sou · H2B374 · 2014-11-21 00:00:00 — En rökare som drabbas av lungproblem får sjukpenning om hon eller han inte kan arbeta, en vårdslös bilförare som voltar och bryter benet får sjukpenning. Det enda undantaget är att den som ådragit sig en skada gjort det när hon eller han begått ett uppsåtligt brott som hon eller han dömts för och domen vunnit laga kraft. I det fallet har rätt att fråga efter orsak till sjukdomen eller skadan och att vägra betala sjukpenning, 107 kap. 6 § SFB. Att just vid graviditet göra ett avsteg från denna allmängiltiga princip är diskriminerande. Det ansåg också i mål T 9430-09, dom . Målet handlade i sig inte om rätt till sjukpenning, utan om att gjort sig skyldig till diskriminering på grund av kön, när fyra kvinnor nekats sjukpen- ning eftersom deras ryggbesvär inte ansågs utgöra sjukdom enligt definitionen . drev målet, och menade att det var fråga om direkt diskriminering. Hovrätten instämde i detta och sade att (d)et är utrett att vid bedömningen av rätten till sjukpenning i samtliga fall beaktat den bakomliggande orsaken till besvären dvs. har härigenom tillämpat en särskild och strängare bedömningsnorm av om symptomen utgör sjuk- dom än för en hypotetisk icke-gravid man. Den omständigheten att kvinnorna var gravida har medfört att kvinnorna fått en mer restriktiv bedömning av sjukdomsrekvisitet. anser att det är uppenbart att de gravida kvinnorna utsatts för en mer restriktiv bedömning än icke-gravida män, vilket är att anse som diskriminerande i diskrimineringslagstiftningens mening. De kvinnor som drev ärendet fick därmed rätt till skade- stånd. Tyvärr verkar denna domstolsbedömning inte ha lett till någon avgörande förändring i synsätt. Försäkrings- kassan utgår från Regeringsrätten/Högsta Förvaltningsdomstolens prejudikat i RÅ 2009 ref 102. I detta mål tillerkänns visserligen kvinnan sjukpenning då hennes foglossningsproblem och värk var så omfattande att de kunde jämföras med sjukdom. Men utgångs- punkten förefaller vara att hennes problem var så omfattande att de gick utöver vad som kan anses vara normalt för en graviditet. En kvinna som har vad bedömer vara normala pro- blem under en graviditet, oavsett om ryggbesvären för en icke- gravid person skulle utgöra sjukdom, riskerar alltså att bli utan sjukpenning. Det kan dock finnas en möjlighet till graviditetspen- ning. Vid sjukdom utgår oftast också en ersättning i enlighet med bestämmelser i olika kollektivavtal. I Allmänna bestämmelser för den kommunala sektorn, 28 § mom 6 sägs att arbetstagare har rätt till av sin lön mellan sjukfallets dag 15 och dag 90. För arbetstagare som tjänar mer än (siffror) betalar arbetsgivaren av det lönebelopp som överstiger . För privatanställda arbetare finns en kompletterande ersätt- ningsmöjlighet i AGS, en AFA-försäkring tecknad av LO och SAF. Ersättningen utgår från dag 15 av ett sjukfall och varierar beroende på den sjukpenninggrundande inkomstens storlek. Lägsta ersätt- ningsbelopp är år och högsta belopp . Rätt till ersättning föreligger vanligtvis i enlighet med beslut, även om arbetstagaren behöver uppfylla vissa kvalifikationstider i form av arbete och anställning innan ersättning utgår. Till denna försäkring kan också egenföretagare ansluta sig. Graviditetspenning infördes under sin tidigare beteckning havandeskapspenning. Orsaken till införande var att Familjestöds- utredningen konstaterat att av alla blivande möd- rar var sjukskrivna under graviditetens slutskede. en relativt stor överrepresentation bland kvinnor med tunga yrken. Det sågs som ett missgynnande av kvinnor med den typen av arbetsuppgifter, eftersom de också tenderade att ta ut föräldra- ledighet redan innan barnet var fött (prop. 1978/79:168, s. 32). Därmed fick dessa kvinnor, och deras barn, innan kvin- nan var rättsligt tvingad att återgå till arbetet. Problemen ansågs vara så omfattande att en särskild havande- skapspenning infördes. Ersättningen skulle vara behovsprövad i den meningen att den inte avsågs utgå till alla