sou · H2B325 · 2014-04-25 00:00:00 — När ansvaret för bouppteckningarna flyttades från tingsrätterna till dåvarande skattemyndigheterna ansågs att beslut om arvsskatt, liksom andra skattebeslut, borde överprövas av förvaltningsdomstol. Överprövningen av beslut rörande arvskatt, gåvoskatt och bouppteckningar flyttades därför från allmän dom- stol till förvaltningsdomstol.11 I förarbetena konstateras dock att det i överklagade bouppteckningsärenden också förekommer civil- rättsliga problem som rätteligen borde överprövas av allmän dom- stol.12 Det som framför allt talar för att överprövning av beslut be- träffande arvsintyg ska ske av förvaltningsrätten är att beslut beträffande bouppteckningar överklagas dit. Beslut av förvaltnings- myndighet överklagas också vanligen till allmän förvaltningsdom- stol, men det är inte givet att överprövningen av förvaltningsmyn- dighets beslut ska ske i förvaltningsdomstol. I tidigare lagstift- ningsärenden som avser överflyttning av ärenden från domstol till förvaltningsmyndighet förekommer såväl att myndighetens beslut får överklagas till allmän förvaltningsdomstol som att beslutet får 2010/11:119 s. 37. 2000/01:21 s. 54. 12SOU 1996:160 s. 93. överklagas till allmän domstol. Avgörande för valet av överinstans har varit vilken instans som framstår som bäst lämpad att överpröva ett beslut med hänsyn till ärendets karaktär;13 har prövningen varit av civilrättslig karaktär har i allmänhet ansetts att överprövningen bör ske i allmän domstol.14 ansvarar numera för ären- den om registrering avseende bodelning, bodelningshandling, äktenskapsförord och gåva mellan makar. beslut i nämnda registreringsärenden överklagas enligt 16 kap. 5 § äkten- skapsbalken till tingsrätten. I förarbetena anges som skäl för att överprövningen ska ske i allmän domstol att de rättsfrågor som kan aktualiseras i sådana ärenden i allmänhet är sådana familjerättsliga frågor som hör till de allmänna domstolarnas verksamhetsområde.15 De frågeställningar som kan aktualiseras i samband med utfärdande av ett arvsintyg är framför allt sådana civilrättsliga frågor som lämpligen bör hanteras av de allmänna domstolarna. Jag anser därför att beslut om arvsintyg bör överklagas till tingsrätt. Frågan är då vilken tingsrätt som bör vara behörig att ta emot överklagande av ett arvsintyg. Det finns enligt min mening tre alternativ för vilken tingsrätt som bör vara behörig att pröva överklaganden av beslut om arvsintyg; tingsrätten inom vars domkrets ärendet först prövats (jfr 14 § andra stycket lagen [1971:289] om allmänna förvaltnings- domstolar), tingsrätten i den ort där sökanden har sin hemvist (jfr allmänna tvistemålsforum, 10 kap. 1 § ), eller tingsrätten i den ort där den avlidne vid sin död hade hemvist (jfr arvsforum, 10 kap. 9 § ). Som redogjorts för ovan överklagas beslut vanligen till allmän förvaltningsdomstol (jfr 22 a § förvaltningslagen [1986:223]). Behörig domstol är då, om inte annat särskilt är föreskrivet, den förvaltningsrätt inom vars domkrets ärendet först prövats (14 § andra stycket lagen [1971:289] om allmänna för- valtningsdomstolar). När bland annat ärenden om registrering av äktenskapsförord flyttades från de allmänna domstolarna till övervägdes om forumregeln skulle utformas med 14 § 13Se bland annat prop. 2000/01:88 s. 46 f och 2003/04:27 s. 69. 2010/11:119 s. 37. andra stycket i sistnämnda lag som förebild, dvs. om behörig dom- stol att pröva överklaganden av beslut i registreringsärenden skulle vara den tingsrätt inom vars domkrets ärendet prövats.16 Regering- en stannade dock för den forumregel som finns i 16 kap. 5 § äkten- skapsbalken. Enligt sistnämnda lagrum får beslut i fråga om registring överklagas till den tingsrätt där någon av sökan- dena ska svara i tvistemål i allmänhet.17 Enligt min mening är en forumregel som utformas i enlighet med vad som i allmänhet gäller vid överklagande av beslut till förvaltningsrätt mindre lämplig när beslutet ska överklagas till tingsrätt. Vid