sou · H2B349 · 2014-06-27 00:00:00 — En dryg tredjedel hade misstänkts för minst fem brott mot person. Brottsmisstankarna avser både brott mot den person som ansökt om kontaktförbud som mot andra. En studie från Brå visar att efter beslutet om kontaktförbud hade av förövarna blivit misstänkt för ett nytt brott mot person.27 Att våld i nära relationer är mycket vanligt bland brottsbelastade personer visar också en studie bland drygt 3 000 klienter som lämnade Kriminalvården . Nästan var tionde klient hade dömts för brott i nära relationer (exklusive våld mot barn) under den senaste femårsperioden.28 Till nationella samordnaren har många gärningsmän som gått i behandling under fängelsevistelsen framfört att det finns ett stort behov av att kriminalvårdens behandlingsprogram följs upp av fri- vården för fortsatta insatser. 25Denna information skulle till exempel kunna finnas tillgänglig på polisens intranät. 26Brå (2007), Besöksförbud – de berörda och deras erfarenheter. 27Brå (2003), Besöksförbud – en utvärdering av lagen och dess tillämpning. 28Kriminalvården (2013), Klientkartläggning 2013 – Ett regeringsuppdrag En presentation av bakgrundsfaktorer hos klienter. Sätt fokus på våldsutövaren Polisen har med andra ord ofta kontakter med män som miss- tänks för våld i nära relationer i nya ärenden. De kontakterna torde vara ganska återkommande. Det framstår dock som oklart i vilken utsträckning polisen använder de nya brottsmisstankarna som ett sätt att försöka påverka och motivera männen som begått brott i nära relationer. Enligt nationella samordnaren skulle polisen kunna identifiera män som misstänkts för våld i nära relationer när dessa begår våldsbrott mot andra personer. Följ upp anmälda fall Som framgår av avsnitt 6.1 är våld i nära relationer ett upprepnings- brott. En viktig del i ett underrättelsebaserat arbetssätt är att kartlägga dem som är upprepat utsatta, bedöma risken att de utsätts för fortsatt eller grovt våld samt att vidta riktade åtgärder för dem. lyfter fram arbetet mot upprepad utsatthet som en central del av polisens arbete mot våld i nära relationer, men genomslaget har inte varit så stort.29 Det verkar bero på osäkerhet om hur begreppet upprepad utsatthet ska definieras. Det saknas också teknikstöd, som automatiska markeringar i data- systemet, som visar att det är fråga om ett upprepat brott.30 Alla sökningar i det nuvarande datasystemet RAR måste göras manuellt. Det finns i och för sig inga hinder att personal som handlägger ärendena gör regelmässiga slagningar på brottsutsatta som anmält brott som är vanligt förekommande vid våld i nära relationer. Med en samlad polismyndighet blir det enklare för handläggaren att göra en sökning över hela landet för att hitta eventuella brott som anmälts i andra län. En Brå-utvärdering av polisens arbete med riskanalyser visar att de vanligaste insatserna som vidtas i de fall där det finns en risk för upprepat våld är utdelning av larmtelefon, ansökan om kontaktför- bud och rondering med hundpatruller vid utsatta kvinnors bostäder.31 29Upprepad utsatthet har under ett flertal år varit omnämnt som en önskvärd strategi för polisens arbete mot våld i nära relationer i de årliga s.k. planeringsförutsättningarna. 30Rikspolisstyrelsen (2012), Inspektion av polismyndigheternas hantering av det lokala personsäkerhetsarbetet. 31Brå (2010), Strukturerad riskanalys vid våld mot närstående. En lägesbeskrivning av polisens arbete. Sätt fokus på våldsutövaren Nationella samordnaren instämmer i slutsats att det trots svårigheterna borde gå att utveckla arbetet mot upp- repad utsatthet. lyfter också fram att upprepad utsatthet kan användas för att utvärdera kvaliteten och förekom- mande brister i polisens arbete. Utifrån sådana uppföljningar skulle polisen kunna identifiera vilka skyddsåtgärder som sattes in och varför de inte gav ett tillräckligt skydd. Kartläggning och uppfölj- ning av upprepad utsatthet har också förutsättningar att bli utgångspunkt för arbetet i de