket via förväntningarna om framtida krishantering företagens risk- tagande och därmed också riskerna för att framtida kriser. Vidare så regleras finansiell verksamhet även för att skydda kunder och den typen av aspekter kan också, i viss utsträckning, behöva beaktas vid resolution. Kommitténs förslag: Ändamålen med resolution, och förbe- redelser för resolution, är att