sou · H2B352d2 · 2014-07-03 00:00:00 — Resolu- tionsmyndigheten kan besluta om en partiell överföring vid användning av samtliga överföringsverktyg, dvs. försäljnings- verktyget, broinstitutsverktyget och avskiljandeverktyget. Bestämmelsen behandlas i avsnitten 19.3.1–19.3.3. Paragrafen genomför artikel 76.1 i resolutionsdirektivet. I första stycket anges under vilka förutsättningar skyddsreglerna i 3–7 §§ ska tillämpas. Av första punkten framgår att så är fallet när resolutionsmyndigheten beslutar om en partiell överföring. Det rör sig således om en överföring av vissa, men inte alla, tillgångar, rättigheter eller förpliktelser i ett företag under resolution till en förvärvare (försäljningsverktyget), till ett broinstitut (broinstituts- verktyget) eller till ett tillgångsförvaltningsbolag (avskiljande- verktyget). Av andra punkten framgår att skyddsreglerna även ska tillämpas när resolutionsmyndigheten beslutar att säga upp eller ändra villkor i ett avtal som företaget under resolution är part i. Se mer om denna befogenhet i avsnitt 10.7.1. Vilka avtal som avses framgår av 3–5 §§. Av andra stycket följer att skyddsreglerna även blir tillämpliga om tillgångar, rättigheter eller förpliktelser överförs från ett bro- institut eller ett tillgångsförvaltningsbolag till en annan mottagare. En sådan överföring kan i praktiken ske utan att resolutions- myndigheten använder ett resolutionsverktyg. Skyddsreglerna blir dock endast tillämpliga om överföringen sker genom att myndigheten använder ett sådant verktyg, t.ex. genom att använda försäljningsverktyget för att göra en överföring från ett broinstitut eller ett tillgångsförvaltningsbolag till en privat köpare. Bestämmelsen behandlas i avsnitt 19.3. Paragrafen genomför artiklarna 76.2 b–d, 76.3 och 77.1 i resolutionsdirektivet. I första stycket anges att resolutionsmyndigheten inte får besluta om en partiell överföring om det innebär att en motpart till ett företag under resolution inte får utöva rättigheter som följer av ett arrangemang om säkerhetsöverlåtelser, ett kvittningsarrangemang eller ett nettningsarrangemang. I 1 § 3, 4 och 5 definieras sådana arrangemang. Av första punkten framgår att en partiell överföring inte får förhindra kvittning för en motpart till ett företag under resolution. Det gäller kvittning av såväl fordringar som andra förpliktelser. När det gäller säkerhetsöverlåtelser innebär kvittning att en innehavare av en säkerhetsöverlåtelse behåller äganderätten till tillgången mot att skulden för vilken den har ställts ut får anses infriad. I andra punkten anges att en partiell överföring inte får hindra en motpart till ett företag under resolution från att utöva nettning och i tredje punkten att en sådan överföring inte heller får hindra en motpart till ett företag under resolution från att tillämpa en slutavräkningsklausul. Av författningskommentaren till 12 kap. 4 § framgår vad som avses med nettning respektive en slutavräknings- klausul. I andra stycket anges att resolutionsmyndigheten inte får utöva de befogenheter som anges i 15 kap. 4 § om det innebär att de rättigheter och förpliktelser som skyddas av ett arrangemang om säkerhetsöverlåtelser, kvittning eller nettning upphävs eller ändras. Det skulle t.ex. kunna röra sig om en ändring i ett nettningsavtal som får till följd att nettning inte får ske på samma villkor som parterna ursprungligen kommit överens om, eller att nettning inte får ske över huvud taget. Bestämmelsen hindrar myndigheten från att använda befogenheten i fråga på ett sätt som får sådana effekter. Vid tillämpningen av paragrafen har det som anges i 12 kap. 4– 9 §§ och 14 kap. 2–18 §§ företräde, även om det innebär att myndigheten fattar ett beslut i strid med förevarande paragraf. Det rör sig bl.a. om tillfälliga förbud som varar i maximalt , se avsnitten 10.3 och 10.5. Av artikel 76.4 i resolutionsdirektivet framgår att kommissionen ska anta delegerade akter som ytterligare specificerar de arrange- mang som omfattas av