sou · H2B349 · 2014-06-27 00:00:00 — Enligt nationella samordnaren tyder mycket på att hälso- och sjukvården i större utsträckning bör anmäla oro till socialnämnden vid misstanke om barn som lever med våld.128 Lagstiftningen är tydlig och infördes dessutom möjligheter till uppföljning av orosanmälningar i 14 kap. 1 a och 1 b §§ social- tjänstlagen (SoL). Yrkesverksamma inom hälso- och sjukvården är skyldiga att genast anmäla till socialnämnden om de i sin verksamhet får kännedom om eller misstänker att ett barn far illa. Det behövs inga bevis, utan misstanke är tillräckligt. Denna skyldighet att anmäla gäller oavsett om polis eller någon annan part gör en orosanmälan. Läkare och annan sjukvårdspersonal 127Barnskyddsteamet på () och Barnskyddsteamet vid (). I finns förslag på att inrätta ett regionalt barnskyddsteam och i , och har visats intresse. 128Socialstyrelsen (2012), Anmälningar till om barn och unga – en undersökning om omfattning och regionala skillnader, s. 15. Lyssna på barnen och vidta åtgärder har alltså enligt lag inget utrymme att göra en egen bedömning, utan en anmälan till socialnämnden ska ske genast. För polis- anmälan finns ingen motsvarande skyldighet enligt lag, men personal inom hälso- och sjukvården bör polisanmäla misstanke om brott mot barn. Om en polisanmälan görs, måste således en anmälan till socialnämnden ske. har tagit fram ny handbok129 och vägledning130 till stöd för de yrkesverksamma inom hälso- och sjukvården. Enligt de nya föreskrifterna och allmänna råden om våld i nära relationer regleras även vilket ansvar vårdgivare har för att fastställa rutiner för hur anmälningsskyldigheten ska fullgöras.131 I vägledningen om barn som far illa eller riskerar att fara illa poängteras att hälso- och sjukvården kan polisanmäla misstänkta brott mot barn utan sekretesshinder och att det kan vara en fördel om anmälan till socialnämnden och polisanmälan görs samtidigt.132 Det finns således bra vägledning att tillgå för yrkesverksamma och ledningsansvariga. Representanter från hälso- och sjukvården beskriver för den nationella samordnaren att det i verksamheten inte sällan saknas rutiner för hur anmälan ska ske. En anmälan kan i princip upprättas för hand på ett papper som därefter faxas till . Detsamma gäller polisanmälan. På många håll i landet håller blanketter på att arbetas fram och detta goda arbete Enligt nationella samordnarens bedömning är det främsta pro- blemet att hälso- och sjukvården och inte samverkar i tillräckligt hög grad kring rutiner för anmälningsskyldigheten enligt 14 kap. 1 § SoL. Även om det finns rutiner utarbetade att anmälaren ska ringa till i akuta fall är det inte alltid att svarar. Inom flera kommuner finns inte socialjour tillgänglig dygnet runt, vilket riskerar att faxmeddelanden med orosanmälningar kan bli liggande. Så har varit fallet i några uppmärksammade fall där barn sedan har farit så pass illa att de avlidit till följd av våld. Det är självklart helt oacceptabelt. Hälso- och sjukvården och inom respektive kommun måste enligt nationella samordnaren gemensamt komma överens om rutiner och ansvariga kontaktpersoner. 129Socialstyrelsen (2014), Anmäla oro för barn. 130Socialstyrelsen (2013), Barn som far illa eller riskerar att fara illa. Se även (2014), Vägledning för barnhälsovården. 1318 kap. 2 § SOSFS 2014:4. 132Socialstyrelsen (2013), Barn som far illa eller riskerar att fara illa, s. 27. Lyssna på barnen och vidta åtgärder Bedömning: För barn och unga bör det finnas sammanhållna journaler med nationell åtkomst. Under sin uppväxt kommer ett barn i kontakt med flertalet vård- givare som för journal över barnet. På barnavårdscentraler (BVC) följs barn från födsel till skolålder och det erbjuds hälso- undersökningar och vaccinationer.133 Under ett barns skolgång tar elevhälsan vid som utöver att följa barnets längd och vikt även erbjuder hälsobesök (avsnitt 4.2.2). Forskning visar att avvikelser från ett barns tillväxtkurva kan vara en viktig signal på att barnet far illa