gravida, förvärvs- arbetande, kvinnor. Föredragande statsrådet kopplade havande- skapspenningen till arbetsmiljölagen och idén om att gravida kvin- nor skulle ha möjlighet att vara kvar i arbetet . Det ansågs vara en viktig principfråga att kvinnor skulle kunna arbeta även i slutskedet av en graviditet, bl.a. som ett led i strävan efter jämställdhet mellan kvinnor och män. Därmed ansågs det åligga arbetsgivaren att försöka omplacera en gravid kvinna och/eller att ändra hennes arbetsuppgifter (prop. 1984/85:78, s. Först i sista hand skulle det bli aktuellt med havandeskaps- penning (prop. 1978/79:168, s. 34). Men Arbetsmiljölagen, som är en förvaltningsrättslig lag och följaktligen konstruerar en rättslig relation mellan en arbetsgivare och staten, innebär bara undantagsvis en rättslig relation mellan arbetstagaren och arbetsgivaren. Därmed saknades rättsligt genom- förbara möjligheter för arbetstagaren att kräva omplacering. Detta lagtekniska problem löstes genom att en rätt till omplace- ring infördes i Lagen (1978:410) om rätt till ledighet för vård av barn. Nuvarande regler finns i Lag (1995:584) om föräldraledighet. I lagen delas rätten till ledighet in i två kategorier; kvinnor som förbjuds arbeta med stöd av föreskrifter och kvinnor som har fysiskt påfrestande arbeten. föreskrift (AFS) 2007:05 säger att en arbets- givare som får veta av en arbetstagare att hon är gravid, genast ska undersöka hennes arbetsuppgifter och se om hon exponeras för faktorer som riskerar att innebära skador på fostret. Arbetsmiljö- verket tar upp faktorer som fysikaliska faktorer, belastningsergo- nomiska faktorer, biologiska agens, kemiska ämnen, psykosociala faktorer, olika processer samt arbete under jord (AFS 2007:05, bilaga med förteckning). Arbetsgivaren ska ta ställning till om arbetstagarens exponering är av sådan intensitet och långvarighet att den innebär risk för skadlig inverkan på graviditet eller amning eller en risk för annan ohälsa eller olycksfall. I så fall ska arbetsgivaren vidta de åtgärder som behövs och det ska ske , enligt 6 § i AFS 2007:05. Oav- sett utfallet av arbetsgivarens prövning ska arbetsgivaren informera arbetstagaren enligt 5 §. Åtgärderna kan vara att undanröja ris- kerna, eller att omplacera den gravida. Om ingendera är möjligt, ska arbetsgivaren respektera att det inte är tillåtet att använda gravida kvinnor i riskfyllt arbete, 7 § AFS 2007:05. En arbetsgivare som bryter mot det förbudet kan bötfällas. En kvinna som inte kan arbeta på grund av det generella förbu- det i 7 § har rätt till graviditetspenning från som förbudet meddelas och så länge som förbudet består, dock längst till och med den före beräknad för- lossning, 10 kap. 7 och 8 §§ SFB. En förutsättning för rätt till graviditetspenning är dock att arbetsgivaren gör en fortlöpande prövning av möjligheten att omplacera kvinnan till arbetsuppgifter, som inte innebär risker för graviditeten eller kommande amning, jfr 21 § Föräldraledighets- lagen. En kvinna som får nya arbetsuppgifter av arbetsgivaren och som vägrar att ta dem har inte rätt till graviditetspenning, 10 kap. 3 § andra stycket SFB. Det gäller dock under förutsättning att omplaceringen kan anses skälig. Vägledning i denna del ska hämtas från praxis avseende anställningsskyddslagen, och omplaceringar ska kunna ske även utanför anställningsavtalet, så länge som det inte rör sig om ett helt nytt arbete (prop. 1984/85:78, s. 86). Arbetsgivarens skyldighet att omplacera kvinnan gör att Försäk- ringskassan bör fatta ett nytt beslut avseende graviditetspenning (prop. 1984/85:78, s. 88). Graviditetspenningen på grund av särskilda risker utgår också till egenföretagare, 10 kap. 3 a § SFB. Det handlar då om kvinnor som har inkomst av annat förvärvsarbete, och som i detta arbete utsätts för risker som kan innebära skadlig inverkan på kvinnans hälsa, fostret eller graviditeten (prop. 2012/13:159, s. De kan inte bli omplacerade hos sin arbets- givare, som normalt är den som ska utreda problemen