operativa arbetsgrupperna som före- slås i avsnitt 3.1.2. Arbeta aktivare med kontaktförbuden och följ upp överträdelser Precis som en polisanmälan innebär att polisen får en ingång i att arbeta brottsförebyggande, i relation till både offer och förövare, kan ett kontaktförbud användas på detta sätt. Fördelen med att ha kontaktförbuden som en utgångspunkt för en förebyggande ansats är att det i regel handlar om misstänkta våldsbrott där det finns antingen aktuella lagföringar eller konkreta brottsmisstankar som polis och åklagare arbetar med. Ärenden med ett utfärdat kontakt- förbud fångar därför ofta in de fall där det handlar om upprepade brott och där hotbilden är högre. Det är oklart i vilken utsträckning polisen arbetar aktivt med kontaktförbuden. En utvärdering från Brå visar att av dem som beviljats ett kontaktförbud har inte blivit kontaktade av polisen efter beslutet. Andelen var lika stor oavsett om de skyddade anmält överträdelser eller inte. Bland de som anmält överträdelser var det också bara en tredjedel som fick erbjudande om ytterligare hjälp eller skydd från polisen.32 En senare studie från Brå visade att av nio undersökta polismyndigheter var det bara fyra som rutin- mässigt följde upp samtliga kontaktförbud.33 finns rikt- linjer från för polisens arbete med kontakt- förbud. Polisen skulle tillsammans med , andra myndig- heter och idéburna organisationer som deltar i den operativa arbetsgruppen kunna utveckla stöd- och skyddsåtgärderna för de 32Brå (2007), Besöksförbud. De berörda och deras erfarenheter. 33Brå (2010), Upprepad utsatthet för våld. Polisens och arbete i nio län. Sätt fokus på våldsutövaren som skyddas av ett kontaktförbud. De åtgärder som vidtas kan dokumenteras och följas upp i den individuella handlingsplanen. Med de skärpta påföljder för överträdelser mot kontaktförbud som den nationella samordnaren föreslår (avsnitt 6.9.1), finns större möjligheter för polis och åklagare att agera mot gärningsmän som begår upprepade brott mot personer som ska skyddas av ett kontaktförbud. Kring kontaktförbuden är det extra viktigt att polis och social- tjänst utvecklar sina samarbetsformer. Ofta får inte reda på att ett kontaktförbud har utfärdats mot en våldsutövare, när den våldsutsatta är aktuell hos . Åklagare och domstolar som beslutar om kontaktförbud är skyldiga att underrätta socialnämnden om de som berörs av ett kontaktförbud har gemensamma barn eller kontaktförbudet avser gemensam bostad. Polisen är dessutom skyldig att underrätta om förhållanden som bör föranleda någon åtgärd av dem. Därmed borde i allmänhet kunna få underrättelser om alla barn som berörs av ett kontaktförbud, oavsett om de är parternas gemensamma barn eller inte. För att säkerställa att får information om barn som berörs av ett kontaktförbud föreslår den nationella samordnaren en förordningsändring kring detta (se avsnitt 4.8.2). Nationella samordnaren har vid ett flertal studiebesök kunnat konstatera att samverkan i många fall inte är tillräcklig kring kontaktförbuden. Den iakttagelsen stöds av en utredning från Brå som visar att bara en femtedel av dem som fått ett beviljat kontakt- förbud och har barn har varit i kontakt med socialtjänsten.34 För att arbeta mer aktivt utifrån kontaktförbuden skulle polisen också kunna utveckla fler offensiva åtgärder mot förövaren. Det är även något som har lyfts fram av , som räknar upp kontaktförbud, klargörandesamtal och övervakning som exempel på offensiva åtgärder.35 Klargörandesamtal är när polisen har ett samtal med den som belagts med kontaktförbud om innebörden av 34Brå (2007), Besöksförbud. De berörda och deras erfarenheter. 