eller har drabbats av sjukdom.134 BVC-journalerna följer dock inte per automatik med till elevhälsan, utan förutsätter ett samtycke från vårdnadshavarna. Vårdnadshavarna kan välja vilken information som ska skickas vidare. Ett barn kommer även i kontakt med andra delar av hälso- och sjukvården som till exempel husläkare, tandvård, barnakut, BUP, barnhabilitering. Varje vårdgivare ansvarar för sin patientjournal. Enligt patientdatalagen är sammanhållen journalföring möjligt, vilket innebär att hälso- och sjukvårdspersonal kan ta del av andra vårdgivares patientuppgifter.135 Det förutsätter dock ett samarbete och överenskommelser mellan vårdgivare. Patienten kan även mot- sätta sig sammanhållen journalföring eller spärra olika uppgifter. En vårdnadshavare får enligt 6 kap. 2 § fjärde stycket patientdatalagen inte spärra uppgifter i sitt barns journal. Syftet är öka förut- sättningarna för att upptäcka barn som far illa. Barnets skydds- intresse går före integritetsskyddet. I takt med ålder och mognad kan barnet dock själv spärra sina uppgifter.136 Nationella samordnaren anser att möjligheten till sammanhållen journalföring enligt patientdatalagen är en bra början, men det frivilliga systemet ställer till problem. Genom det fria vårdvalet finns numera många olika vårdgivare, såväl offentliga som privata. Många vårdgivare i landet tillämpar inte sammanhållen journal- föring. Det innebär att familjer med barn som lever med våld kan 133Se närmare (2014), Vägledning för barnhälsovården. Det finns också ett nationellt kvalitetsregister för barnhälsovård i , se / hittaregister/registerarkiv/barnhalsovard 134Gelander, L., m.fl. (2002), Barnets tillväxt speglar både hälsa och sjukdom, s. 162–164. 1356 kap. 1 § patientdatalagen (2008:355). 2007/08:126, s. 115. Lyssna på barnen och vidta åtgärder flytta mellan olika kommuner och skolor, neka samtycke till att journaler följer med barnet och därmed undgå upptäckt. Ett exempel där familjen flyttat är det uppmärksammade fallet med tioårige som avled 2006 i . För barn och unga bör behovet av skydd och möjligheten till upptäckt och förebyggande åtgärder stå över andra intressen, särskilt vid våld i nära relationer. Det borde därför finnas ett nationellt sammanhållet journalsystem för barn och unga som inte är frivilligt för vårdgivarna och som ger elektronisk och automatiserad tillgång till nödvändig information, till exempel ett barns tillväxtkurva eller tidigare frakturer. Nationella samordnaren anser att det tidigare arbetet med nationella som syftade just till detta eventuellt bör återupptas.137 Frågan berörs även i slutbetänkandet av Utredningen om rätt information i vård och omsorg, som redovisades i april 2014.138 4.7Rättsprocessen – barn som utsatts för våld 4.7.1Samordnarens iakttagelser i korthet Det finns mycket kunskap om vilka riskfaktorer som är relevanta för barn som är utsatta för våld i nära relationer, men ändå undersöks inte dessa barns situation närmare. Enligt polisens eget åtgärdskort för våld i nära relationer139 ska det till exempel dokumenteras utförligt om barn har bevittnat våld och mål- säganden ska tillfrågas om barn har bevittnat våld . Det står däremot inte något om att polisen ska fråga närvarande barn om barnet själv blivit utsatt för brott. När en polisanmälan har skett ska förhör med barnet som rekommendation ske , men flertalet polismyndig- heter har svårt att klara detta. Inte sällan saknas även en hot- och riskbedömning för barnet. Vid våld i nära relationer är det särskilt problematiskt när inte den misstänkte hinner höras som barnet. 137Det nationella har bedrivits med Kommuner och Landsting som huvudman. Det sista har det administrerats från i samverkan. Se närmare i samverkan (2011), Slutrapport, . 