sou · H2B386 · 2014-12-19 00:00:00 — Som biträdande jurist på en advokatbyrå anses den som har avlagt de kunskapsprov som har föreskrivits för behörighet till domarämbetet och har antecknats i ett register hos som anställd som biträde på byrån. Det åligger den som vill förordnas till rättshjälpsbiträde att visa att han eller hon uppfyller lämplighetskraven. Under utredningen har framhållits att mål med oerfarna och okvalificerade rättshjälpsbiträden tenderar att ta och dra högre kostnader än mål med erfarna och kvalificerade biträden. Man menar att kontrollen av dem som tillåts arbeta som rättshjälps- biträde bör bli noggrannare. Enligt vår uppfattning ska självfallet höga krav ställas på den som ska förordnas till rättshjälpsbiträde. Det bör så långt möjligt ges garantier för att den rättssökande får ett kvalificerat biträde till en skälig kostnad både för den rättssökande och för det allmänna. När staten lämnar rättshjälp är det självfallet av stor vikt att den lämnade rättshjälpen blir effektiv och att kostnaderna hålls på en rimlig nivå. En väsentlig förutsättning för detta är naturligtvis att det biträde som förordnas har nödvändiga kvalifikationer för upp- draget. Vid tillkomsten av rättshjälpslag övervägdes om den som skulle förordnas till rättshjälpsbiträde som huvudregel skulle vara advokat eller biträdande jurist på advokatbyrå och att andra endast skulle kunna komma i fråga om de, genom stora kunskaper på något särskilt område, kunde medverka till att en angelägenhet behandlades på ett bättre och mer effektivt sätt än av en allmän- praktiserande advokat.38 Som skäl för att endast advokater eller biträdande jurister skulle kunna förordnas till rättshjälpsbiträde an- gavs att dessa står under tillsyn och kontroll. Den som är medlem i är skyldig att följa de etiska regler som gäller för advokater. Samfundet har också möjlighet att ålägga den som brister i detta hänseende disciplinpåföljd och att utesluta den som gör sig skyldig till allvarliga förseelser. Alla advokater har obligatoriska försäkringar, dels försäkring för ren förmögenhets- skada, dels för förmögenhetsbrott. En viss tillsyn finns också be- träffande de biträdande juristerna som är verksamma på advokat- byrå via den advokat som anställt dem. 38 Se prop. 1996/97:9 s. 154 ff. Ett sådant krav infördes dock inte. Det ansågs som en nackdel med en ordning där vissa formella krav ställdes på rättshjälps- biträdet. Detta skulle utestänga dem som i och för sig hade goda förutsättningar att klara uppdraget men som av en eller annan an- ledning inte uppfyllde de formella kraven. En annan nackdel ansågs vara att den rättssökande fick färre personer att välja mellan när han eller hon skulle anlita ett biträde. En annan omständighet som vägde tungt var att den som finansierade en tvist genom en rätts- skyddsförsäkring kunde välja även andra än advokater och biträd- ande jurister som ombud. Syftet att så långt som möjligt garantera att rättshjälpsbiträden hade tillräckliga kvalifikationer ansågs i stället kunna uppnås genom att de som förordnade biträden gjorde en verklig prövning av biträdets kvalifikationer.39 Frågan om det bör införas formella krav på den som förordnas som rättshjälpsbiträde har inte kommit i något nytt läge i förhåll- ande till lagstiftningsärende. Någon ändring av bestäm- melsen om vem som får förordnas som biträde föreslås därför inte. Syftet att så långt möjligt garantera att rättshjälpsbiträdena har till- räckliga kvalifikationer får liksom uppnås genom att de som förordnar biträden gör en verklig och noggrann prövning av biträdets kvalifikationer. Det är alltså viktigt, inte minst ur kostnadssynpunkt, att i varje enskilt fall överväga om det föreslagna biträdet har de kvalifika- tioner som krävs för uppdraget. Den som förordnas som rätts- hjälpsbiträde ska vara lämplig för det enskilda uppdraget. Det torde t.ex. inte komma i fråga att förordna ett oerfaret biträde när det rör sig om ett komplicerat ärende. Hos har, för jurister