35Rikspolisstyrelsen (2010), Riktlinjer för kontaktförbud. Polisens ansvar gällande kontaktförbud. Sätt fokus på våldsutövaren förbudet och konsekvenserna av en överträdelse. Med övervakning avses att polisen övervakar den som har belagts med kontaktförbud, till exempel i samband med frigivningen från fängelse eller efter att nya hot har framförts. Nationella samordnaren instämmer i detta och menar att här borde polisen överväga ytterligare alternativ. Utländska exempel finns kring hur polisen kan arbeta i detta avseende. Polisen i har gjort försök med hembesök hos våldsutsatta samt oanmälda besök hemma hos misstänkta förövare i anslutning till att brottet anmälts. Besöket har inte haft något stöd genom tvångsmedel, utan polisen frågade om de fick prata med den misstänkte. Ett annat exempel på mer offensiva metoder praktiseras av poli- sen i som har inrättat särskilda polisenheter mot rela- tionsvåld.36 Tre större enheter och fjorton lokala enheter har startats. Grupperna har ett offensivt arbetssätt som påminner om arbetsmetoderna som används mot organiserad brottslighet. Mål- gruppen är de förövare som bedöms utgöra ett stort hot mot vissa våldsutsatta. Gruppen arbetar i stor utsträckning i yttre tjänst. I det offensiva arbetssättet ingår att aktivt bekämpa alla typer av brott som de misstänkta kan tänkas begå, till exempel narkotikabrott, gängrelaterad brottslighet eller trafikbrott. Polisen söker upp de misstänkta personerna för att se till att de följer beslutade kontakt- förbud. Utöver det samverkar gruppen med andra myndigheter i multi-disciplinära arbetsgrupper. Även har i en inspektion lyft fram att det finns möjlighet att utveckla polisens förebyggande arbete för hotade brottsoffer.37 Enligt inspektionen används offensiva åtgärder i mycket begränsad omfattning. Ett problem anses vara att den rättsliga grunden för polisen att arbeta med offensiva åtgärder är oklar. Enligt inspektionen bör det därför klarläggas vilka arbets- metoder som är godtagbara för polisen inom ramen för gällande lagstiftning. Nationella samordnaren delar denna bedömning. 36Her Majestys Inspectorate of Constabulary (2014), Everyones business: Improving the response to domestic abuse. 37Rikspolisstyrelsen (2012), Inspektion av polismyndigheternas hantering av det lokala personsäkerhetsarbetet. Sätt fokus på våldsutövaren Nationella samordnaren bedömer att det finns goda möjligheter att utveckla polisens brottsförebyggande arbete mot våld i nära relat- ioner. granskningar av polisens brottsförebyggande arbete har också lyft fram att det finns en brist på ett systematiskt arbets- sätt. menar att polisen inte lever upp till kravet på ett problemorienterat och kunskapsbaserat arbetssätt.38 Förkla- ringar till det är att det finns relativt lite kunskap om effektiva arbetsmetoder, att problemanalyserna i planlagda insatser är otillräckliga och att det är svårt att följa upp arbetet på grund av bristande dokumentation. lyfter också fram flera problem i polisens samverkan med andra myndigheter i det brottsförebyggande arbetet. Rollfördelningen i samverkan är ofta oklar och arbetet genomförs utan närmare planering. De granskningar som har gjorts av Brå om polisens formella samverkan med andra myndigheter, visar att våld i nära relationer har varit ett ovanligt område i exempelvis de samverkansavtal som finns mellan polis och kommun i de flesta kommuner.39 Enligt nationella samordnaren kan den bristande samverkan med andra verksamheter i det brottsförebyggande arbetet ses både som en del av problemet och som en del av lösningen när det gäller att förbättra polisens förebyggande arbete mot våld i nära relat- ioner. Flera av de förslag som lyfts fram i detta avsnitt handlar om åtgärder som polisen, , hälso- och sjukvården med flera skulle kunna genomföra effektivare i en samverkansmodell. På så sätt hänger förslagen nära samman med förslagen om en operativ arbetsgrupp, individuella handlingsplaner, utpekad lots i social- tjänsten för våldsutsatta personer (avsnitt 3.1.2) samt förändringen av sekretesslagen (3.3.2). I tabell 6.1 ges exempel på en checklista som skulle kunna användas för de åtgärder som den operativa arbetsgruppen tar med i den individuella handlingsplanen. (2010), Polisens brottsförebyggande arbete – har ambitionerna nåtts? Enligt uppgifter från Brå till den nationella samordnaren