sou · H2B335 · 2014-06-04 00:00:00 — Genom en omdefiniering av tillståndsplikten för vattenverksamhet, där regeringen bemyndigas att i förordning föreskriva vilka verksamheter som kräver tillstånd respektive anmälan och en uppräkning av dessa i förordningstext eller till sådan bifogad lista skulle förutsättningarna för tillståndsprövning av vattenverksamhet ändras i grunden och anpassas till vad som gäller för miljöfarlig verksamhet. Allt som inte är uppräknat kräver varken tillstånd eller anmälan, om inte annat är särskilt föreskrivet eller efter särskilt föreläggande. På så sätt skulle det bli tydligare vad som kräver tillstånd. upplevs definitionen delvis som otydlig och det är svårt för en verksamhetsutövare att säkert veta vad som omfattas av undantagen, framförallt 11 kap. . Detta är ett rättssäkerhets- problem, eftersom det är förenat med straffansvar för en verksam- hetsutövare att påbörja en verksamhet eller vidta en åtgärd som omfattas av anmälnings- eller tillståndsplikten, se 29 kap. 4 § MB. 8 SOU 2003:124 s. 185. Överväganden och förslag avseende tillståndsprövning m.m. Risken med att ange vad som är prövnings- och anmälnings- pliktigt är att sådan verksamhet eller åtgärder som inte är angivna kan falla mellan stolarna. En sådan risk kan minskas genom att tillsynsmyndigheten får möjlighet att i enskilda fall förelägga om tillstånds- eller anmälningsplikt även för sådana verksamheter som inte räknas upp. Det förutsätter dock att tillsynsmyndigheten får tillräckliga resurser för att kunna åläggas ett sådant ansvar. En uppräkning av tillstånds- och anmälningspliktiga vattenverk- samheter och en indelning av dessa i A-, B- och C-verksamheter, där A-verksamheter kräver tillstånd av mark- och miljödomstol, B- verksamheter tillstånd av miljöprövningsdelegation och C-verksamheter ska anmälas till tillsynsmyndigheter, innebär en anpassning till vad som gäller för miljöfarlig verksamhet. Det skulle möjliggöra bättre samordning i prövningen av verksamheter som kräver tillstånd för både vattenverksamhet och miljöfarlig verksamhet. Är t.ex. båda verksamheterna B-verksamheter kan en samlad prövning ske i miljöprövningsdelegation. En indelning i olika nivåer vad gäller prövningsplikt medför att även andra krav i MB kan kopplas till den aktuella nivån. Genom ett system motsvarande det för miljöfarlig verksamhet skulle kraven på bl.a. miljörapport och enhetliga tillsynsavgifter underlättas. Sannolikt skulle ett sådant system gynna både verksamhetsutövare och tillstånds- och tillsynsmyndigheter eftersom det blir enklare att bedöma om en viss åtgärd ska prövas eller anmälans. Om tillstånds- eller anmälningsplikt för alla typer av verksam- heter och åtgärder utformas på liknande sätt saknas det anledning att definiera verksamhetstyperna på det sätt som görs. Begreppen miljöfarlig verksamhet respektive vattenverksamhet skulle där- för kunna utmönstras ur MB och alla typer av verksamheter och åtgärder som omfattas av tillstånds- eller anmälningsplikt kan i alla fall samlas i ett gemensamt tillståndskapitel. De special- bestämmelser som alltjämt behövs för olika verksamheter eller åtgärder, t.ex. verksamheter i vattenområden eller olika slags verk- samheter med utsläpp till luft, vatten eller mark osv., kan regleras i sekundär lagstiftning (förordning och/eller föreskrifter) för respektive verksamhetsslag (t.ex. vattenkraftverksamheter, mark- avvattningsverksamheter, skogsbruk, förbränningsanläggningar, deponier osv. Överväganden och förslag avseende tillståndsprövning m.m. Detta skulle medföra en enklare och mer enhetlig reglering på generell nivå, med samma förutsättningar för alla typer av verksam- heter. Dessutom skulle det bli lättare att anpassa och förändra specialbestämmelserna för olika typer av verksamheter vid behov, om den regleringen finns i förordning eller föreskrifter. Det skulle också leda till att man undviker risken för omotiverade skillnader i förutsättningar, processuella bestämmelser, materiella