tillämpningsområdet för denna paragraf. För att få en fullständig bild av regleringen måste hänsyn tas till dessa delegerade akter. Bestämmelsen behandlas i avsnitt 19.3.1. Paragrafen genomför artiklarna 76.3 och 78.1 i resolutions- direktivet. I första stycket anges under vilka förutsättningar resolutions- myndigheten får överföra en tillgång som har ställts som säkerhet för en viss förpliktelse, en förpliktelse för vilken säkerhet har ställts ut eller en säkerhetsrätt, som följer av ett arrangemang om säker- heter. Så får endast ske om tillgången, förpliktelsen och säker- hetsrätten överförs . Skulle en uppdelning ske skulle det kunna få till följd att en säkerhet upphör att gälla. Bestämmelsen i fråga hindrar således myndigheten från att fatta beslut som får den effekten. I 1 § 2 definieras arrangemang om säkerheter. De säker- hetsrätter som omfattas är bl.a. panträtter och säkerhets- överlåtelser. Av andra stycket framgår att resolutionsmyndigheten inte får utöva de befogenheter som anges i 15 kap. 4 § beträffande ett arrangemang om säkerheter om det innebär att säkerheten upphör att gälla. Bestämmelsen hindrar myndigheten från att använda befogenheten i fråga på ett sätt som får sådana effekter. Vid tillämpningen av paragrafen har det som anges i 12 kap. 4–9 §§ och 14 kap. 2–18 §§ företräde, se författningskommentaren till 3 §. Av artikel 76.4 i resolutionsdirektivet framgår att kommissionen ska anta delegerade akter som ytterligare specificerar de arrange- mang som omfattas av tillämpningsområdet för denna paragraf. För att få en fullständig bild av regleringen måste därför, på samma sätt som gäller för 3 och 5 §§, hänsyn tas till dessa delegerade akter. Bestämmelsen behandlas i avsnitt 19.3.2. Paragrafen genomför artiklarna 76.3 och 79.1 i resolutions- direktivet. I första stycket anges under vilka förutsättningar resolutions- myndigheten får besluta om överföring av tillgångar, rättigheter eller förpliktelser som omfattas av ett arrangemang om struktu- rerad finansiering. Så får endast ske om tillgångarna, rättigheterna och förpliktelserna överförs . Skulle en uppdelning ske skulle det kunna få till följd att den som t.ex. innehar en obligation skulle förlora sin säkerhet. Bestämmelsen i fråga hindrar, i likhet med bestämmelserna i 3 och 4 §§, myndigheten från att fatta beslut som får den effekten. Se författningskommentaren till 1 § 1 för en beskrivning av vad som avses med ett arrangemang om struktu- rerad finansiering. Av andra stycket framgår att resolutionsmyndigheten inte får utöva de befogenheter som anges i 15 kap. 4 § beträffande ett arrangemang om strukturerad finansiering om det innebär att de tillgångar, rättigheter eller förpliktelser som omfattas av avtalet påverkas. Vid tillämpningen av paragrafen har det som anges i 12 kap. 4–9 §§ och 14 kap. 2–18 §§ företräde, se författningskommentaren till 3 §. Av artikel 76.4 i resolutionsdirektivet framgår att kommissionen ska anta delegerade akter som ytterligare specificerar de arrange- mang som omfattas av tillämpningsområdet för denna paragraf. För att få en fullständig bild av regleringen måste därför, på samma sätt som gäller för 3 och 4 §§, hänsyn tas till dessa delegerade akter. Bestämmelsen behandlas i avsnitt 19.3.3. Paragrafen genomför artiklarna 77.2, 78.2 och 79.2 i resolutions- direktivet. Av paragrafen framgår att resolutionsmyndigheten i vissa fall får avstå från att tillämpa skyddsreglerna i 3–5 §§. Det kan ske genom att resolutionsmyndigheten genom användning av något överförings- verktyg överför garanterade insättningar utan att överföra tillgångar, rättigheter eller förpliktelser som omfattas av samma arrangemang som de garanterade insättningarna och vice versa. Det kan också ske genom att myndigheten ändrar eller upphäver villkor som rör sådana tillgångar, rättigheter eller förpliktelser. får endast avstå från att tillämpa skyddsreglerna enligt vad som anges ovan om det är nödvändigt för att säkerställa att de garanterade insättningarna