som inte arbetar på advokatbyrå, en relativt fast praxis utbildats när det gäller lämp- lighetsprövningen. Juristen lämnar med den aktuella rättshjälps- ansökan in de handlingar om sina meriter han eller hon vill åberopa, och förordnas i allmänhet, om angelägenheten är av enkel beskaff- enhet. Nästa gång personen i fråga är aktuell kontrolleras hur han eller hon har skött det föregående uppdraget. Om uppdragen skötts väl kan förordnanden i mer komplicerade ärenden komma i fråga. Motsvarande ordning tillämpas också enligt uppgift av många dom- stolar. Det är lämpligt att domstolarna, så som sker vid bl.a. 39 Se prop. 1996/97:9 s. 154 ff. tingsrätt, vid lämplighetsprövningen tar kontakt med Rättshjälps- myndigheten och efterhör om myndigheten har erfarenhet av det föreslagna ombudet. Domstolen har därefter att göra en egen be- dömning av det föreslagna ombudets lämplighet. Eftersom domstolar hanterar av alla rättshjälps- ansökningar är det viktigt att samtliga domstolar har rutiner och riktlinjer för hur lämplighetsprövningen ska göras så att en reell prövning av biträdets kvalifikationer kommer till stånd. Det är ytterst en rättssäkerhetsfråga som domstolen har att hantera med omsorg om den enskilda rättsökanden och om en effektiv process. Bedömning: och domstolarna bör tillse att de som vid domstolarna hanterar ansökningar om rättshjälp får rele- vant utbildning och riktlinjer för hanteringen av sådana ansök- ningar. Av den statistik vi inhämtat framgår att handlägger av det totala antalet rättshjälpsansök- ningar. Resterande del, dvs. , handläggs av domstol. För att systemet med rättshjälp ska fungera och för att de som har rätt till rättshjälp också ska få det är det viktigt att det regelverk som finns kring avgiftssystemet efterlevs. Av denna anledning, och naturligtvis även ur kostnadssynpunkt, är det oerhört viktigt att i varje enskilt fall noggrant beräkna såväl den enskildes ekonomiska underlag som vilken avgiftsnivå och procentsats som egenavgifterna ska beräknas efter. Vi föreslår ingen ändring i befintliga regler men vill påtala vikten av att de som har att handlägga ansökningar om rättshjälp har för uppgiften relevant utbildning och att uppgiften att handlägga ären- den om rättshjälp hanteras på avsett sätt med erforderlig noggrann- het. Det är, inte minst mot bakgrund av de ändringar utredningen föreslår, viktigt att relevant utbildning och riktlinjer ges och att uppgiften att handlägga ansökningar om rättshjälp inte sker slentrian- mässigt. Det är angeläget att och domstolarna till- ser att erforderliga utbildningsinsatser sker i samband med ett genom- förande av våra förslag. Bedömning: Av författningstekniska skäl bör 19 § första stycket rättshjälpslagen omformuleras utan ändring i sak. Förslag: Den som har beviljats rättshjälp behöver inte betala före- skriven ansökningsavgift, tilläggsavgift eller expeditionsavgift vid de allmänna domstolarna, ansökningsavgift i mål enligt lagen (1990:746) om betalningsföreläggande och handräckning, eller avgift för kopia, avskrift eller utskrift av allmän handling. Av 19 § rättshjälpslagen följer att den som har beviljats rättshjälp inte behöver betala ansökningsavgift eller expeditionsavgift enligt förordningen (1987:452) om avgifter vid de allmänna domstolarna, ansökningsavgift i mål enligt lagen (1990:746) om betalningsföre- läggande och handräckning eller avgift enligt 15 § 1–3 avgifts- förordningen (1992:191). Vidare anges i paragrafen att den som har beviljats rättshjälp i en angelägenhet som lett till ett verkställbart avgörande eller i ett mål om verkställighet inte behöver betala utsök- ningsavgifter hos eller några kostnader för kungörelser i mål eller ärenden vid domstol. Bestämmelsen reglerar vilka avgifter som den som har beviljats rättshjälp befrias från att betala. I första stycket trädde en ändring i kraft (SFS 2014:252).40 Ändringen var föranledd av en höjning av avgifterna i allmän domstol.41Ändringen innebär att den som beviljats rättshjälp inte heller ska behöva betala tilläggs- avgift. Andra stycket justerades i anledning av ändringar i förordningen (1992:1094) om avgifter vid kronofogdemyndigheterna (SFS 2006:724). Justeringen innebar ingen ändring i sak. Paragrafen innehåller i första stycket, enligt sin nuvarande lyd- else, hänvisningar till förordningar, dvs. författningar på lägre nivå än lagen. Hänvisningarna har funnits sedan den nuvarande rätts- hjälpslagens tillkomst och hade sin motsvarighet rätts- hjälpslag (se 9 § andra stycket 5 och 9 a § rättshjälpslag). 