i arbetet, eftersom de inte har någon. Om de då slutade arbeta i sin verksam- het, hade de inte längre någon inkomst. Dessutom riskerade de att förlora sin sjukpenninggrundande inkomst och därmed sin rätt till föräldrapenning. Dessa konsekvenser förutsätts nu vara lösta genom 10 kap. 3 a § SFB. Erfarenheter eller praxis är ännu inte tillgängliga. Kvarstående problem för egenföretagande gravida kvinnor kan vara definitionen av begreppet egenföretagare i socialförsäkringen. Dessutom kan det bli ett problem att definiera den aktuella risken i arbetet – har normalt sett inte den typen av kompetens. Den andra kategorin av gravida kvinnor som kan komma att ansöka om graviditetspenning är kvinnor med fysiskt tunga arbe- ten. Där anger föredragande statsrådet att både arbetets art och den gravida kvinnans förutsättningar att klara av sitt arbete ska ligga till grund för beslutet (prop. 1978/79:168, s. 36). Det bör i första hand handla om arbeten som innebär tunga lyft, eller rörelser som kan vara svåra att utföra i slutet av en graviditet. Också arbeten som behöver utföras stående eller som innebär en monoton belastning för kroppen, bör kunna ge rätt till havandeskapspenning, under förutsättning att det inte finns andra arbetsuppgifter som arbets- tagaren kan utföra på arbetet. Också arbeten som tillfälligt kan innebära fysiskt påfrestande arbeten kan ge rätt till graviditetspen- ning. I propositionen ges exempel på kvinnor som arbetar som polis eller som vaktpersonal (prop. 1978/79:168, s. 36). Att det är fråga om en behovsprövad ersättning som bara utgår i individuella och särskilda fall framgår också av statsrådets kom- mentar att inte alla arbeten kan anses utgöra en belastning för den gravida kvinnan. Kontorsarbeten bör bara i undantagsfall berättiga till ersättning (prop. 1978/79:168, s. 36). Ersättningen för de gravida kvinnor som arbetar i tunga arbeten utgår i maximalt , från den sextionde dagen före beräknad förlossning till och med den elfte dagen före den beräk- nade förlossningen. Orsaken till denna begränsning är att föredra- gande statsrådet menar att de allra flesta arbeten kan utföras till och med den sjunde graviditetsmånaden. Dessutom menar statsrådet att de allra flesta kvinnor förmodligen i vilket fall som helst är lediga från arbetet under den allra före beräknad förloss- ning. För att undvika onödig administration anser föredragande stats- rådet att den gravida kvinnan bör använda den icke behovsprövade ersättningen från den generella föräldraförsäkringen (prop. 1978/79:168, s. 36). Det påpekas också att det i förekommande fall kan vara aktuellt med sjukpenning, om det uppstår särskilda pro- blem (prop. 1978/79:168, s. 35). Resonemanget är inte helt lätt att följa; det allra enklaste torde onekligen vara att kvinnor som beviljats graviditetspenning får denna ersättning fram till förlossningen. Den konstruktion som lades fast är fortfarande gällande. dels till ökad administration för som ska hantera eventuell sjukskrivning och förklara ett svårförklarat system för gravida kvinnor. Dels finns det också en risk för avsevärda orätt- visor mellan kvinnor; beräknat förlossningsdatum är inte detsamma som faktiskt förlossningsdatum. Många kvinnor föder barn betyd- ligt senare, och får då ta ut fler föräldraledighetsdagar redan innan barnet föds. Här finns också en risk för att olika rutiner i olika landsting eller hos olika läkare när det gäller att sätta igång en för- lossning ger ett ojämlikt utfall när det gäller rätten till ledighet efter att barnet är fött. Konstruktionen är problematisk också i relation till EU:s direk- tiv 92/85/EEG om åtgärder för att förbättra säkerhet och hälsa på arbetsplatser för arbetstagare som är gravida, fött barn eller ammar. Enligt detta direktiv, art 8 p 2, ska två veckors ledighet obligatoriskt tillfalla den blivande eller nyblivna mamman. Efter- som av alla kvinnor var lediga i anslutning till förloss- ningen ansågs det inte behövas någon särskild lagstiftning eller för- längning av havandeskapspenningen i (prop. 1994/95:207, s. I en senare proposition togs frågan återigen upp, och då hänvisades till att det inte bör spela någon roll i vilken form denna ledighet tas ut: Kvinnan kan exempelvis ta ut semester, nyttja havandeskapspenning, vara sjukskriven eller om hon är lärare ha ferier. 