är tillgängliga för de garanterade insättarna. En sådan överföring eller användning av befogenheterna måste således föregås av en bedömning av att kravet på nödvändighet är uppfyllt. Bestämmelsen behandlas i avsnitten 19.3.1–19.3.3. Paragrafen genomför artikel 80.1 i resolutionsdirektivet. Av paragrafen framgår att resolutionsmyndigheten ska se till att anmälda avvecklingssystem eller de regler som gäller för sådana system inte påverkas när resolutionsmyndigheten beslutar om en partiell överföring genom användning av något överföringsverktyg (försäljningsverktyget, broinstitutsverktyget eller avskiljande- verktyget) eller när den utövar sådana befogenheter som anges i 15 kap. 4 §. Anmält avvecklingssystem definieras i 2 kap. 1 § 1. För svensk del utgörs sådana system t.ex. av betalnings- system (), Bankgirocentralens betalningssystem, Euroclears (tidigare VPC:s) värdepappersavvecklingssystem samt OMX:s system för clearing och avveckling av derivataffärer. Av definitionen framgår att även vissa utländska avvecklingssystem omfattas. Med regler i system avses systemets regler (se t.ex. artikel 2 a i och rådets direktiv /26/EG av om slutgiltig avveckling i system för överföring av betalningar och värdepapper). Skyddsreglerna innebär att en partiell överföring eller ett beslut om uppsägning av ett avtal eller en ändring av villkoren i ett avtal som ett företag under resolution är part i inte får påverka användningen av sådana system eller de regler som gäller för dem. Det innebär t.ex. att ett sådant beslut av myndigheten inte får leda till att ett överföringsuppdrag återkallas eller att möjligheten att verkställa ett överföringsuppdrag eller en så kallad nettning påverkas. Ett sådant beslut får inte heller leda till att användningen av medel, värdepapper eller kreditfaciliteter eller skyddet av en säkerhet påverkas. Bestämmelsen behandlas i avsnitt 19.3.4. Paragrafen genomför delar av artikel 73 a och artikel 75 i resolutionsdirektivet. Av första stycket framgår att ersättning ska utgå ur resolutions- reserven, om det vid den värdering som ska ske enligt 7 kap. 12 § har fastställts att det ekonomiska utfallet för någon ägare, borgenär eller insättningsgarantisystemet hade blivit sämre än om företaget under resolution i stället hade försatts i konkurs eller gått i likvidation. Den ersättning som ska utgå ska motsvara mellanskill- naden, vilken ska framgå av värderingen. Beslut om utbetalning ur resolutionsreserven ska fattas även om något yrkande om detta inte framställts, dvs. kan använda flera resolutionsverktyg i kombination. Därmed skulle både 13 kap. 9 och 10 §§ kunna aktualiseras beträffande samma ägare eller borgenärer. Av andra stycket framgår att om det ekonomiska utfallet vid en resolution i en sådan situation blir sämre för en ägare eller en borgenär än om företaget hade avvecklats genom konkurs eller likvidation har denne endast rätt till ersättning till följd av myndighetens använd- ning av skuldnedskrivningsverktyget. Bestämmelsen behandlas i avsnitt 19.2. Avslutningen av en resolution Paragrafen har ingen motsvarighet i direktivet. Bestämmelsen anger att resolutionsmyndigheten ska fatta beslut om att resolutionen ska avslutas efter det att den har bedömt att fler resolutionsåtgärder inte behövs. Resolutionsåtgärder definieras i 2 kap. 1 § genom en hänvisning till 13 kap. 1 §. Bestämmelsen behandlas i avsnitt 8.17. Paragrafen genomför artikel 37.6 i resolutionsdirektivet. Om resolutionsmyndigheten gör en partiell överföring till en privat aktör, till ett broinstitut eller till ett tillgångsförvaltnings- bolag, kommer det att finnas egendom eller skulder kvar i boet. I så fall ska företaget enligt första stycket antingen försättas i konkurs eller gå i likvidation, beroende på vad som är tillämpligt. ska ge in en ansökan om detta inom rimlig tid. Skyldigheten att ansöka om att ett företag i resolution ska avvecklas gäller dock även i andra fall. Undantag görs dock om avsikten är att verksamheten