2013/14:77. 41Se förordningen (1987:452) om avgifter vid de allmänna domstolarna. Det strider mot vedertagen ordning att i en lag hänvisa till en författning på lägre nivå.42 Genom en sådan hänvisning görs den underordnade författningen riksdagsbunden. En ändring i den under- ordnade författningen kan då ändra innebörden i lagbestämmelsen. Mot denna bakgrund bör angiven bestämmelse omformuleras. Någon ändring i sak är inte avsedd. 42 Se Gröna boken – Riktlinjer för författningsskrivning, Ds 2014:1 s. 44. Beivrandet av ett brott kan orsaka staten stora kostnader både under förundersökningen och i själva rättegången. Den största delen av dessa kostnader är inte rättegångskostnader i mening, utan staten står alltid det slutliga ansvaret för dem. Hit hör kostnaderna för utredning av brottet, för löner till polis, åklagare, domare och andra som är sysselsatta med förundersökning eller domstolsförfarande samt lokalkostnader. Andra kostnader följer reglerna för rättegångskostnader i 31 kap. RB, vilket innebär att det slutliga ansvaret för dem är beroende av utgången i målet. Den som misstänks för brott kan under vissa förhållanden få hjälp av staten med kostnader som är förknippade med rättegången. Enligt särskilda bestämmelser i 21 kap. RB kan sålunda en offentlig försvarare förordnas för den misstänkte. Den offentlige försvararen får ersättning av staten, men frågan om vem som slutligt ska stå för kostnaden bedöms enligt reglerna om rättegångskostnader. Kon- struktionen av reglerna bottnar i en önskan att ingen av ekono- miska skäl ska vara förhindrad att ta till vara sin rätt i en brott- målsprocess. En tilltalad, som på talan av åklagaren fälls till ansvar, är skyldig att ersätta staten för kostnaderna helt eller delvis. Den som inte får en offentlig försvarare förordnad för sig får själv bekosta den försvararhjälp han anser sig behöva. Om han frikänns kan han få ersättning av staten för sådana kostnader. Enligt direktiven ska vi överväga en skärpning av reglerna för återbetalningsskyldigheten för dömda. I direktiven framhålls särskilt att vi, vid överväganden om den dömdes återbetalningsskyldighet, särskilt ska beakta att återkraven inte konkurrerar ut eventuellt skadestånd till brottsoffer eller på ett orimligt sätt drabbar den dömdes anhöriga. Den andel av kostnaderna som den dömde ska återbetala för rättegångskostnader tillgodofördes tidigare anslaget för rättsliga bi- träden. ska dock medel som staten får på grund av återbetalningsskyldighet i stället redovisas mot inkomsttitel Övriga inkomster av statens verksamhet. Regler om att en tilltalad som döms för brott ska ersätta staten för vissa kostnader har funnits . Redan uttalade att det är naturligt att den tilltalade i mål angående allmänt åtal, om han fälls till ansvar, ska vara pliktig att ersätta statsverket dess kostnader i målet.1 Process- kommissionen tog också upp frågan om möjlighet borde beredas för jämkning av ersättningsskyldigheten. Kommissionen framhöll att det inte sällan framträder ett visst missförhållande mellan det straff vartill en tilltalad fälls och storleken av den ersättning för kostnaderna i målet som han förpliktas utge.2 Process- lagsberedningen uttalade att den tilltalade även bör utge arvode och ersättning till offentlig försvarare eftersom sådan kostnad, enligt dåvarande 21 kap. 10 § RB, ska utgå av allmänna medel.3 När det gällde jämkningsmöjligheten uttalade Processlagsberedningen att befogenhet borde tilläggas rätten att, då rättegångskostnadens be- lopp inte står i rimligt förhållande till den tilltalades brottslighet och villkor, jämka ersättningen efter skälighet på det sätt som Process- kommissionen förordat.4 kritiserades jämkningsregeln för att vara för snävt hållen då den i sin dåvarande utformning och tillämpning kunde leda till att den tilltalade förpliktades att betala belopp som inte stod i rimligt förhållande till hans betalningsförmåga.5 Jämk- ningsregeln hade i praxis tolkats så att nedsättning i ersättnings- 1SOU 1926:32 s. 304. 