139Rikspolisstyrelsen (2012), Åtgärdskort brott i nära relationer. Lyssna på barnen och vidta åtgärder I de flesta delar av landet finns tillgång till barnahus med särskilt utbildade barnförhörsledare. Barnahus har på flera sätt förbättrat arbetet, men det finns problem. Barnen hämtas i förskola eller skola och körs ibland mycket långa sträckor till ett barnahus för förhör. Det händer att barn inte förstår att det är ett polis- förhör, att barn inte får information om att vårdnadshavarna kommer att underrättas efter förhöret eller att barn inte får ärliga svar om vad som kan hända med den misstänkte (ofta föräldern). Efter förhör är det inte ovanligt att barnet skickas tillbaka till förskola eller skola för att sedan gå hem till sina föräldrar som vanligt, utan att barnet eller familjen alltid får särskilt stöd. Nationella samordnaren har besökt barnahus och socialförvaltningar som har som rutin att socialsekreterare alltid följer med barnet hem till föräldrarna efter barnförhöret med en uppföljning per telefon . Hela familjen erbjuds krisstöd och informativa broschyrer finns utarbetade för berörda parter.140 På grund av bevissvårigheter är det vanligt att förundersökningen om brott mot barn i nära relationer läggs ned. Även om det finns en särskild företrädare utsedd för barnet är det inte givet att barnet informeras om att polisutredningen är nedlagd eller varför. För det fall åtal väcks finns en risk att åtalet blir liggande i väntan på rättegång, eftersom brott mot barn inte är prioriterade mål i domstolarna. Förslag: uppdras att ta fram en hot- och riskbedömningsmanual för barn som lever med våld. ska utveckla en särskild modell för barnkonsekvensanalyser inom polisens verksamhet. Polisen har stora möjligheter att upptäcka barn som lever med våld. I 3 § polislagen finns också krav på polisen att fortlöpande sam- arbeta med myndigheterna inom samt en erinran om skyldigheten att orosanmäla. I polisens i nära relationer uppmärksammas utredning av brott mot barn i ett 140 Rutinen beskrivs av barnahuset i . Även barnahuset i och har liknande rutiner. Lyssna på barnen och vidta åtgärder Med hänvisning till ska beslut som berör barn enligt handboken alltid föregås av en analys av vilka konsekvenser beslutet får för barnet.141 Nationella samordnarens erfarenheter är dessvärre att det ofta saknas ett barnperspektiv eller att barnen förbises. Det gäller framför allt barn som själva är utsatta för våld. Vid våld i nära relationer ska polisen ha ett tydligt barnperspektiv och som rutin fråga barn om det själv är utsatt, inte endast om barnet har bevittnat våld. En första åtgärd är att se över polisens åtgärdskort för brott i nära relationer142 samt . I avsnitt 6.2 behandlas behovet av att utveckla polisens arbete mot upprepat våld ytterligare. Det krävs varken medgivande av vårdnadshavarna eller särskild barnförhörskompetens för att ställa frågor till ett barn i syfte att utröna om det blivit utsatt för våld. En orosanmälan till social- nämnden är inte tillräckligt. Polisen bör även, vilket framgår av handboken, kontrollera hur många barn det finns i familjen och då till exempel inte utgå från att hbtq-personer är barnlösa.143 Det är även av vikt att utröna om vårdnaden är gemensam eller inte.144 Polisen ska även göra en särskild hot- och riskbedömning för varje barn som blir utsatt för våld i nära relationer.145 För när- varande saknas en särskild bedömningsmanual för barn.146 uppdras att ta fram en sådan manual. Tills dess bör polisen så långt möjligt använda sig av SARA-bedömningar och liknande. Det bör finnas tillräcklig kunskap om hot- och risk- bedömningar för barn i polisens brottsofferverksamhet. För att förverkliga innehållet i och stärka barnets rättigheter finns en nationell strategi.147 Vid alla statliga beslut som rör barn ska barnkonsekvensanalyser genom- 141Rikspolisstyrelsen (2009), Brott i nära relationer. , s. 72. 142I och , , finns exempel på åtgärdskort och checklistor för poliser vid ingripanden vid våld i nära relationer där barn uppmärksammas och inkluderas tydligt. 143Rikspolisstyrelsen (2009), Brott i nära relationer. , s. 21. 