regler och bedömningar för olika slags verksamheter enbart på den grunden att de definieras på olika sätt. Generellt sett utövas tillsyn av , varför en indelning i A-, B- och C-verksamheter skulle innebära att anmälningsplikt för C-verksamheter fullgörs genom en anmälan till eller, om tillsynsansvaret är delegerat, aktuell nämnd. Nackdelar med en uppräkning av tillstånds- och anmälningspliktiga verksamheter En indelning av vattenverksamheter i A-, B- och C-verksamheter i förordning eller till sådan fogad lista innebär mycket arbete och tar att få på plats. Mot fördelarna får därför vägas tidsåtgång, lång implementeringstid, behov av ny kompetens på länsstyrelsenivå och att nuvarande system förefaller fungera väl. Problem med de civilrättsligt präglade frågor som av tradition har handlagts tillsammans med tillståndsfrågan uppstår också om den senare ska prövas av en förvaltningsmyndighet. Även synpunkten att vattenrättsliga mål inte kan komma under Högsta domstolens prövning i samma utsträckning har beaktats tidigare. Dessutom kvarstår de farhågor som uttrycktes i förarbetena till MB att vattenföretag med inte obetydlig omgivningspåverkan riske- rar att hamna utanför tillståndsprövningen. Det är svårt att utifrån storlek eller andra generella kriterier bedöma att vissa vattenverk- samheter har mindre påverkan på omgivningen och därför kan prövas i första instans av länsstyrelse. Samma verksamhet kan ha mycket olika påverkan beroende på var den etableras. Någon större fram- gång för generella föreskrifter för miljöfarlig verksamhet har det inte blivit, vilket lagstiftaren då såg som en möjlig väg till omdefini- tion av tillståndsplikten även för vattenverksamheter. Överväganden och förslag avseende tillståndsprövning m.m. När det gäller miljörapporter har utredningen i SOU 2013:69 redan föreslagit att regeringen bemyndigas att föreskriva om skyldighet för den som bedriver vattenverksamhet att inge sådan. Mer lika regler för tillsynsavgifter är också möjligt att föreskriva utan en uppräkning av tillstånds- och anmälningspliktiga verksam- heter. Ett önskemål som har framförts till utredningen är att skapa ett förenklat tillståndsförfarande, t.ex. för tillfälligt uttag av grund- vatten och för omprövning av tillstånd. Om viss verksamhet klassas som B-verksamhet och prövas av miljöprövnings- delegation i första instans är det ändå tveksamt om det leder till en snabbare och enklare prövning. handläggning följer i stort samma regler som den i mark- och miljödomstol, överklagan- de får ske till domstol utan krav på prövningstillstånd medan över- klagande av mark- och miljödomstols dom alltid kräver prövnings- tillstånd till Mark- och oavsett om målet börjat i länsstyrelse eller mark- och miljödomstol. Dessutom är förfarandet i mark- och miljödomstolarna relativt snabbt och effektivt och en förändring skulle kräva resursförstärkning till de länsstyrelser som har miljöprövningsdelegationer. Om utredningens förslag om ny- prövning i SOU 2013:69 genomförs kommer det innebära en ökad belastning på länsstyrelserna och det framstår även mot denna bak- grund som tveksamt att lägga ytterligare arbetsuppgifter på dessa. Regleringen för tillståndsprövning av miljöfarlig verksamhet är inte föremål för utredningens uppdrag. Det har emellertid inte undgått utredningen att den förändring som gjorts under 9 kap. MB och i FMH med införandet av MPF medfört att viss översyn san- nolikt behövs även för miljöfarlig verksamhet. Flera av utredningens experter har framfört att vattenverksamheter med fördel skulle kunna inordnas i ett system för prövningsplikt motsvarande det som finns för miljöfarlig verksamhet. Andra ex- perter har uttryckt en tveksamhet och framhållit att de farhågor som fanns vid införandet av MB alltjämt är aktuella. Överväganden och förslag avseende tillståndsprövning m.m. Utredningen bedömer att fördelarna med en omdefinition av tillståndsplikten trots allt överväger nackdelarna. Tillståndsplikten och anmälningsplikten