1999/2000:87, s. 9). Det antyder ett behov av viss framförhållning och planering från den gravida kvinnans sida. Den obligatoriska ledigheten i samband med förlossningen regleras nu i 4 § Föräldraledighetslagen och var föremål för viss debatt när den infördes (se t.ex. , 2000). Oavsett om det är lämpligt att göra det obligatoriskt för kvinnor att vara lediga före och/eller efter en förlossning, kan man konstatera att konstruktionen av kvinnans rätt till ersättning för förlorad arbets- inkomst kräver en viss planering och framförhållning av den blivande mamman. Det blir med andra ord en individuell lösning och inte en generell lösning på ett gemensamt problem. Den lagtekniska placeringen av havandeskapspenningen/gravid- itetspenningen diskuterades relativt utförligt när ersättningsformen infördes. Frågan var om det skulle anses vara en ersättning enligt föräldraförsäkringen eller från sjukförsäkringen. Resultatet av den diskussionen blev att havandeskapspenningen ansågs vara en del av sjukförsäkringen, och placerades i 3 kap. 9 § i dåvarande lag om all- män försäkring. I samband med att socialförsäkringsbalken infördes, ändrades placeringen till 10 kap. SFB, under . Graviditetspenningen utgår i relation till den sjukpenninggrun- dande inkomsten, och på samma beräkningsgrunder som sjukpen- ning på normalnivån. Det innebär att ersättningsnivån är 80 pro- cent. Till skillnad från sjukpenningen finns dock ingen självrisk i systemet, utan ersättning utgår av ledigheten. Det gäller också för egenföretagare som i sjukpenninghänseende kan välja mellan olika karenstider och därmed få lägre egenavgifter. Graviditetspenningen är en dagersättning, och beräknas per kalenderdag. Också i likhet med sjukpenningen multipliceras dagersättningen med 0,97. Detta senare anses vara i linje med en föreställning om försäkringsmässighet – den försäkrade ska få en ersättning som motsvarar den premie/de sociala avgifter som erlagts. Dessa betalades i normalfallet året innan försäkringsfallet och multi- plikationen, som sänker dagersättningsbeloppet, anses motsvara löneförhöjning o.dyl. under innevarande år. För kvinnor med timanställning kan situationen vara extra pro- blematisk. En orsak är att arbetsgivare som vet att en arbetstagare är gravid, inte anlitar vederbörande. Då ska ändå kunna ge graviditetspenning, med utgångspunkt framför allt i hur mycket kvinnan arbetat innan graviditetspenning blev aktuellt, jfr 10 kap. 10 § SFB. Ramtiden för denna prövning ska i normalfallet vara (FK:s vägledning 2002:6, s. 25). Graviditetspenning utgår för 100, 75, 50 och 25 procents från- varo från arbetet, beroende på i vilken omfattning kvinnan anses behöva avstå från förvärvsarbete, 10 kap. 4 § SFB. Graviditetspen- ning är, liksom sjukpenning, pensionsgrundande enligt bestämmel- serna i 59 kap. SFB. Arbetstagare inom LO-kollektivet har rätt till kompletterande ersättning från och AGS-försäkring vid sjukdom, men ersätt- ning utgår inte om en kvinna får graviditetspenning från Försäk- ringskassan. Detsamma gäller för tjänstemän, enligt uppgifter från Vision m.fl. I ett rättsfall, AD 2009 ref 15, menade dåvarande Jämställdhets- ombudsmannen, , att det var att anse som diskriminering på grund av kön att en kvinna, , inte fått löneutfyllnad från sin arbetsgivare som hon varit ledig från arbetet med havandeskapspenning. med sjukpenning under graviditeten hade M fått löneutfyllnad från arbetsgivaren, men inte med havandeskapspenning. graviditeten var M helt ledig från arbetet; hon tog dels ut semester, dels var hon tjänstledig utan lön. AD ansåg inte att det förelåg någon diskriminering av M, trots att hon missgynnats då hon inte fick någon löneutfyllnad