ska drivas vidare, såsom vid rekonstruktion i kombination med skuldnedskrivning. Av bestämmelsen följer också att resolutionsmyndigheten också är behörig att ansöka om konkurs. En sådan ansökan ska enligt andra stycket behandlas som en ansökan från gäldenären. Bestämmelsen behandlas i avsnitt 8.9.1. Paragrafen genomför artikel 37.8. Enligt bestämmelsen får tillgångar m.m. som resolutions- myndigheten har överförts från ett företag under resolution får inte återvinnas vid en efterföljande konkurs av företaget i resolution. Bestämmelsen behandlas i avsnitt 8.9.2. Paragrafen har ingen motsvarighet i direktivet. Ett företag under resolution kan av olika orsaker ha tagit upp lån eller liknande från privata aktörer. Av bestämmelsen i denna paragraf framgår att resolutionsmyndigheten antingen ska överföra dessa lån till en privat aktör, ett broinstitut eller ett tillgångs- förvaltningsbolag, beroende på vad som är relevant. Om det inte görs ska lånet i stället betalas tillbaka i samband med överföringen men i vart fall inte senare än när resolutionsmyndigheten ansöker om att företaget under resolution ska försättas i konkurs eller gå i likvidation. Om institutet under resolution ska leva vidare (såsom t.ex. är fallet när skuldenedskrivning kombineras med resolution) upphör rätten till den förmånligare behandlingen när resolutionen upphör (se 1 §). Denna bestämmelse hindrar inte att en borgenär genom avtal (t.ex. garantier) förstärker sin rätt. Bestämmelsen behandlas i avsnitt 8.10. Paragrafen genomför artikel 37.7 i resolutionsdirektivet. Den rätt till ersättning som resolutionsmyndigheten inkluderar de kostnader för en värdering enligt 7 kap. som uppkommer inför ett beslut om resolution. Även kostnader för sådana åtgärder som resolutionsmyndigheten vidtar enligt 13 kap. 12 § och i övrigt för att se till att resolutionsåtgärder som den beslutar om får verkan i tredje land kan ersättas enligt denna paragraf. Bestämmelsen är inte tillämplig på sådana kostnader som ska betalas ur resolutionsreserven. Kostnaderna får tas ut ur företaget under resolution allt efter- som de uppkommer. I 18 kap. 13 § andra stycket, 19 kap. 12 § andra stycket, 19 kap. 13 § andra stycket, 20 kap. 12 § andra stycket finns ytterligare bestämmelser som anger hur resolutionsmyndig- heten får ta ut ersättningen för sina kostnader. Bestämmelsen behandlas i avsnitt 8.11. Verkan av vissa resolutionsåtgärder som har beslutats inom EES Paragraferna i kapitlet genomför delar av artikel 66 i resolutions- direktivet. Av paragraferna framgår att beslut om överföringar eller om nedskrivning och konvertering avseende instrument och skulder som finns i eller lyder under svensk rätt, gäller i och får genomföras här. Det är alltså inte möjligt att i svensk rätt vägra att genomföra beslutet. Det är inte heller möjligt för den som berörs att föra talan som avser beslutet. Bestämmelserna behandlas i avsnitt 22.4.2. Erkännande av resolution i tredjeland Paragrafen genomför artikel 94.1 i resolutionsdirektivet. Av bestämmelsen framgår att det som sägs i detta kapitel inte gäller om det strider mot ett avtal som ingåtts med stöd av artikel 218 i EUF-fördraget. Bestämmelsen behandlas i avsnitt 22.5.1. Paragrafen genomför artikel 94.2 i resolutionsdirektivet. Av bestämmelsen framgår när resolutionsmyndigheten får erkänna ett resolutionsförfarande i tredjeland. Bestämmelsen har ett något vidare tillämpningsområde än resolutionsdirektivet och gör det möjligt för resolutionsmyndigheten att erkänna ett för- farande även om det inte finns någon anknytning till något annat land inom EES. När så är fallet kommer det emellertid inte att finnas något europeiskt resolutionskollegium. Bestämmelsen behandlas i avsnitt 22.5.4. 3–4 §§ Paragraferna genomför artiklarna 94.2 och 94.3 i resolutions- direktivet. Paragraferna beskriver processen för erkännande av ett tredje- landsförfarande. Av 3 § framgår att resolutionsmyndigheterna i första hand ska försöka komma överens med övriga resolutionsmyndigheter i det europeiska resolutionskollegiet. En sådan överenskommelse är bindande för resolutionsmyndigheten och får erkännas i . 