blir tydligare, tillsynen underlättas på flera sätt och systemen blir mer enhetliga och mer konkurrensneutrala för miljöfarlig verksamhet och vattenverksamhet. Dessutom blir systemet mer rättssäkert eftersom en verksamhetsutövare lättare kan överblicka vilka åligganden som finns innan en verksamhet på- börjas och hon eller han riskerar inte straff för en felbedömning, vilket kan bli resultatet av dagens bestämmelse i 11 kap. 12 § MB. De farhågor som finns med en indelning i A-, B- och C- verksamheter och en uppdelning av tillståndspliktig verksamhet på olika instanser bör dock tas på allvar. Ett tänkbart alternativ är därför att omdefiniera tillstånds- och anmälningsplikten på så sätt att det som är särskilt angivet kräver tillstånd eller anmälan, men i alla fall begränsa indelningen till A- och C-verksamheter, där befintliga anmälningspliktiga verksamheter enligt 19 § FVV kan vara en utgångspunkt för vilka verksamheter som ska vara C-verksamheter. Anmälan av en C- verksamhet ska i så fall ske till , som normalt är till- synsmyndighet. Härigenom skulle tillståndsplikten göras om, men tillstånds- prövningen finnas kvar vid mark- och miljödomstol och anmäl- ningsplikten alltjämt fullgöras till tillsynsmyndigheten. En fördel med att all tillståndsprövning även fortsättningsvis sker i domstol är att de civilrättsliga frågor som kan uppkomma i samband med tillståndsprövningen fortfarande kan prövas , även om en principiell uppdelning i olika mål görs, se mer om detta i avsnitt 4.2.4. Dessutom kan alla tillståndspliktiga verksamheter bli föremål för Högsta domstolens prövning. Om det blir aktuellt med de tidigare föreslagna kon- cessionsnämnderna på regional nivå, har ytterligare erfarenheter nåtts beträffande de civilrättsliga frågorna. Nya överväganden kan också ske när det gäller frågan om en vattenverksamhet bör kunna vara en B-verksamhet. Sammantaget finner utredningen att en uppräkning av tillstånds- och anmälningspliktiga verksamheter och en indelning av dessa i A- och C-verksamheter är den bästa lösningen för att tillståndsprövningen av vattenverksamhet ska anpassas till den prövning som gäller för miljöfarlig verksamhet. Överväganden och förslag avseende tillståndsprövning m.m. tydligt vad som kräver tillstånd respektive anmälan, men all till- ståndsprövning sker alltjämt i mark- och miljödomstol. Möjligheten att få en sammanhållen tillståndsprövning av ansök- ningar om tillstånd till både miljöfarlig verksamhet och vattenverk- samhet vid en domstolsprövning finns redan enligt 21 kap. 3 § MB, men eftersom det finns en instans mindre på vattensidan, innebär det alltjämt att mål som innehåller vattenrättsliga frågor som kräver tillstånd ska handläggas av mark- och miljödomstol i första instans. Om i stället de vattenrättsliga frågorna är anmälningspliktiga och de miljöfarliga frågorna ska prövas av miljö- prövningsdelegation införs möjligheten att handlägga ärendena gemensamt i miljöprövningsdelegation. Detta sker genom en ändring i 19 kap. 3 § MB. Utredningen har uppmärk- sammats på att en sådan utökad möjlighet till samordning bör införas, dels från vissa experter och dels från . För torvbrytning kan ibland både tillstånd till en B- verksamhet enligt 9 kap. MB krävas och behövs dispens från markavvattningsförbudet och tillstånd till markavvattning. Den föreslagna samordningsmöjligheten medför att frågorna kan prövas i ett sammanhang och därmed minskar risken för motstridiga beslut.9 Ytterligare ändringar i 19 kap. 3 § MB föreslås i avsnitt 8.4.5. Utredningen har övervägt att föreskriva att all anmälningspliktig verksamhet ska handläggas av , generalläkaren eller , alltså att den subdelegation som är möjlig från länsstyrelse till nämn inte ska få fullt genomslag. Tanken med detta är att generellt har bredare kompetens och därmed bättre förutsättningar att göra en helhetsbedömning av en anmälan. Det framstår dock som en krånglig ordning, då det med- för att en eventuell delegation av tillsynsansvaret endast kan ske partiellt. I stället föreslår utredningen alltså att även en nämnd som tillsynsmyndighet ska vara behörig att ta emot en an- mälan. Länsstyrelserna kan dock, om förslaget blir verklighet, få anledning att se över vilka frågor som lämpligen delegeras till respek- tive kommun. 