ingick våld i nära relationer i cirka en fjärdedel av de 200 samverkansavtal som Brå granskat. Sätt fokus på våldsutövaren Tabell 6.1 Förslag till checklista för att förebygga upprepad utsatthet -Skjutsa våldsutsatta till sjukhus/vårdcentral -Motiverande samtal i arrest, häkte och vid förhör med misstänkt Gör hembesök (i nära anslutning Motivera fortsatt deltagande i utredning Följa upp kontaktförbud/överträdelser Prata med grannar (om den utsatte -Lotsa gärningsmän vidare till stödinsatser mot aggressivitet, missbruk m.m. -Uppmärksamma barns situation -Följ upp relationsvåldet vid andra brottsmisstankar -Följ upp överträdelser av kontaktförbud direkt, meddela om överträdelser -Utveckla de offensiva arbetsmetoderna mot förövare. 6.3Erbjud våldsutövare tillfälligt boende Förslag: Kommunerna bör erbjuda tillfälligt boende i första hand till våldsutövare, när personer kan bo tillsammans. När en våldsutsatt person för sin trygghets skull inte längre vill bo tillsammans med våldsutövaren bör i första hand erbjuda våldsutövaren tillfälligt boende. Polis och åklagare bör också när det finns tillräckliga skäl i större utsträckning än nu anhålla och häkta våldsutövare för att skydda de brottsutsatta. Våldsutsatta vuxna och barn bör få bo kvar i bostaden för att kunna behålla sitt sociala liv och sin invanda miljö. De våldsutsatta ska inte behöva bryta upp från vänner, bekanta, lekkamrater, förskola eller skola. Det bör vara våldsutövaren som drabbas av den negativa konsekvensen av sitt handlade att behöva flytta. Om en våldsutsatt person har en funktionsnedsättning och har fått bostaden handi- kappanpassad, är en flyttning extra påfrestande. Sätt fokus på våldsutövaren En förutsättning för att de våldsutsatta ska bo kvar i bostaden måste vara att risken bedöms som liten att våldsutövaren då fort- sätter att utsätta dem för våld. Eventuellt kan våldsutövaren också meddelas kontaktförbud (se även avsnitt 6.9.2 om längre giltighets- tid för kontaktförbud avseende gemensam bostad). Det är mycket sällsynt att våldsutövare erbjuds tillfälligt boende. Det förekommer i och , och har tidigare förekommit i . I driver sociala resursförvaltningen boende med fyra lägenheter, dit våldsutövare som har barn i hemmet kan flytta och stanna . De måste förbinda sig att inte besöka familjen och att inleda behandling för att bryta med sitt våldsbeteende. De får också en kontaktperson. Partnern och barnen erbjuds stödsamtal enskilt eller i grupp. De fyra platserna har haft ungefär 50 procents beläggning. Ansvariga bedömer att beläggningen skulle kunna vara högre, men att socialsekreterare av tradition ofta i första hand erbjuder de våldsutsatta skyddat boende. I finns en lägenhet med två platser, som har varit belagda av tiden. Boendet är inte före- nat med krav på behandling och det är ganska sällsynt att de boende får annat stöd av . I användes två lägenheter under för ändamålet. Ett tiotal män erbjöds att bo där, varav tre accepterade erbjudandet. Några accepterade inte villkoret att gå i behandling och andra avböjde för att de inte ville skiljas från familjen eller inte ville förlora besittningsrätten till bostaden. Liksom i fanns det också en ovana vid arbetssättet hos socialsekreterarna. De erbjöd inte alltid insatsen, trots att den skulle kunna ha varit lämplig. Nationella samordnaren anser att kommunerna i första hand ska undersöka lämpligheten av att erbjuda tillfälligt boende till vålds- utövaren. En förutsättning är att risken för fortsatt våld bedöms som låg och att den våldsutsatta inte motsätter sig det. Kommunen bör förena erbjudandet med motiverande samtal för att förmå våldsutövaren att ta emot hjälp för att bryta sitt brottsliga beteende. I avsnitt 6.7 föreslås att socialnämndens ansvar att erbjuda våldsutövare stöd och hjälp att förändra sitt beteende ska uttalas i socialtjänstlagen. Här skulle en individuell handlingsplan kunna upprättas inom den operativa arbetsgruppen och flera insatser planeras för att bryta våldet och