val av forumregel bör fästas avseende vid att arvsintyget ska utfärdas i den medlemsstat vars domstolar är behöriga enligt arvs- förordningens allmänna behörighetsregler (artiklarna 4, 7, 10 eller 11). ska alltså som utgångspunkt handlägga ansök- ningar om arvsintyg när den avlidne vid sin död hade hemvist i . Behörighet kan också föreligga trots att den avlidne vid sin död hade hemvist i utlandet. Behörigheten kan i sådana fall följa av reglerna om lagvalsförordnande, subsidiär behörighet och forum necessitatis. Det kan förutsättas att svensk internationell jurisdiktion och sålunda också behörighet för att utfärda arvsintyg, i de allra flesta fall kommer att föreligga på grund av att den avlidne vid sin död hade hemvist i . Detta talar för att behörig tingsrätt att pröva överklagande av ett beslut om arvsintyg ska vara tings- rätten i den ort där den avlidne vid sin död hade hemvist. En regel med innebörd att sökandens hemvist är avgörande för forumfrågan är sannolikt en för sökanden naturlig och enkel regel. Det kan också antas att kretsen av sökanden i de flesta fall är bosatta i när svensk internationell behörighet föreligger på grund av den avlidnes hemvist. Också en forumregel som är knuten till den avlidnes hemvist framstår emellertid som naturlig när det gäller dessa frågor. Exempelvis ska ansökan om förordnande av boutred- ningsman göras till tingsrätten i den ort där den avlidne vid döds- fallet hade sin hemvist, dvs. normalt den ort där den avlidne var folkbokförd föregående år (10 kap. 1 § rättegångs- balken). Behov av reservforum uppstår oavsett om den avlidnes hemvist vid sin död eller sökandens hemvist väljs. Sammantaget anser jag att tingsrätten i den ort där den avlidne hade hemvist vid 2010/11:119 s. 58 och SOU 2007:65 s. 266 f. 2010/11:119 s. 57. sin död ska vara behörig att pröva överklaganden av beslut om arvsintyg. Reservforum bör vara . Vid handläggningen i domstol av ett överklagat beslut avseende arvsintyg bör ärendelagen tillämpas. Det innebär bland annat att det krävs prövningstillstånd för att hovrätten ska pröva tingsrättens beslut (jfr 39 § ärendelagen). I förvaltningslagen finns bestäm- melser bland annat om hur ett beslut av en förvaltningsmyndighet överklagas. 9.3.4Automatiserad behandling av personuppgifter Hanteringen av arvsintyget hos förutsätter en auto- matiserad behandling av personuppgifter. Uppgifter om den som är avliden omfattas inte av personuppgiftslagen (1998:204). Däremot omfattas uppgifter om vem som är släkt med den som är avliden under förutsättning att de aktuella släktingarna är i livet. Sådana uppgifter kan regelmässigt antas bli föremål för registrering i sam- band med utfärdande av arvsintyg. Därtill kommer att arvsför- ordningen föreskriver att den utfärdande myndigheten ska upprätta en förteckning över personer till vilka bestyrkta kopior har utfärdats (se artikel 70.2). För registrering av bouppteckningar och dödsboanmälningar hos gäller lagen (2001:181) om behandling av uppgifter i beskattningsverksamhet (se 1 kap. 4 § första stycket 8). Lagen är en s.k. registerförfattning och innehåller bestämmelser om bland annat vilka uppgifter som får behandlas och för vilka ändamål inom verksamhets- områden. I vissa avseenden hänvisar lagen till bestämmelser i personuppgiftslagen, medan den i andra avseenden innehåller sär- skilda bestämmelser. Enligt min mening bör man göra samma överväganden beträff- ande hanteringen av personuppgifter i verksamheten som avser arvsintyg som gjorts beträffande bouppteckningar och dödsboan- mälningar. Av 1 kap. 4 § första stycket 7 lagen (2001:181) om behandling av uppgifter i beskattningsverksamhet följer att uppgifter får behandlas för tillhandahållande av infor- mation som behövs hos för fullgörande av ett åligg- ande som följer av ett för internationellt bindande åtagande. Hanteringen av arvsintyg enligt arvsförordningen får anses falla inom ramen för detta stadgande. Jag föreslår därför inte någon lagändring till följd hantering av europeiska arvsintyg enligt arvsförordningen. 