9 Se t.ex. tingsrätts, mark- och miljödomstolen, dom i mål M 378-13. Överväganden och förslag avseende tillståndsprövning m.m. Finns politisk vilja att gå vidare, antingen med en ren anpassning av vattenverksamhet till miljöfarlig verksamhet och utformning av ett generellt tillståndskapitel eller med de tidigare presenterade förslagen med regionala koncessionsnämnder, är detta ett stort steg mot en enhetlig reglering. Blir det aktuellt att föreslå ett tillståndskapitel i MB, bör frågan utredas inte endast med ett upp- drag rörande vattenverksamhet, utan med en översyn av tillstånds- prövningen i stort. Det kommer att krävas ett omfattande arbete med att i för- ordning räkna upp tillstånds- och anmälningspliktiga verksamheter och indela dessa i A- och C-verksamheter. Utredningen föreslår att Havs- och vattenmyndigheten i samråd med får i uppdrag att utarbeta förslag till sådan förordning. Några av utred- ningens experter har bistått med att utarbeta ett utkast till indelning av vattenverksamheter i A- och C-verksamheter, se bilaga 4. 4.2.3Föreläggande att ansöka om tillstånd m.m. Utredningens förslag: får förelägga en verksamhetsutövare att söka tillstånd till vattenverksamhet även om tillståndsplikt inte följer av förordning meddelad med stöd av MB. En verksamhetsutövare får söka tillstånd till vattenverk- samhet, även om den inte kräver tillstånd enligt MB eller före- skrifter meddelade med stöd av MB. För miljöfarlig verksamhet är utgångspunkten att verksamheten inte är tillståndspliktig om inte regeringen föreskrivit annat. Därför krävs lagstöd för ett föreläggande om tillståndsplikt trots att rege- ringen inte föreskrivit om sådan. finns en bestämmelse i 9 kap. 6 a § MB om detta. Likaså kan en verksamhetsutövare med stöd av 9 kap. 6 b § MB söka tillstånd till en verksamhet som endast är anmälningspliktig. Detta kan vara lämpligt om verksamhetsutöva- ren behöver göra större investeringar eller när hon eller han vill ha ett rättskraftigt tillstånd. För vattenverksamhet är som redan nämnts utgångspunkten en annan. Huvudregeln är att tillstånd krävs för all vattenverksamhet och bara när det är särskilt föreskrivet räcker en anmälan. Överväganden och förslag avseende tillståndsprövning m.m. vattenverksamhet som inte omfattas av anmälningsplikt eller undan- tagen i 11 kap. 11 § MB ska det således finnas ett tillstånd. Finns inget sådant och 11 kap. 12 § MB inte är tillämplig bedrivs inte verksamheten i enlighet med MB:s krav. kan förelägga verksamhetsutövaren att söka tillstånd med stöd av 26 kap. 1 och 9 §§ MB. Någon särskild reglering om att tillstånds- myndigheten ska kunna utfärda ett sådant föreläggande krävs inte, eftersom tillståndsplikten är generell. Mark- och har fastställt detta i avgörandena MÖD 2008:21 samt i MÖD 2012: 26–28. I det första fallet förelade verksamhetsutövaren att ansöka om tillstånd i efter- hand enligt 11 kap. 16 § MB. Beslutet fastställdes av Miljööver- domstolen. I de tre senare avgörandena hade förbjudit fortsatt verksamhet för att förmå verksamhetsutövarna att söka till- stånd enligt MB. Mark- och ansåg att detta var för ingripande och att i stället borde ha förelagt verk- samhetsutövarna att ansöka om tillstånd till bedrivandet av verksamheten för fastställande av villkor för densamma. Detta kan givetvis ifrågasättas, då det inte framstår som självklart att tvinga någon att söka tillstånd för en till synes laglig verksam- het. Om befintlig anläggning är laglig, kanske för att den tillkom när tillstånd inte krävdes eller för att det då gick att bygga på egen risk och anläggningen ansågs laglig om ingen invände, kan argu- menteras för att verksamhetsutövaren inte bör vara skyldig att