144Jfr Stiftelsen tio krav för att förbättra polisens arbete med brott i nära relationer där vikten av barnperspektiv betonas, /se/stiftelsen- tryggare-sverige/pressreleases/tio-krav-foer-att-foerbaettra-polisens-arbete-med-brott-i- naera-relation-893440 145Rikspolisstyrelsen (2009), Brott i nära relationer. , s. 58. 146Socialstyrelsen har gett ett forskningsuppdrag som leds av , professor i psykologi vid , att utveckla risk- och skyddsbedömningar för våldsutsatta barn inom . Se närmare /om-universitetet/aktuellt/ nyheter/eki/10979 1997/98:182 och prop. 2009/10:232. Lyssna på barnen och vidta åtgärder Många som arbetar med utsatta barn inom polisen är med- vetna om att barnkonsekvensanalyser ska göras, men det finns inte någon anvisning eller enhetlighet i hur sådana analyser ska utformas eller vad de ska resultera i.148 I en inspektionsrapport konstaterades att det av fem granskade polismyndigheter endast var polismyndig- heten i som hade en handbok eller styrdokument för barn- konsekvensanalyser.149 Enligt nationella samordnaren ska därför uppdras att utveckla en särskild modell för barnkonsekvensanalyser som ska gälla för all verksamhet inom polisen.150 är ett gott exempel där det tagits fram en handbok och webbutbildning för barnkonsekvensanalyser.151 4.7.3Barnförhör bör genomföras skyndsamt Bedömning: Förhör med barn som blivit utsatta för brott i nära relationer bör planeras och genomföras skyndsamt. Ett barnförhör ska som regel genomföras och tillsammans med åklagaren För att undvika att barnet påverkas av andra eller glömmer bort bör polisförhöret med barnet hållas . Ett ytterligare argument som framförts för snabbt förhör är att barnet ska kunna påbörja eventuell terapeutisk behandling. Förhör med barn bör därför enligt och gemensamma rekommendation hållas från beslutet om att inleda förundersökning. Undantagsvis kan barnförhöret hållas senare om det föreligger särskilda skäl.152 Åklagaren som är förundersökningsledare bör alltid vara med vid förhöret genom medhörning eller annan uppkoppling. Det bör finnas särskilda skäl för åklagarens eventuella frånvaro.153 148Rikspolisstyrelsen (2013), . 149Rikspolisstyrelsen (2009), Polismyndigheternas handläggning av ärenden om våld mot barn. 150Rikspolisstyrelsen har föreslagit motsvarande att handledning för polisens skyldigheter att göra barnkonsekvensanalyser ska utarbetas, se (2013), , s. 42 f. 151Svenska kyrkan (2013), i . 152Rikspolisstyrelsen (2009), Brott i nära relationer. , s. 77 och (2012), Handläggning av ärenden rörande övergrepp mot barn. , s. 23. 153Åklagarmyndigheten (2012), Handläggning av ärenden rörande övergrepp mot barn. , s. 23. Lyssna på barnen och vidta åtgärder Nationella samordnarens samlade bild är att huvudregeln om barn- förhör och kravet på åklagarens närvaro inte alltid uppfylls. Bilden stöds bland annat av () som i en studie visar att av landets åklagarkammare ibland håller tidsfristen och alltid eller . För åklagarens närvaro vid barnförhör uppger att de närvarar vid åtminstone ett av förhören eller nästan alltid.154 En utvärdering av barnahusen visar att nära hälften av dem har brister gällande främst åklagarens delaktighet vid barnförhör genom med- hörning.155 egna undersökningar ger liknande resul- tat156 och en ny handbok har därför tagits fram.157 BO har anfört att det bör införas en lagstadgad tidsgräns för hur det får gå mellan polisanmälan och första barnförhöret vid misstanke om brott mot barn.158 Skäl mot en lagstadgad tidsfrist för första barnförhöret En grundläggande förutsättning för en snabb och effektiv rätts- process är att barnförhör hålls . För barn som brottsoffer är rätten att komma till tals en av de viktigaste rättigheterna enligt , vilket i rättsprocessen sker genom förhöret. En utredning anser att det finns skäl att vara försiktig med att dels införa nya skyndsamhetsregler, dels att lagstifta om hur olika utredningsåtgärder får ta eftersom varje utredning är unik. En tidsfrist innebär även att resurser ska tas i anspråk för fristbevakning.159 Nationella samordnaren delar denna bedömning och menar att ytterligare skäl talar mot en lagstadgad tidsfrist. 