9.3.5Ett europeiskt arvsintyg utfärdat i en annan medlemsstat bör kunna ligga till grund för lagfart Bedömning och förslag: I 20 kap. 5 § jordabalken införs ett tillägg om att också ett för ändamålet utfärdat arvsintyg kan ligga till grund för en lagfartsansökan. På samma sätt som när förvärvet grundas på en inregistrerad bouppteckning bör, när ett arvsintyg utgör en i lagfartsärendet med fångeshandling jämställd handling, gälla att ansökan ska göras inom en viss tidsfrist. I 20 kap. 2 § jordabalken läggs till att tidsfristen ska beräknas från arvsintygets utfärdandedatum när förvärvet grundas på ett europeiskt arvsintyg. Den som erhåller fast egendom genom arv, testamente, arvsavstå- ende etc. är skyldig att ansöka om lagfart. Vid ansökan om lagfart ska fångeshandlingen och de övriga handlingar som är nödvändiga för att styrka förvärvet ges in (20 kap. 5 § första stycket första meningen jordabalken). Arvinge som genom arvskifte erhåller fast egendom behöver till lagfartsansökan bilägga bland annat arv- skifteshandlingen i original och en bestyrkt kopia av den in- registrerade bouppteckningen. Till ansökan om lagfart för fastighet som erhållits genom testamentsförordnande ska bland annat biläggas det lagakraftvunna testamentet i original och en bestyrkt kopia av inregistrerad bouppteckning. Om ett dödsbo eller en arvinge som är ensam delägare i ett dödsbo söker lagfart på förvärv av egendom från den döde anses en inregistrerad bouppteckning efter denne som fångeshandling (20 kap. 5 § första stycket andra meningen jordabalken). Arvsförordningen medger att lagen i den medlemsstat där registret förs (för fast egendom, lagen där egendomen är belägen [lex rei sitae]) avgör de rättsliga villkoren och förfarandet för registreringen samt vilka myndigheter, såsom myndigheter med ansvar för fastighetsregister eller notarier, som ansvarar för att kontrollera att alla krav har uppfyllts och att de handlingar som uppvisats är tillräckliga eller innehåller de uppgifter som krävs (arvsförordningens ingress, punkten 18). Som närmare redogörs för i kapitel 7 anser jag att kravet i svensk rätt om ingivande av bouppteckning bör upprätthållas – såvida det i kvarlåtenskapen ingår fast egendom i – även om utländsk rätt är tillämplig på arvet när det finns svensk domsrätt. Skälet härtill är att en inregistrerad bouppteckning (i förekommande fall tillsammans med andra handlingar) är central för förvärvarens möjligheter att erhålla lagfart. Även om det i och för sig inte finns något som hindrar att en utländsk bouppteckning läggs till grund för en lagfartsansökan i är det svårt att se några bärande skäl för att utländska regler om bouppteckning eller motsvarande ska tillämpas när arvet handläggs i . Eftersom arvsförordningen möjliggör undantag från den tillämpliga lagens räckvidd när det gäller de rättsliga villkoren och förfarandet för registrering av fast egendom bör därför svenska bestämmelser om bouppteckningar upprätthållas (oaktat att utländsk lag är tillämplig på arvet) i syfte att tillgodose inhemska bestämmelser om lagfart när har jurisdiktion. Frågan är emellertid om det är befogat att uppställa samma krav när domsrätten enligt arvsförordningen tillkommer en annan medlems- stat. som förordningen medger att inhemska regler i den medlemsstat där fastigheten är belägen styr de rättsliga villkoren och förfarandet för registrering anges i ingressen att de myndig- heter som ansvarar för registreringen, i syfte att motverka krav som innebär att sökanden tvingas anlita dubbla förfaranden för utverk- ande av handlingar utvisande samma information, ska godta doku- ment som utfärdats av behöriga myndigheter i en medlemsstat i syfte att åberopas i en annan medlemsstat (punkten 18). I samma ingressats anges vidare att särskilt det europeiska arvsintyget i detta syfte bör godtas som grund för registrering i aktuella register. Lagfartsansökningar ges in till