söka tillstånd. Det är emellertid oförenlig med balkens principiella inriktning om det, som i rättsfallen MÖD 2012:26-28, bedrivs verksamhet vid en sådan anläggning och tillstånd till verksamheten inte har meddelats enligt MB.10 Enligt dagens allmänna miljörätts- medvetande kan en sådan ordning knappast heller anses godtagbar. I stället kan det vara lämpligt att i enlighet med förslaget om ny prövning i SOU 2013:69 förelägga verksamhetsutövaren att ansöka om tillstånd. Följer verksamhetsutövaren inte ett sådant föreläggan- de ska ärendet överlämnas till mark- och miljödomstol som beslutar att den tidigare rättigheten eller tillståndet ska upphöra att gälla. Om prövningspliktens utformning för vattenverksamhet ändras till en uppräkning på samma sätt som för miljöfarlig verksamhet, se utredningens förslag ovan, behöver möjligheten att förelägga om 10 Se t.ex. prop. 1997/98:45, del 2 s. 391. Överväganden och förslag avseende tillståndsprövning m.m. Detta sker lämpligen genom att bestämmel- ser motsvarande 9 kap. 6 a–b §§ MB införs i 11 kap. MB. I 23 § FVV finns visserligen en regel om att tillsynsmyndigheten kan förelägga den som har anmält en verksamhet enligt 11 kap. 9 a § MB att ansöka om tillstånd om det behövs med hänsyn till verksamhetens påverkan på miljön eller enskilda intressen, men om den generella tillstånds- plikten upphävs bör denna möjlighet framgå av lag. Den som avser att bedriva en vattenverksamhet som endast kräver anmälan bör, på samma sätt som för miljöfarlig verksamhet, kunna söka tillstånd till verksamheten. Även för vattenverksamheter kan finnas skäl att inför t.ex. en större investering ha tillståndsfrågan klar. Dessutom bör den som bedriver en vattenverksamhet som nu- mera endast är anmälningspliktig ha möjlighet att ansöka om att tidigare meddelat tillstånd upphävs enligt 24 kap. 8 § MB. Se när- mare om detta i avsnitt 6.5. Utredningens förslag: Civilrättsligt präglade frågor skiljs från tillståndsprövningen av vattenverksamhet. Detta innebär att ersättningsfrågor och andra civilrättsliga frågor ska handläggas som stämningsmål. Vissa specialfrågor, om strömfallsfastighet och samt om bevattnings- och vattenregleringssamfälligheter, handläggs alltjämt inom ramen för ett ansökningsmål. Även fråga om tvångsrätt ska handläggas som ansökningsmål, medan ersätt- ningsfrågor knutna till sådan rätt handläggs som stämningsmål. Bestämmelser med inslag av tvångsrätt samlas i 28 kap. MB och några av dessa justeras så att det tydligare framgår vad som krävs för att en sådan rätt ska föreligga. Bestämmelserna om vad en tillståndsansökan och en till- ståndsdom ska innehålla ändras i anledning av att civilrättsligt präglade frågor inte längre ska handläggas i tillståndsmålen. Om tillstånd till vattenverksamhet och/eller miljöfarlig verksamhet meddelas ska i domen föreskrivas inom vilken arbetena ska vara utförda. Som framgått ovan är det endast vid tillståndprövning av vattenverk- samhet som civilrättsliga frågor tas upp i samma process. Överväganden och förslag avseende tillståndsprövning m.m. möjliggöra en anpassning av de olika prövningssystemen bör alla omotiverade särdrag för vattenverksamheter utgå. Till utredningen, liksom till tidigare utredningar, har framförts att dagens system fungerar väl. Civilrättsliga frågor prövas inte så ofta i samband med tillståndsprövning men det är värdefullt och processekonomiskt att möjligheten finns. Vattenverksamheter ger oftare upphov till rätt till ersättning för berörda fastighetsägare, däremot torde miljöfarlig verksamhet kunna påverka en betydligt större krets genom störningar i form av t.ex. lukt eller buller. För miljöfarlig verksamhet är de flesta störningar svåra att bedöma på förhand, medan i vart fall de fastighetsägare som fysiskt berörs av t.ex. en dämning kan kartläggas innan tillstånd ges. Så länge dessa processuella skillnader kvarstår kan emellertid inte ett generellt prövningskapitel införas och det är också svårt att närma bestämmelserna när