med havandeskapspenning. Eftersom löneutfyllnad bara betalas till arbetstagare som är sjuka, förelåg ingen jämförbar situation för M. Hon var inte sjuk utan var ledig med havandeskapspenning, vilket ansågs vara en annan typ av situation och social risk. AD hänvisade i målet bl.a. till EU-dom- stolens dom i fallet Høj , C-66/96. Arbetsgivaren i det svenska fallet var inte bunden av kollektiv- avtal och det förelåg ingen kollektivavtalsreglerad försäkring, men det förefaller troligt att gravida kvinnor generellt inte kan kräva kollektivavtalsreglerad ersättning i motsvarande situation. Det stämmer också med uppgifterna från och Vision. 9.3I anledning av barns födelse Syftet med detta avsnitt är att ge en kortfattad översikt över rätt till ledighet och inkomstkompensation vid föräldraledighet. Det över- siktliga formatet innebär att en mängd olika situationer; olika typer av sjukdomar hos barn, flerbarnsfödslar, adoptioner m.m. inte behandlas. avseende föräldra- och famil- jeförmåner behandlas därmed inte, och inte heller möjligheten att tillgodoräkna sig inkomster från arbete i ett annat EU-land. Det förutsätts också att barnets föräldrar har gemensam vårdnad. Föräldraförsäkringen och föräldraledigheten utgörs i till största delen av en könsneutral lagstiftning. Den mesta föräldra- ledigheten och det mesta av föräldrapenningen tas ut av mödrarna, men lagstiftningen är i sig formellt könsneutral. Föräldrar har i rätt till hel ledighet från arbetet till dess att barnet är . För adoptivföräldrar gäller rätt till 18 månaders hel ledighet från den tidpunkt då föräldern får bar- net i sin vård, 5 § Lag (1995:684) om föräldraledighet (FLL). Rät- ten till ledighet är oberoende av om föräldern har rätt till eller tar ut föräldrapenning från . Det är möjligt att genom kollektivavtal eller enskilda avtal förlänga rätten till ledighet, 2 § Föräldraledighetslagen. Av de lediga dagarna i Föräldraledighetslagen är sammanlagt reserverade för mamman i anslutning till förlossningen. Om hon inte är ledig på någon annan grund, är två veckors föräldra- ledighet obligatoriskt för den blivande eller nyblivna mamman enligt 4 § Föräldraledighetslagen. Dessa könsspecifika regler är i huvud- sak en konsekvens av EU:s lagstiftning; det s.k. mödraskydds- direktivet 92/85/EG. Rätten till föräldraledighet bryter helt arbetstagarens skyldighet att stå till arbetsgivarens förfogande. Anmälan om önskad ledighet ska i och för sig anmälas till arbetsgivaren i förväg, 13 §. Men en sen eller utebliven anmälan gör inte att föräldern går miste om rätten till ledighet eller att det uppstår någon form av ersättningsskyldighet för föräldern. Arbetsgivarens rätt att leda och fördela arbetet underordnas därmed födseln av ett barn. Däremot kan en arbetsgivare skjuta på arbetstagarens återgång i arbetet, högst en månad, 15 § FLL. 9.3.2Ersättningsberättigad inkomst – sjukpenninggrundande inkomst Ersättning för förlorad arbetsinkomst utgår från och i denna hantering är arbetsgivaren inte involverad alls. Ersätt- ningen är av den sjukpenninggrundande inkomsten (SGI) under . Inom föräldraförsäkringen är taket satt till 10 prisbasbelopp enligt 12 kap. 26 § SFB. Denna nivå hängde ursprungligen samman med en höjning av taket också i sjukförsäkringen. Men när taket sänktes igen 2007 i sjukförsäk- ringen, kvarstod det högre beloppet vid föräldraledighet i anledning av barns födelse. Det motiverades med att det skulle motivera män att ta ut större andel av föräldraledigheten och därmed öka jäm- ställdheten i samhället (prop. 2006/07:1 utgiftsområde 10, s. 53). efter ett barns födelse kan föräld- rapenning på sjukpenningnivå bara utgå om föräldern haft en SGI registrerad före barnets födelse (eller före beräknad förlossning), 12 kap. 35 § p 1 SFB. Denna kvalifikationstid finns inte när det gäller sjukpenning, och är därför värd att undersöka närmare. Inledningsvis var kvalifikationstiden . En orsak till den särskilda kvalifikationstiden sägs vara de ökande möjligheterna att