förebygga upprepad utsatthet. Sätt fokus på våldsutövaren 6.4Utveckla behandlingen av våldsutövare Förslag: ska undersöka förutsättningarna för att differentiera behandlingsutbudet efter behoven hos olika grup- per av våldsutövare. Bristande kunskap om resultat av behandling Det finns inte mycket kunskap om vilka resultat behandling av våldsutövare leder till. En rimlig slutsats är dock att behandlings- metoderna kan utvecklas vidare. Det finns en handfull översikter, som väger samman resultat från flera olika utvärderingar av behandlingsmetoder för vålds- utövare.40 Slutsatserna skiftar från att behandlingsmetoderna har mycket begränsade effekter till att forskningen är behäftad med sådana metodologiska begränsningar att det inte går att dra några säkra slutsatser om effekterna. Slutsatsen om forskningens metod- problem är den vanligaste. Översikterna handlar i huvudsak om behandling enligt Duluthmodellen och kognitiv beteendeterapi, som har många likheter med varandra och kan vara svåra att skilja åt. Den svenska kriminalvården använder en variant av Duluthmodellen som har utvecklats i och och kallas Integrated Domestic Abuse Programme (IDAP). Programmet är inriktat på att våldsutövarna ska lära sig vad som är våldets orsaker, funktioner och konsekvenser, som de ska lära sig alter- beteenden. och frivilligorganisationer använder ofta den norska metoden Alternativ till våld (ATV), som också har gemensamma drag med kognitiv beteendeterapi. Ett viktigt inslag i ATV är en detaljerad analys av enskilda händelser där våldsutövaren har använt våld, vilket ska ge honom eller henne insikt om vad som behövs för att inte använda våld i fortsättningen. m.fl. (2004), A meta-analytic review of domestic violence treatment; Feder L. m.fl. (2008), Court-mandated interventions for individuals convicted of domestic violence; Smedslund G. m.fl. (2011), Cognitive behavioural therapy for men who physically abuse their female partner; Akoensi T.D. m.fl. (2012), Domestic violence perpertrator programs in Europe. Part II: A systematic review of the state of evidence; Arias E. m.fl. (2013), Batterer inter- ventions programs: A meta-analytic review of effectiveness; . m.fl. (2013), The effectiveness of intervention programs for perpetrators and victims of intimate partner violence. Sätt fokus på våldsutövaren Kriminalvården har utvärderat sin behandling enligt IDAP.41 Män som hade gått i behandling följdes upp efter i genomsnitt och jämfördes med en kontrollgrupp utan behandling. I båda grupperna hade då återfallit i relationsbrott. Av dem som påbörjade behandlingen var det som också slutförde den. När jämförelsen i stället gjordes mellan den gruppen och män som inte hade behandlats, fanns det en tendens till skillnad som var till behandlingens fördel. Den var dock inte statistiskt signifikant. ATV och andra metoder som används i har utvär- derats av Socialstyrelsen.42 Fysiskt och psykiskt våld, psykisk ohälsa och missbruk hos våldsutövarna hade minskat efter behandlingens början. Det fanns inga skillnader mellan dem som hade fått behandling enligt olika metoder, men inte heller mellan dem som hade genomfört behandlingen och den stora grupp som hade avbrutit den (). Det gick inte att göra jämförelser med våldsutövare som inte hade fått behandling, och då kunde resultaten inte avgöra om förbättringarna berodde på behandlingen eller skulle ha inträffat ändå. Det är rimligt att anta att behandlingsmetoderna kan utvecklas vidare. En väg att gå, som har föreslagits av flera forskare, är att differentiera behandlingsmetoderna efter behoven hos olika grupper av våldsutövare.43 Finns kliniskt relevanta skillnader mellan våldsutövare? Allt våld är inte likadant och alla våldsutövare är inte lika. Frågan är om det finns skillnader som är kliniskt relevanta och som kan motivera skillnader i terapeutiskt tillvägagångssätt. Det har gjorts försök att skilja på olika typer av våld i nära relationer och olika typer av våldsutövare. En vanlig distinktion som beskrivs på olika sätt är den mellan planerat och oplanerat våld, instrumentellt och expressivt våld eller proaktivt och reaktivt våld. Den första typen av våld fungerar som medel för att uppnå ett mål. 41Kriminalvården (2011), Behandlingsprogrammet IDAP i Kriminalvården. Utvärdering av återfall i brott för programdeltagare 2004-2007. 