4 § första stycket anger när resolutionsmyndigheten självt ska fatta ett eget beslut om att erkänna ett resolutionsförfarande. Ett sådant beslut ska fattas dels när det inte finns något resolutions- kollegium, dels när myndigheterna inte har kunnat komma överens inom resolutionskollegiet. Av 4 § andra stycket framgår det att resolutionsmyndigheten ska beakta intressen i varje enskilt land inom EES där det finns ett utländskt institut eller ett moderföretag. ska då särskilt beakta de potentiella effekterna av erkännandet av tredjelandsförfarandet för andra delar av koncernen och på den finansiella stabiliteten inom EES. Bestämmelsen behandlas i avsnitt 22.5.4. Paragrafen genomför artikel 94.4 i resolutionsdirektivet. Bestämmelsen räknar upp vilka resolutionsåtgärder som resolutionsmyndigheten får besluta att vidta med anledning av erkännandet av tredjelandsförfarandet. Av bestämmelsen följer att det utländska förfarandet bara får verkställas genom resolutions- myndighetens nationellt beslutade åtgärder. De åtgärder som resolutionsmyndigheten får vidta syftar i huvudsak till att verkställa de beslut som tredjelandsmyndigheten fattat. Åtgärden i punkten 5 kan dock även användas för att skydda delar av den svenska verk- samheten. Bestämmelsen behandlas i avsnitt 22.5.5. Paragrafen genomför artikel 95 i resolutionsdirektivet. Av paragrafen framgår när resolutionsmyndigheten får avstå från att erkänna eller verkställa ett resolutionsförfarande initierat i tredjeland. Bestämmelsen behandlas i avsnitt 22.5.6. Paragrafen genomför artikel 101 i resolutionsdirektivet. Paragrafen anger de åtgärder som regeringen, eller den myndig- het som regeringen bestämmer, kan besluta om i samband med resolution i syfte att finansiera resolution. Åtgärderna i paragrafen är också de åtgärder som kan finansieras med medel från den resolutionsreserv som ska upprättas enligt 2 §. Bestämmelsen behandlas i avsnitt 21.4.4. Paragrafen genomför delar av artikel 100 i resolutionsdirektivet. Av paragrafen framgår att för att finansiera de åtgärder som anges i 1 § ska det upprättas en resolutionsreserv. Det är alltså endast utgifter som uppstår till följd av åtgärderna i 1 § som ska täckas med medel från resolutionsreserven eller kontot. Utgifterna som anges i bestämmelsen är tillsammans med utgifter enligt 4, 5 och 11 §§ uttömmande avseende de utgifter som resolutions- reserven får användas till. Bestämmelsen behandlas i avsnitt 21.4. Paragrafen genomför artikel 101.2 i resolutionsdirektivet. Av bestämmelsen framgår att om resolutionsreserven används för att direkt eller indirekt absorbera förluster som föreaget under resolution gäller vad som sägs i 22 kap. 29 §. Det handlar till exempel om att ägare och borgenärer först ska ha bidragit till förlustabsorbering i, eller kaptiasleringen av, företaget under resolution motsvarande av totala skulder och eget kapital. Exempel på indirekt förlustabsorbering är om aktierna i ett företag under resolution överförs till ett broinstitut medan före- taget fortfarande har ett negativt substansvärde. Om resolutions- reserven skulle användas för att skjuta till kapital till broinstitut kommer det nya kapitalet indirekt att absorbera gamla förluster. Detta får inte ske om inte ägare och borgenärer först, eller sam- tidigt, bidrar till förlustabsorbering eller kapitalisering i den omfattning som anges 22 kap. 29 §. Bestämmelsen behandlas i avsnitt 21.4.4. Paragrafen genomför delar av artikel 107 i resolutionsdirektivet. Paragrafens behandlar finansieringen av en koncernresolution som har överenskommits i enlighet med 10 kap. 3,4, 8, 9, 14 och 15 §§ mellan resolutionsmyndigheten och de övriga deltagande finansi- eringsarrangemangen. Den kommer att framgå av en s.k. finansi- eringsplan. Av bestämmelsen framgår att medel ur resolutionsreserven får vid koncernresolution användas