en stor mängd specialregleringar finns för vattenverksamheter. Utredningen anser därför att det är nödvändigt att skilja de civilrättsliga frågorna från själva tillstånds- givandet. Genom en sådan renodling av tillståndsprövningen är det natur- ligt att även skyldigheten att ersätta motparters rättegångskostnader vid tillståndsprövning blir lika för miljöfarlig verksamhet och vattenverksamhet. Som framgår i avsnitt 4.2.9 lämnar utredningen ett sådant förslag. Prövningsmyndigheternas åliggande att se till så att målen blir tillräckligt utredda och belysta är i nödvändig grad fastlagt och då behöver inte regler om rättegångskostnader belasta regelverket eller prövningsförfarandet. Möjligheten för verksamhetsutövaren att träffa frivilliga överens- kommelser om ersättning för skada på enskilda intressen finns själv- fallet kvar. Vill någon av parterna att en sådan överenskommelse ska stadfästas av mark- och miljödomstolen är reglerna om tvistemål i RB tillämpliga. Det har till utredningen framförts farhågor om att verksamhets- utövaren genom en uppdelning i tillstånds- och ersättningsfrågor inte längre har incitament att träffa överenskommelser med sakägarna om ersättning. Utredningen har svårt att se en sådan konsekvens. Visserligen betungas inte längre tillståndsmålet av ersättningsfrågan, men den måste ju ändå lösas. Rätten till ersättning påverkas inte på något sätt av utredningens förslag. Överväganden och förslag avseende tillståndsprövning m.m. finns, som framgår av kapitel 3, en del skillnader i vad till- ståndansökan ska innehålla om det är fråga om vattenverksamhet eller miljöfarlig verksamhet. Vissa skillnader är alltjämt befogade och bör enligt utredningen bestå, medan andra kan utmönstras när tillståndsprövningen blir mer lika. Genom föreslagen ändring i 21 kap. 1 § första stycket 1 MB blir det som utgångspunkt tydligt att all tillståndspliktig verksamhet jämställs. Även om tillståndsprövningen för vattenverksamhet renodlas och enligt utredningens förslag endast innehåller en prövning av själva tillståndet och inte civilrättsliga frågor, bör bestämmelsen i 22 kap. 1 andra stycket 1 § MB behållas. Där anges att ansökan ska innehålla uppgifter om berörda fastigheter och eftersom dessa ofta riskerar att påverkas av den planerade verksamheten framstår det som värdefullt att förhållandena klargörs. Bestämmelsen är också kopplad till kungörelsereglerna, se nästa avsnitt. Bestämmelsen i 22 kap. 1 § andra stycket 2 om uppgift om er- bjuden ersättning till berörda fastighetsägare bör däremot utgå. Ska inte denna fråga behandlas i ansökningsmålet finns inga skäl till att den ska anges i ansökan. I stället flyttas bestämmelserna i 7 kap. 4 § om uppgifter i ansökan rörande strömfallsfastighet till denna punkt. De övriga bestämmelser i 7 kap. LSV om vad en tillståndsansökan ska innehålla utgår. Vidare kompletteras 22 kap. 1 § med ett tredje och fjärde stycke. Dessa kompletterar bestämmelsen i andra stycket 1; alltså vad som avses med en fastighet i detta fall. Regleringen om detta fanns tidigare i 9 kap. 1–2 §§ LSV. 4.2.6Tvångsrätter enligt 28 kap. MB Att tvångsvis få tillgång till mark eller annat område enligt 28 kap. 10 § första stycket MB hänger samman med bestämmelserna om processuell rådighet i 2 kap. 4–5 §§ LSV, men gäller den faktiska rådigheten. Bestämmelsen får enligt utredningens förslag beteck- ningen 28 kap. 14 § MB. Fler av de övriga bestämmelser om tvångsrätt i 28 kap. är hämtade från 2 kap. LSV. I 12 §, tidigare 2 kap. 8 § LSV, finns regler om vem som i vissa fall får ta ett strömfall i anspråk och i 13 §, tidigare 2 kap. Överväganden och förslag avseende tillståndsprövning m.m. 9 § LSV, regleras regeringens möjlighet att efter ansökan ge någon rätt att ta ett strömfall i anspråk. I 16 §, tidigare 1 kap. 4 § LSV, ges någon annan än verksamhetsutövaren möjlighet att vid tillstånds- prövning begära villkor som gör att verksamheten bedrivs så att den medför betydande nytta för henne eller honom.