42Socialstyrelsen (2010), Behandling av män som utövar våld i nära relationer – en utvärdering. 43Två exempel är , E. (2011), The rehabilitation of partner-violent men och , M. (2008) som refereras i det följande. Sätt fokus på våldsutövaren Den andra typen är inte målinriktad utan utlöses av starka, negativa känslor. Den amerikanske sociologen har utvecklat en typologi för fysiskt våld i nära relationer, där den grundläggande distinktionen görs mellan våld som är en del av en strategi för att uppnå kontroll över den andra och våld som inte ingår i en sådan strategi utan är ett uttryck för ilska. I direkt översättning kallar han den första typen intimterrorism och den andra typen situations- bundet parvåld.44 Det kan finnas andra benämningar som är lämpli- gare på svenska. Intimterrorismen definieras av att den är förenad med flera andra medel för att uppnå dominans och kontroll, till exempel att över- vaka partnern och hålla sig informerad om var hon är, att begränsa hennes vistelse utanför hemmet, att kräva olika former av hushålls- arbete, att lägga beslag på familjens inkomster, att förstöra och förhindra andra sociala relationer, att förbjuda utbildning och yrkesarbete, att kritisera, nedvärdera och förödmjuka och att hota och skrämma. I en mindre undersökning hade av kvinnor som nåddes via kvinnojourer utsatts för intimterrorism. Bland våldsutsatta kvinnor som nåddes via flygblad och på andra sätt var det bara 14 procent.45 menar att de flesta kvinnor i skyddade boenden har utsatts för intimterrorism, och att offer för intimterrorism är underrepresenterade i allmänna befolknings- undersökningar på grund av den kontroll de är utsatta för. Situationsbundet parvåld är ändå den vanligaste formen av våld i nära relationer. Intimterrorism utövas enligt nästan bara av män, brukar eskalera och leder ofta till allvarliga fysiska skador. Andra följder för offret är låg självkänsla, rädsla, ångest, depression och post- traumatiskt stressyndrom. 44Johnsons begrepp är intimate terrorism resp. situational couple violence, se . (2008), A typology of domestic violence. Intimate terrorism, violent resistance, and situational couple violence. 45Föreläsning av vid Mottagningen mot våld i nära relationer i . Sätt fokus på våldsutövaren Två typer av intimterrorister Med hjälp av en annan typologi skiljer på två typer av utövare av intimterrorism.46 Den första typen, den beroende, är känslomässigt starkt beroende av partnern och blir lätt svartsjuk. Den är med ord besatt av partnern och håller desperat fast vid henne. Den andra typen, de antisociala, är inte särskilt beroende. De har antisociala personlighetsdrag, vilket betyder att de har svårt att känna empati med andra och svårt att känna skuld för egna handlingar. De använder våld för att få sin vilja igenom både i familjen och i andra sammanhang. Gemensamt för båda typerna av våldsutövare är att de har kvinnofientliga attityder och traditionella föreställningar om mäns och kvinnors roller. Den andra typen av våld, det situationsbundna parvåldet, har inte sin grund i den ena partens strävan efter kontroll utan i konflikter som övergår i gräl, som i sin tur övergår i fysiskt våld. Det har mindre samband med föreställningar om genus och särskilda per- sonlighetsdrag och mer med dålig kommunikations- och argu- mentationsförmåga och kanske också med bristande närhet i relat- ionen. Det finns stor variation i hur ofta det situationsbundna par- våldet utövas och i hur allvarligt det är. Även det kan leda till all- varliga skador, men inte lika ofta. Det utövas oftare av båda parter i en relation. I sina allvarligare former utövas det dock mest av män.