lantmäterimyndigheten (som är inskrivningsmyndighet). Ytterst är det lantmäteriet som prövar om de ingivna handlingarna är tillräckliga för att bevilja lagfart. Det finns i och för sig inget som hindrar att lantmäteriet lägger hand- lingar utfärdade av utländska myndigheter till grund för sin pröv- ning. Om t.ex. säljaren är utländsk medborgare eller bosatt i utlan- det godtas civilståndsintyg utfärdat av en myndighet i säljarens hemland. Inget hindrar sålunda att en utländsk bouppteckning eller motsvarande ges in vid en lagfartsansökan. Det europeiska arvsin- tyget syftar till att underlätta för bland annat arvingar och testa- mentstagare att bevisa sin ställning. Arvsintyget får också antas syfta till att underlätta handläggningen vid myndigheter i andra medlemsstater när det gäller att kontrollera uppgifter från en annan medlemsstat. När det gäller fast egendom anges särskilt att den myndighet som utfärdar arvsintyget bör ta hänsyn till de formella förfaranden som krävs för att registrera fast egendom i den medlemsstat där registret förs (arvsförordningens ingress, punkten 68). Medlemsstater ska också enligt artikel 77 bland annat tillhandahålla faktablad med en förteckning över de handlingar eller den information som vanligen krävs för att registrera fast egendom som är belägen på deras territorium. Ett för ändamålet utfärdat europeiskt arvsintyg som uppfyller de krav som ställs vid en lagfartsansökan bör därför (i förekom- mande fall tillsammans med andra handlingar) kunna ligga till grund för en lagfartsansökan. Liksom en inregistrerad bouppteck- ning bör också ett europeiskt arvsintyg kunna betraktas som fångeshandling vid förvärv av fast egendom från den döde samt jämte arvskifteshandling eller testamente kunna ligga till grund för ansökan om lagfart. Bestämmelsen i 20 kap. 5 § andra meningen jordabalken bör därför ändras så att ett dödsbo eller en arvinge som är ensam delägare i ett dödsbo till styrkande av förvärvet också kan ge in ett europeiskt arvsintyg. Avgörande för om arvsintyget i det enskilda fallet kan ligga till grund för att bevilja lagfart är givetvis det aktuella arvsintygets innehåll. Att ett arvsintyg kan utfärdas för flera olika ändamål och att intygets innehåll också kan variera har redogjorts för i avsnitt 9.2.6. Mot den bakgrunden bör i bestäm- melsen anges att det ska vara ett för ändamålet utfärdat arvsintyg. Mot bakgrund av att det i 20 kap. 5 § första stycket första men- ingen jordabalken talas om fångeshandlingen och övriga hand- lingar som är nödvändiga för att styrka förvärvet fordras ingen lagändring för att ett för ändamålet utfärdat arvsintyg i andra fall ska kunna ligga till grund för en lagfartsansökan. Enligt 20 kap. 2 § jordabalken ska lagfart sökas efter det att den handling på vilken förvärvet grundats (fångeshandlingen) upprättats. Också i de fall förvärvet grundas på ett arvsintyg bör en tidsfrist gälla. I sistnämnda lagrum bör därför tilläggas att tiden ska räknas från det datum arvsintyget utfärdats om förvärvet grundas på ett europeiskt arvsintyg (jfr artikel 68 d). 10 Internordiska regler om arv I förhållande till de andra nordiska länderna finns det i tre lagar som reglerar internationella arvsfrågor, nämligen lagen (1935:44) om dödsbo efter dansk, finsk, isländsk eller norsk med- borgare som hade hemvist här i riket (NDL I), m.m., lagen (1935:45) om kvarlåtenskap efter den som hade hemvist i , , eller (NDL II) och lagen (1935:46) om till- syn i vissa fall å oskiftat dödsbo efter medborgare i , , eller (NDL III). Som redogjorts för i avsnittet om gällande rätt (kapitel 3) införlivar dessa lagar konven- tionen mellan , , , och om arv, testamente och boutredning (den nordiska arvskonventionen). Konventionen reglerar förhållandet för medborgare i en nordisk stat som har hemvist i en annan nordisk stat. Den nordiska regleringen utgår från hemvistprincipen. Detta innebär att hemvistlandets lag ska tillämpas vid bedömningen av en persons rättsförhållanden. När