i enlighet med finansieringsplanen för att finansiera sådana åtgärder som avses i 1 §. Bestämmelsen behandlas i avsnitt 21.4.6. Paragrafen har ingen direkt motsvarighet i resolutionsdirektivet. Av paragrafens framgår att de kostnader som uppstår med anledning av utbetalningar som görs enligt 2 och 4 §§ ska stanna på resolutionsreserven. Syftet är att säkerställa att kostnader i sam- band med resolution ska ska bäras av de företag som kan bli föremål för resolution och ska inte föras över på staten och skattebetalarna. Bestämmelsen behandlas i avsnitt 21.4.4. Paragrafen genomfört artiklarna 100.1, 100.3 och 103.6. Av bestämmelsens första stycke framgår vilka inbetalningar som ska föras till resolutionsreserven. Bestämmelser om resolutionsavgifter, tilläggsavgifter och dröjsmålsränta vid försenad betalning av nämnda avgifter framgår i detta kapitel. Av punkten 4 framgår att tillgångar, återbetalningar, ersättning, ränta eller annan kompensation som resolutionsmyndigheten erhåller avseende åtgärder vidtagna enligt denna lag och som finansieras med medel från resolutionsreserven ska föras till kontot. Av andra stycket framgår att innan de inbetalade resolutions- avgifterna förs till resolutionsreserven ska resolutionsmyndigheten avräkna sina förvaltningskostnader. I förvaltningskostnaderna ska inte inberäknas sådana kostnader som resolutionsmyndigheten haft avseende ett resolutionsärende och vilka resolutionsmyndigheten har rätt att begära ersättning för enligt 25 kap. 5 §. Bestämmelsen behandlas i 21.4.1. Paragrafen genomför artikel 100.4 och artikel 105 i resolutions- direktivet. Av bestämmelse framgår resolutionsmyndighetens rätt att ta upp lån för resolutionsreserven. Lån får tas upp för ändamålen i 1, 2 och 4 §§, och i den utsträckning som medlen i resolutionsreserven inte är tillräckliga för dessa ändamål. får ta upp lån för resolutionsreserven enligt 8–10 §§ efter och i enlighet med det särskilda belopps- begränsade bemyndigande som lämnas av för ett budgetår i sänder. Bestämmelsen behandlas i avsnitt 21.5.1. Paragrafen genomför artikel 105 i resolutionsdirektivet. Av bestämmelsens första stycke framgår att resolutions- myndigheten får i de fall som anges i 7 § för resolutionsreserven låna medel i . Detta gäller även om det finns andra tillgångar i reserven. Av andra stycket framgår att för sådana lån ska utgå en ränta som motsvara den ränta statliga myndigheter betalar för lån i . Sådana lån ska återbetalas så snart nya medel förs till resolutionsreserven. Bestämmelsen behandlas i avsnitt 21.5.1. Paragrafen genomför artikel 105 i resolutionsdirektivet. Enligt bestämmelsen får resolutionsmyndigheten i de fall som anges i 7 § ta upp lån för resolutionsreserven från ett institut eller annan tredje part om det är ekonomiskt mer fördelaktigt än att ta upp lån i enligt 8 §, Bestämmelsen behandlas i avsnitt 21.5.1. Paragrafen genomför artikel 105 i resolutionsdirektivet. Av paragrafen framgår att resolutionsmyndigheten får i de fall som anges i 7 § för resolutionsreserven ta upp lån från annat finansieringsarrangemang inom EES om medlen i resolutions- reserven inte är tillräckliga för de ändamål som anges i 1, 2 och 4 §§, om det inte är möjligt att tillföra reserven ytter- ligare medel genom avgifter, och om det inte är möjligt för resolutionsreserven att ta upp lån till skäliga villkor enligt 8 eller 9 §. Bestämmelsen behandlas i avsnitt 21.5.1. Paragraferna genomför artikel 106 i resolutionsdirektivet. Av paragraferna framgår att resolutionsmyndigheten får efter godkännande från regeringen låna ut medel ur resolutionsreserven till annat finansieringsarrangemang inom EES och vilka villkor som ska gälla för ett sådant lån. Denna utlåning motsvarande ett sådant lån som resolutions- myndigheten kan ta upp för resolutionsreserven enligt 10 §. Ett lån från resolutionsreserven till ett annat utländskt finansierings- arrangemang får endast lämnas endast om villkoren i artikel 106 i resolutionsdirektivet är uppfyllda.