154Barnombudsmannen (2012), Tid för rättvisa. En enkätstudie av åklagarkamrarnas handläggning av ärenden där barn misstänks vara utsatta för vålds- eller sexualbrott i nära relationer, s. 11 ff. 155Landberg, Å. och , C. G., (2013), Inuti ett barnahus. En kvalitetsgranskning av 23 svenska verksamheter, s. 44 f. 156Åklagarmyndigheten (2010), Tvångsmedelsanvändning och beslutsfrister m.m. vid vålds- och sexualbrott i nära relation och mot barn, s. 39 f. 157Åklagarmyndigheten (2012), Handläggning av ärenden rörande övergrepp av barn. 158Barnombudsmannen (2012), Tid för rättvisa. , s. 15. 159Ds 2013:30, s. 278 ff. Lyssna på barnen och vidta åtgärder måste planeras särskilt. Innan barnet förhörs måste omständig- heterna som legat till grund för anmälan klarläggas. Förhör bör därför inledningsvis hållas med vittnen som först fått del av barnets uppgifter. Vidare behövs information om barnets utvecklingsnivå, språkanvändning, levnadsförhållanden och familjerelationer från till exempelförskola, skola och socialtjänst.160 En särskild företrädare för barnet alternativt ett målsägandebiträde ska utses. Därtill ska barnet hämtas till förhör och plats utan att vara påverkad av sina föräldrar eller annan närstående. Vid längre sammanhängande skolledigheter överstigande som sommarlov och jullov vistas barnet huvudsakligen i hemmet. Eftersom polisen är skyldig att förklara för en vårdnadshavare varför barnet ska följa med på förhör, är det större risk för att barnet vid hämtningssituationen konfronteras eller påverkas negativt av sina närstående. Det i sin tur kan medföra att barnet inte berättar fritt vid förhöret. förekommer även att barn är bortresta längre än , vilket i sig försvårar en lagstiftad tidsgräns för första barnförhör. Ett barnförhör bör även planeras med ett tidsutrymme för misstankeförhör om den misstänkte är en närstående som bor tillsammans med barnet (avsnitt 4.7.4). I avsnitt 3.1 lämnar nationella samordnaren förslag på hur det operativa samarbetet mellan myndigheter ska förstärkas i syfte att effektivisera och samordna insatserna för de våldsutsatta. Vid misstanke om brott av närstående kan och ska inte social- tjänsten vänta på barnförhör innan hjälp och stöd sätts in. Principen om barnets bästa gäller alltid. Barnets behov av skydd kommer först. En snabb och noggrann planering av ett barnförhör är därför särskilt viktigt vid brott i nära relationer. Nationella samordnaren menar att den för polis och åklagare rekommenderade tidsgränsen är rimlig och kan uppfyllas i de flesta förundersökningar vid brott mot barn. Det är viktigt att ge utrymme åt professionerna att i varje enskilt fall bedöma hur bästa möjliga resultat ska uppnås. En lagstadgad tids- frist riskerar att leda till en målförskjutning161 i åklagarnas arbete och påverka det samlade resultatet negativt. 160Rikspolisstyrelsen (2009), Brott i nära relationer. , s. 82 f. och (2012), Handläggning av ärenden rörande övergrepp mot barn. , s. 22 f. 161Se till exempel Verket för förvaltningsutveckling (2007), Styrning för ökad effektivitet. Lyssna på barnen och vidta åtgärder 4.7.4Misstankeförhör bör samordnas med barnförhör Bedömning: Vid brott mot barn bör förhör med skäligen misstänkt alltid hållas. Förhör med skäligen misstänkt som är närstående och bor tillsammans med barnet bör hållas som barnförhöret om det inte finns särskilda skäl. Förhör med misstänkt hålls inte alltid Enligt undersökningar av ()162 och Åklagarmyndigheten163 hålls inte alltid förhör med den misstänkte vid brott i nära relationer trots att så ska ske.164 Det kan tyckas som ett slöseri med resurser att höra en misstänkt i ett ärende där åklagaren gör bedömningen efter målsägandeförhör att förut- sättningarna för ett åtal är svåra att uppnå. Vid denna bedömning ska dock övervägas möjligheten att den misstänkte i förhöret erkänner hela eller delar av brottsligheten. Den misstänkte kan även lämna andra uppgifter som för utredningen vidare på annat sätt. Underlåtenheten leder till flera negativa