planera graviditeter och barnafödande, genom preventivmedel och aborter (SOU 1972:34, s. 254 och s. 222). kortades kvalifi- kationstiden. Regeln medförde att ett (litet) antal kvinnor som börjat arbeta i första graviditetsmånaden och som ansåg sig ha fast anknytning till arbetsmarknaden, inte fick den högre föräldrapenningen av sin ledighet (SOU 1982:36, s. 108). Dessa kvinnor hade normalt sett påbörjat sitt förvärvsarbete innan de kände till sin graviditet och det fanns ingen orsak att behålla 270-dagarsgränsen – ansågs till- räckligt (prop. 1984/95:78, s. Eftersom syftet med föräldra- försäkringen var att skydda föräldrarnas etablerade standard (SOU 1972:34, s. 255), ansågs det motiverat att kräva en kvalifikationstid för föräldrapenningen. Men det var inte önskvärt att framför allt den blivande mamman tog ett jobb mer eller mindre enbart i syfte att få upp föräldrapenningen (SOU 1982:36, s. 107). Det kan också vara värt att notera att den kvinna som avbryter eller minskar sin arbetstid högst före förlossning eller beräknad förlossning, behåller sin tidigare SGI enligt 26 kap. 14 § SFB. För både män och kvinnor gäller att de behåller sin SGI som de tar ut föräldraledighet, 26 kap. 15 § SFB. De har också en möjlighet att, vid sjukdom som sätter ned arbetsförmågan, få en sjukpenning som motsvarar tidigare SGI till dess att barnet fyller , 26 kap. 27 § SFB. För en kvinna som efter sin föräldraledighet återgår i arbete, men minskar sin arbetstid finns i ytterligare ett avseende ett skydd för hennes tidigare SGI. hon arbetar får hon en ny sjukpenninggrundande inkomst och därmed sjukpenning och till- fällig föräldrapenning som motsvarar hennes aktuella arbetsinsats och lön. Men om hon blir gravid och föder ytterligare ett barn inom efter det första barnets födelse, får hon en föräldrapenning som motsvarar hennes tidigare SGI, dvs. i nor- malfallet en föräldrapenning som motsvarar heltidsarbete, se 12 kap. 29 § SFB. Föräldrapenning med anledning av barns födelse på sjukpenning- nivå lämnas i . Ersättningen är kalenderdagsberäknad. Den blivande mamman kan ta ut föräldrapenning från och med den sextionde dagen före beräknad förlossning och har också rätt till föräldrapenning efter förlossningen, även om hon inte har vårdnaden om barnet, 12 kap. 5 § SFB. I övrigt förutsätter rätten till föräldrapenning att föräldern faktiskt vårdar barnet. Varje förälder har rätt att ta ut hälften av dagarna med föräldra- penning. är dock reserverade för respektive förälder, 12 kap. 17 § andra stycket SFB. Föräldrapenning utgår normalt sett bara för en förälder i taget. Men under barnets första levnadsår förfogar föräldrarna som de kan ta ut , 12 kap. 4 a § SFB. Detta syftar till att möjliggöra för föräldrarna att vänja sig vid den nya familjesitua- tionen och skapa gemensamma rutiner. Det ses också som ett sätt att ge barnet möjlighet till närhet med båda föräldrarna och är där- med en insats för ökat jämställt uttag av föräldrapenning på sjuk- penningnivå (prop. 2010/11:146, s. I syfte att öka framför allt pappans uttag av föräldrapenning finns också en jämställdhetsbonus. Denna bonus infördes . I dess nuvarande utformning ges båda föräldrarna extra per dag som den förälder (pappan) som tagit ut minst antal föräld- radagar tar ut, så kallade bonusdagar. Totalt kan detta ge föräld- rarna . Någon koppling till föräldrarnas respektive inkomster från arbete finns inte. Rätten till jämställdhetsbonus regleras i Lag (2008:313) om jämställdhetsbonus och inte i Social- försäkringsbalken. Trots det administreras bonusen av Försäk- ringskassan. Grundnivån för föräldrapenningen på sjukpenningnivå är per dag. Det är också den ersättning som utgår till en föräl- der som inte haft en SGI registrerad i minst före barnets födelse eller beräknad förlossning, 12 kap. 35 § SFB. Det är i sin tur ett belopp, som befriar kommunerna från försörjningsansvar för dessa föräldrar eftersom det sammantagna månadsbeloppet ligger över försörjningsstöd (jfr RÅ 1988 ref 120).