2SOU 1926:32 s. 305. 3SOU 1938:44 s. 345. 4SOU 1938:44 s. 345. 1969:156 s. 24. skyldigheten endast var tillåten om kostnaden stod i missförhåll- ande till såväl den dömdes brottslighet som hans ekonomiska vill- kor.6 Det framhölls att detta var otillfredsställande från flera syn- punkter. Dels kunde det motverka den dömdes återanpassning i samhället, dels kunde det leda till kostnadskrävande men resultat- lösa indrivningsförsök. Dåvarande departementschefen uttalade att det från de angivna synpunkterna var otillfredsställande att den tilltalade åläggs en betalningsskyldighet som inte är rimlig i förhåll- ande till hans ekonomiska villkor och att kriminalpolitiska skäl inte kunde anses tala emot att jämkningsmöjligheten vidgades något.7 Departementschefen uttalade vidare att det inte kunde påvisas någon gynnsam effekt av att ålägga den tilltalade återbetalningsskyldighet av angiven omfattning från vare sig allmänpreventiva eller individualpreventiva synpunkter.8 Den föreslagna ändringen i reglerna kom att genomföras. Sam- tidigt infördes en regel som innebar att ersättningsskyldigheten bortföll om den avsåg ett belopp som understeg en viss gräns. Skälen för detta var huvudsakligen att kostnaderna för indrivning och arbete med dessa små belopp var för höga.9 I förarbetena till rättshjälpslag föreslogs en samordning av alla kostnader som utgått av allmänna medel. Det ansågs viktigt att den dömdes betalningsförmåga togs i anspråk inom rimliga gränser, varför återbetalningsskyldigheten borde anpassas till den dömdes ekonomiska och personliga förhållanden.10 I propositionen förslogs därför att återbetalningsskyldigheten inte i något fall fick uppgå till högre belopp än vad som motsvarade det för den dömde gällande maximibeloppet enligt rättshjälpsreglerna.11 Vid införandet av lagen (1988:609) om målsägandebiträde inför- des en skyldighet för den dömde att betala även kostnaderna för sådant biträde.12 Som skäl för denna ordning anfördes att det var konsekvent att jämställa denna kostnad med övriga kostnader för bl.a. bevisning och utredning i målet. Detta innebar att den till- 1969:156 s. 20. 1969:156 s. 24. 1969:156 s. 24 f. 1969:156 s. 26 f. 1972:4 s. 268 f. 1972:4 s. 268. Se även prop. 1978/79:90 då regleringen knöts till dåvarande rätts- hjälpslagen. 1987/88:197. talade blev skyldig att till staten återbetala kostnaderna för måls- ägandebiträdet, om han dömdes för brottet och om kostnaderna låg inom ramen för det för honom gällande maximibeloppet för rättshjälpsavgift.13 I samband med att rättshjälpslag trädde i kraft begrän- sades den dömdes ersättningsskyldighet till att avse kostnaderna för offentlig försvarare och målsägandebiträde. Kostnad för bl.a. bevisning undantogs alltså. Den dömde skulle å andra sidan alltid betala hela kostnaden för blodprov och blodundersökning. Begräns- ningen i ersättningsskyldigheten till högst vad den dömde skulle ha fått betala i rättshjälpsavgift om han haft rättshjälp behölls. Änd- ringen föranleddes framför allt av att reglerna om kostnaderna för rättshjälpsbiträde ändrats men också för att de tidigare bestäm- melserna om vad den dömde skulle återbetala var komplicerade. Omfattande beräkningar måste ofta göras innan betalningsskyldig- heten kunde fastställas.14 När lagstiftningen om särskild företrädare för barn infördes kopplades denna till reglerna om åter- betalningsskyldighet i lagen om målsägandebiträde.15 Det innebär