aspekter. Målsäganden, som är särskilt utsatt när den misstänkte är en närstående, kan få upp- fattningen att polis och åklagare inte tror på dennes uppgifter och att inget händer vid en polisanmälan. Förtroendet för rättsväsendet och rättsprocessen försämras. Den misstänkte kan på motsvarande sätt få uppfattningen att samhället inte ser så allvarligt på våld i nära relationer och att han eller hon kan fortsätta med sina brottsliga gärningar straffritt. Med hänsyn till att våld i nära relationer inte särskilt har undantagits i de generella bestämmelserna om förundersökning, försvåras möjligheterna att införa uttryckligt lagkrav på att förhör med misstänkt i dessa fall alltid ska ske. Frågan är om misstanke- förhör vid brott mot barn i vart fall bör särregleras. För förhör med barn finns redan särskild reglering om hur förhöret ska planeras och verkställas och att förhörsledaren bör vara särskilt kom- 162Barnombudsmannen (2012), Tid för rättvisa, s. 21. 163Åklagarmyndigheten (2010), Tvångsmedelsanvändning och beslutsfrister m.m. vid vålds- och sexualbrott i nära relation och mot barn, s. 48. 164Rikspolisstyrelsen (2009), Brott i nära relationer. , s. 44, (2012), Handläggning av ärenden rörande övergrepp mot barn. , s. 39 och (2012), Handläggning av fridskränkningsbrotten. , s. 26. Lyssna på barnen och vidta åtgärder petent,165 vilket är ett resultat av att barnets bästa alltid ska sättas i centrum. BO har föreslagit att regeringen bör initiera en utredning angående möjligheten att lagstifta om att alltid höra den som är skäligen misstänkt i brott mot barn innan förundersökningen läggs ned.166 Nationella samordnaren välkomnar en sådan närmare granskning, eftersom skälen för att höra en skäligen misstänkt är särskilt starka vad gäller brott mot barn. Det finns vid brott mot barn ingen tidsfrist för förhör med miss- tänkt som inte är frihetsberövad, annat än att den totala utrednings- fristen inte får överstiga . I handböckerna för polis och åklagare finns, till skillnad från första barnförhöret, inte några rekommendationer för när misstänkt ska höras endast att så ska ske. De gemensamma nationella riktlinjerna för barnahus berör inte heller frågan om tidpunkten för förhör med misstänkt.167 Vid brott mot barn föreligger ofta risk för fortsatt brottslighet (recedivfara) och risk för att den misstänkte genom att undanröja bevis eller på något annat sätt försvårar sakens utredning (kollusionsfara). Detta är skäl för att frihetsberöva en person som på sannolika skäl är misstänkt för brott med fängelse i straffskalan.168 Om en misstänkt bor tillsammans med ett brotts- utsatt barn finns således starka skäl att regelmässigt överväga användning av tvångsmedel.169 Utöver anhållande och häktning är hämtning till förhör ett viktigt verktyg, särskilt om anmälan inte sker i nära anslutning till brottet, vilket ofta är fallet vid brott mot barn. Även om den misstänkte redan underrättats av socialnämnden om att det finns brottsmisstankar och att en polisanmälan kommer att göras, så bör åklagaren enligt handboken regelmässigt överväga att hämta misstänkt till förhör efter att barnförhör hållits.170 16517 § förundersökningskungörelsen (1947:948). 166Barnombudsmannen (2012), Tid för rättvisa, s. 6. 167Rikspolisstyrelsen (2009), Delredovisning av regeringsuppdrag avseende gemensamma nationella riktlinjer kring barn som misstänks vara utsatta för brott och kriterier för landets barnahus. 16824 kap. 1 § (1942:740). 169Att den misstänkte frihetsberövas genom anhållande är en av fyra framgångsfaktorer för högre lagföringsandel, se (2012), Metodutveckling av arbetet med vålds- och sexualbrott i nära relation och mot barn, s. 6. 170Åklagarmyndigheten (2012), Handläggning av ärenden rörande övergrepp mot barn. , s. 34. Lyssna på barnen och vidta åtgärder De flesta av barnahusen och familjevåldsenheterna inom polisen försöker hålla förhör med misstänkt som barnförhöret. Flera lyckas med detta genom väl fungerande planering och rutiner, men resultaten varierar.