det gäller frågor om erkännan- de och verkställighet av utländska avgöranden hänvisas i nämnda lagar till lagen (1977:595) om erkännande och verkställighet av nordiska domar på privaträttens område (NEVL). När det gäller nordiskt samarbete finns också kungörelsen (1935:575) angående skriftväxling med utländska myndigheter i sådana frågor om hand- räckning, som avses i konventionen mellan , , , och om arv, testamente och boutredning. Internordiska regler om arv Av de länder som är fördragsslutande stater när det gäller den nordiska arvskonventionen är tre (, och ) numera medlemmar av EU. har EU lagstiftnings- kompetens rörande gränsöverskridande familje- och arvsfrågor. och deltar i det samarbetet medan har beviljats ett undantag och i vart fall inte deltar i det samarbetet (se närmare kapitel 4). Arvsförordningen innebär att internationella arvsfrågor, för och del, faller inom EU:s exklusiva kompetens. Arvsförordningen innehåller emellertid ett undantag som, för och del, innebär att den nordiska arvskonven- tionen får tillämpas i den utsträckning som konventionen inne- håller regler om förvaltningen av dödsboet, medverkan av myndig- heter i de fördragsslutande staterna samt enklare och snabbare förfaranden för erkännande och verkställighet av domar i samband med arv (se artikel 75). De fem nordiska staterna undertecknade en överenskommelse om ändring arvskonvention. Överens- kommelsen innebär att de delar av konventionen som och får tillämpa i allt väsentligt behålls oförändrade. Det gäller förfarandebestämmelserna om förvaltning av dödsbo och med- verkan av myndigheter. Det gäller också bestämmelserna om er- kännande och verkställighet, som bland annat innebär att det inte behövs något exekvaturförfarande för att nordiska arvsavgöranden ska kunna verkställas. I de delar som och inte får tillämpa den nordiska arvskonventionen innebär ändringsöverens- kommelsen bland annat att konventionens bestämmelser anpassas så att de i allt väsentligt motsvarar bestämmelserna i arvsförord- ningen. Det gäller framför allt konventionens grundläggande lag- valsregler. För tillträde till den nordiska ändringsöverenskommelsen krävs godkännande av . Av utredningens direktiv framgår att utredaren ska överväga om ska tillträda överenskommelsen. Det framgår vidare av direktiven att en utgångspunkt för förhand- Internordiska regler om arv lingsarbetet, både i och inom EU, har varit att den ändrade nordiska arvskonventionen ska ersätta den nuvarande konven- tionen i internordiska arvsärenden. Enligt direktiven ska utredaren analysera vad arvsförordningen har för inverkan på den nordiska regleringen, särskilt det ovannämnda undantaget i artikel 75. Vidare ska utredaren analysera vad ändring- arna i den nordiska konventionen innebär. Slutligen ska utredaren lämna förslag till de författningsändringar som behövs för att införliva överenskommelsen med svensk lag. Med hänsyn till att arvsförordningen kommer att ersätta stora delar av den nordiska regleringen på området ska utredaren enligt direktiven överväga om de återstående bestämmelserna bör samlas i en lag och, om så anses vara fallet, lämna förslag på en sådan samlad och moderniserad lagstiftning. Av artikel 75.2 i arvsförordningen framgår att förordningen mellan medlemsstater har företräde framför konventioner som har ingåtts uteslutande mellan två eller flera av dem, i den mån som konven- tionerna gäller frågor som regleras genom arvsförordningen.1 , när det slutliga innehållet i EU:s arvsförordning i sak var i det närmaste klart, begärde och ett undantag för att länderna emellan få tillämpa den nordiska arvskonventionen i en reviderad lydelse. Resultatet blev att det i artikel 75 fördes in en tredje punkt. Enligt denna ska arvsförordningen inte hindra att en reviderad nordisk arvskonvention2 ska få tillämpas av EU- medlemsstater som är parter till denna konvention (dvs. och ) i den mån som konventionen innehåller 1Att det såvitt gäller artikel 27 i arvsförordningen finns ett undantag i detta avseende framgår av artikel 75.1 (se närmare kapitel 7). 