att den dömde kan få betala kostnader även för sådan företrädare. utvidgades den dömdes ersättningsskyldighet till att omfatta även den som godkänner ett strafföreläggande och utvid- gades bestämmelsen om återbetalningsskyldighet för statens kost- nader till att avse även urinprovstagning och urinundersökning.16 antogs och rådets direktiv /64/EU om rätt till tolkning och översättning vid straffrättsliga förfaranden. Direktivet innehåller minimiregler som ska garantera misstänktas och tilltalades rätt till tolkning och över- sättning av handlingar. Med anledning av direktivet har ett tillägg gjorts i 31 kap. 1 § andra stycket RB som avser ytterligare kost- nader som undantas från den tilltalades återbetalningsskyldighet. Undantaget gäller kostnader för staten bestående i ersättning som betalats till en offentlig försvarare för utlägg för tolkning vid över- läggningar med den tilltalade. 1987/88:107 s. 33. 1996/97:9 s. 164 f. 1998/99:133. 2009/10:82. Som tidigare angetts (avsnitt 6.2.2) infördes en rätt till offentlig försvarare i vissa fall under ett resningsförfarande. Då infördes också bestämmelser om att den tidigare tilltalade får åläggas att ersätta staten för det som har betalats av allmänna medel i ersättning till försvararen.17 Den tilltalade får även i resningssammanhang åläggas att ersätta staten för kostnader för målsägandebiträde och särskild företrädare för barn. Ett av skälen som anfördes var att ansvar för kostnader har en handlingsdirigerande funktion.18 Den som vet att han eller hon har ett kostnadsansvar kan antas vinnlägga sig om att inte genom sitt sätt att processa förorsaka onödiga kostnader.19 Det ansågs därför rimligt att det fanns ett ansvar för försvararkostnader som uppstått för att frågan om resning har aktualiserats. Även stats- finansiella hänsyn åberopades.20 Bestämmelser som reglerar ansvaret för rättegångskostnader i brott- mål finns i 31 kap. RB. Den misstänktes inkomst- och förmögenhetsförhållanden utgör en viktig del i frågan om återbetalningsskyldighet. Det är med dessa uppgifter som grund som beslut tas om hur stor del av försvarar- kostnader m.m. som den dömde ska återbetala till staten. I 31 kap. 1 § RB regleras återbetalningsskyldigheten för en till- talad som döms för ett brott i ett mål där åklagaren för talan. I paragrafens första stycke anges att om den tilltalade döms för brottet i ett mål där åklagaren för talan, ska den tilltalade ersätta staten för det som betalats av allmänna medel i ersättning till försvarare. Den tilltalade ska också ersätta staten för kostnaden att hämta honom eller henne till rätten och för kostnaden för blodprovstagning, blod- undersökning, urinprovstagning och urinundersökning som avser honom eller henne och som har gjorts för utredning om brottet. 2011/12:156. 2011/12:156 s. 50. 2011/12:156 s. 50 f. 2011/12:156 s. 51. Huvudregeln är alltså att den som döms för ett brott ska betala rättegångskostnaderna i ett mål där åklagaren fört talan. Den dömdes ersättningsskyldighet begränsas dock av paragrafens tredje och fjärde stycke. Betalningsskyldighet ska åläggas också när på- följd efterges enligt 29 kap. 6 § (BrB), när den dömde förklarats fri från påföljd enligt 30 kap. 6 § BrB och när den dömde överlämnats till särskild vård enligt 31 kap. BrB. Fall där påföljd fallit bort enligt reglerna i 35 kap. BrB omfattas däremot inte av reglerna om kostnadsansvar för den dömde. Den dömdes betalningsskyldighet omfattar hela den ersättning som den offentlige försvararen tillerkänns av domstolen enligt 21 kap. RB, dvs. ersättning för arbete, tidsspillan, utlägg och mervärdes- skatt. Förutom de i paragrafen uppräknade kostnaderna är en tilltalad som fälls till ansvar även skyldig att betala kostnaderna för even- tuellt målsägandebiträde (se 8 § lagen [1988:609] om målsägande- biträde) och särskilda företrädare för barn (se 11 och 12 §§ lagen [1997:997] om särskild företrädare för barn). Enligt paragrafens andra stycke omfattar ersättningsskyldig- heten inte kostnader som inte skäligen varit motiverade för utred- ningen eller kostnader som vållats genom vårdslöshet eller försum- melse av någon annan än den tilltalade, hans eller hennes ombud eller försvarare som utsetts av honom eller henne. Ersättnings- skyldigheten omfattar inte heller det som betalats i ersättning till en försvarare för utlägg för tolkning av överläggning med den till- talade. Sista meningen i stycket har, som tidigare angetts (avsnitt 8.2), tillkommit mot bakgrund av direktiv /64/EU om rätt till tolk- ning och översättning vid straffrättsliga förfaranden. Den dömdes ersättningsskyldighet begränsas av paragrafens tredje och fjärde stycken. I tredje stycket anges att den tilltalade inte i annat fall än som avses i 4 § första stycket är skyldig att betala mera av kostnaden för försvararen än vad han eller hon skulle ha fått betala i rättshjälpsavgift vid rättshjälp enligt rättshjälpslagen (1996:1619). Det som sägs i den lagen om kostnad för rättshjälps- biträde gäller i stället kostnad för offentlig försvarare Bestämmelsen i tredje stycket innebär att den dömde inte ska betala mer för försvararkostnader än vad som skulle ha utgått i rätts- hjälpsavgift enligt 23 § rättshjälpslagen. Bestämmelserna om rätts- hjälpsavgift innebär att den rättssökande ska betala en viss procent- sats av ersättningen till biträdet. Procentsatsen varierar mellan 2 pro- cent och och ska bestämmas efter förhållandena vid tiden för domen. Det som sägs i rättshjälpslagen om kostnad för rättshjälpsbiträde gäller då i stället kostnad för offentlig försvarare. I de fall där ett målsägandebiträde eller en särskild företrädare för barn varit förordnat ska beräkningen ske på grundval av den samman- lagda kostnaden. Den som har ett ekonomiskt underlag som överstiger kan inte få rättshjälp (se 6 § rättshjälpslagen). En tilltalad som döms och har ett ekonomiskt underlag som överstiger det beloppet ska alltså ersätta hela kostnaden för den offentliga för- svararen och eventuellt andra biträden, om det inte finns skäl för jämkning enligt fjärde stycket. Hur rättshjälpsavgiften beräknas framgår av 23 och 38 §§ rättshjälpslagen (se avsnitt 7). Det är endast ersättningsskyldigheten för kostnaderna för den offentliga försvararen och målsägandebiträde m.fl. som kan jämkas enligt tredje stycket. Kostnadsansvaret för blod- och urinprovstag- ning samt blod- och urinundersökning kan inte jämkas med stöd av denna bestämmelse. Sådana kostnader ska alltså den som dömts för brottet alltid återbetala fullt ut, såvida det inte finns skäl för jämk- ning med stöd av fjärde stycket i paragrafen eller kostnaderna understiger det belopp som anges i bestämmelsens sista stycke. Begränsningen enligt tredje stycket av ersättningsskyldigheten gäller också i fråga om solidariskt ansvar (se 31 kap. 6 och 7 §§ RB) samt i fråga om totalkostnaderna i instanserna (se 31 kap. 10 § RB). Bestämmelsen i 31 kap. 10 § RB innebär att den dömde inte behöver betala ett belopp motsvarande rättshjälpsavgiften för varje instans. Undantaget från begränsningsreglerna i stycket beträffande 31 kap. 4 § RB avser fall där den dömde gjort sig skyldig till försumlig processföring. Om den tilltalade fälls till ansvar innebär detta att ersättningsskyldigheten kan fastställas till högre belopp än det som skulle ha betalats i avgift vid rättshjälp enligt rättshjälpslagen. Det är rättens uppgift att se till att det finns ett tillräckligt underlag för att pröva frågan om den tilltalades ersättningsskyldig- het (se 31 kap. 9 § RB). Om den tilltalades uppgifter inte godtas ska han eller hon få tillfälle att styrka uppgifterna.21 21 Se NJA 2005 N 46. Av fjärde stycket framgår att det belopp som den tilltalade ska betala får sättas ned eller efterges, om det finns skäl till det med hänsyn till den tilltalades brottslighet eller hans eller hennes per- sonliga och ekonomiska förhållanden. Bestämmelserna i fjärde stycket fick sin nuvarande utformning i sak vid tillkomsten av rättshjälpslag.