2En förutsättning för att en reviderad nordisk konvention skulle få tillämpas var dock att ändringsöverenskommelsen antogs före arvsförordningen. Arvsförordningen antogs och den nordiska ändringsöverenskommelsen antogs . Förutsätt- ningen uppfylldes alltså. Internordiska regler om arv a)regler avseende förvaltningen av dödsboet såsom anges i kon- ventionen och medverkan av myndigheter i de fördragsslutande staterna, och b)enklare och snabbare förfaranden för erkännande och verk- ställighet av domar i samband med arv. Undantaget omfattar alltså inte de artiklar i arvsförordningen som reglerar tillämplig lag och behörighet avseende frågor om fördel- ning (eller överföring) av kvarlåtenskapen. 10.4Det nordiska arbetet med revidering av arvskonventionen Arbetet med att revidera den nordiska arvskonventionen har bedrivits inom en nordisk expertgrupp för familjerätt. Samtliga nordiska länder har varit representerade i expertgruppen. Översynen begrän- sades till konventionens mest grundläggande bestämmelser om tillämplig lag, eftersom behovet av en översyn ansågs vara störst i det avseendet. Enligt expertgruppens bedömning är konventions- regleringen i övrigt väsentligen välfungerande.3 Vid sidan av nya regler om lagval har i ändringsöverenskommelsen endast gjorts nödvändiga språkliga moderniseringar av konventionstexten utan att några ändringar i sak varit avsedda. Vissa uppenbart obsoleta bestämmelser konvention har dock upphävts genom ändringsöverenskommelsen och några anpassningar till vissa natio- nellt ändrade lagregler har gjorts. Som framgått i avsnitt 10.3 innehåller arvsförordningen ett undantag i artikel 75.3 som medger att och i vissa avseenden i internordiska förhållanden får tillämpa en reviderad nordisk arvskonvention i stället för EU-förordningen. De regler i den (reviderade) nordiska arvskonventionen som och får tillämpa är sådana som rör förfarandeaspekter avseende dödsboförvaltning samt enklare och snabbare förfaranden för erkännande och verkställighet av domar. I båda dessa avseenden innebär överenskommelsen om ändring av nordiska arvs- konvention som nämnts inte några ändringar i sak i förhållande till det hittillsvarande innehållet i konventionen. 3 Se Den nordiska konventionen om arv, testamente och boutredning (antagen i 19.11.1934). En översyn av konventionsregleringen föreslagen av den nordiska expert- gruppen för familjerättsfrågor, TemaNord 2013:528 s. 8. Internordiska regler om arv När det gäller ändringar i sak i ändringsöverenskommelsen är det alltså lagvalsreglerna som berörs. Liksom kommer kon- ventionen primärt att avse situationer där den avlidne vid sin död var nordisk medborgare men hade hemvist i en annan nordisk stat. Expertgruppen fann dock att det i vissa fall skulle föra för långt att hålla fast vid en sådan anknytningskombination. Om en nordisk medborgare har förordnat att en fördragsslutande stats lag ska tillämpas på arvet efter honom eller henne, bör lagvalsförord- nandets giltighet kunna prövas enligt konventionen även om arv- låtaren vid sin död hade hemvist i den stat där han eller hon var medborgare och situationen alltså vid dödsfallet framstår som intern. I praktiken är det enligt expertgruppen inte ovanligt att en nordisk medborgare som länge haft hemvist i en annan nordisk stat senare återvänder till den stat i vilken han eller hon är medborgare. I sådana fall talar enligt expertgruppen såväl praktiska skäl som en önskan om förutsebarhet för att situationen fortsätter att omfattas av konventionen. Det kan enligt expertgruppen även hända att konventionens behörighetsregler, som inte ändras genom ändringsöverenskommelsen, kan omfatta situationer som för dödsfallet framstår som interna.4 När det gäller lagvalsreglerna i den nordiska arvskonventionen har expertgruppens handlingsutrymme kraftigt begränsats av att och måste tillämpa bestämmelserna om tillämplig lag i arvsförordningen.