sou · H2B386 · 2014-12-19 00:00:00 — Högre rätts dom ska anses som fällande, endast då den tilltalade döms till påföljd, som är att anse såsom svårare än den, vartill lägre rätt dömt, eller, om han frikänts av lägre rätt, finnes hava begått brottet eller av honom fullföljd talan ej föranleder ändring i lägre rätts dom. Av paragrafen framgår vidare att stadgandet i 31 kap. 3 § RB ska avse det fall, att målsäganden utan skäl föranlett att talan fullföljts av åklagaren. Av paragrafens andra stycke följer att om kostnad i högre rätt i mål angående fråga, som dit fullföljts särskilt, äge vad i detta kapitel stadgas om mål, som väckts vid lägre rätt, motsvarande tillämpning. I tredje stycket anges att om målet återförvisas, ska frågan om kostnaden i den högre rätten prövas i samband med målet efter dess återupptagande. Såvitt gäller kostnaderna för processen i den högre rätten gäller alltså i princip samma regler som för processen i den första in- stansen. Kostnadsansvaret fördelas emellertid, som framgår ovan, uteslutande med hänsyn till resultatet av överrättsprocessen. Om en part får målet återupptaget kan kostnadsfrågan givetvis åter bli föremål för prövning. Därutöver finns i 31 kap. 4 § första stycket RB en bestämmelse som anger att om den tilltalade i ett mål, där åklagaren för talan, genom att utebli från rätten eller inte följa ett föreläggande, som rätten meddelat, eller genom påståenden eller invändningar, som han insett eller bort inse sakna fog, eller på annat sätt genom vårdslöshet eller försummelse vållat kostnader för staten, är han skyldig att ersätta sådana kostnader oavsett hur ansvaret för rättegångskostnaderna i övrigt ska fördelas. Bestämmelsen avser det fallet att den tilltalade i ett mål, där åklagaren för talan, genom vårdslöshet eller försum- melse orsakar kostnader för staten. Regleringen innebär att den tilltalade är skyldig att ersätta de kostnader han eller hon orsakat staten oavsett hur ansvaret för rättegångskostnaderna i övrigt ska fördelas. För det fall den till- talade fälls till ansvar innebär bestämmelsen att hans eller hennes ersättningsskyldighet kan fastställas till högre belopp än det som han eller hon skulle ha fått betala i avgift vid rättshjälp enligt rätts- hjälpslagen (se 31 kap. 1 § tredje stycket RB). Ersättningsskyldig- heten kan dock jämkas enligt 31 kap. 1 § fjärde stycket RB. Ett förfarande som grundar ersättningsskyldighet enligt angiven bestämmelse kan t.ex. bestå i att den tilltalade uteblir från rätten, inte följer ett föreläggande från rätten eller framför påståenden eller invändningar som han insett eller bort inse sakna fog. En tilltalad som överklagat en dom torde dock inte med stöd av bestämmelsen kunna åläggas en betalningsskyldighet med anledning av att han uteblivit från en förhandling i den högre rätten. I ett mål från , mål Ö 623-07, avgjort 2008- 01-04, ålade hovrätten, med stöd av 31 kap 4 § RB, en tilltalad att ersätta staten för en del av kostnaderna för försvaret och måls- ägandebiträdet i hovrätten. konstaterade att, även om det inte framgick uttryckligen av hovrättens beslut, det kunde antas att det var den dömdes underlåtenhet att inställa sig till huvudförhandlingen i hovrätten som föranlett beslutet om kostnads- ansvar. uttalade att en tilltalad som uteblir från en förhandling i många fall vållar merkostnader för staten genom att målet måste sättas ut till ny förhandling och att merkostnaden i allmänhet kan beräknas uppgå till samma belopp som kostnaderna för den inställda förhandlingen. En sådan merkostnad skulle, enligt , i ett fall som det aktuella ha uppkommit om målet efter ansökan tagits upp på nytt. uttalade vidare att eftersom en förutsättning för ett återupptagande är att den som underlåtit att inställa sig haft laga förfall för sin under- låtenhet som han inte kunnat anmäla skulle emellertid under- låtenheten i ett sådant fall inte ha kunnat medföra ersättnings- skyldighet enligt 31 kap. 4 § RB. konstaterade att den dömdes underlåtenhet att inställa sig till huvudförhandlingen lett till att hans överklagande förfallit och att hans underlåtenhet då inte vållat några merkost- nader för staten. Enligt saknades under sådana förhållanden förutsättningar för att på grund av underlåtenheten ålägga den dömde att betala ersättning för statens kostnader i målet enligt 31 kap. 4 § RB. I målet hade inte framkommit att den dömde på annat sätt skulle ha vållat kostnader för staten som kunde med- föra ersättningsskyldighet enligt 31 kap. 4 § RB. anmärkte även att det med hänsyn till den påföljd som personen i fråga dömts till och till vad som uppgetts om hans ekonomiska för- hållanden, förutsättningar inte heller torde ha förelegat för hovrätten att, enligt 31 kap. 1 och 10 §§ RB, ålägga honom att till staten åter- betala någon del av kostnaderna. kom således i fallet fram till att den dömde skulle befrias från skyldigheten att ersätta staten för kostnaderna i hovrätten för försvaret och måls- ägandebiträdet. Av 55 kap. 15 § RB följer att bl.a. 51 kap. 21 och 22 §§ RB ska tillämpas även i . Enligt 54 kap. 3 § RB får en hovrätts slutliga beslut överklagas, om inte annat är föreskrivet. Har en part rätt att ansöka om åter- upptagande av ett mål som avgjorts genom ett slutligt beslut, får han dock inte överklaga beslutet. Bestämmelsen innebär att om en part har rätt att ansöka om återupptagande av ett mål som avgjorts genom ett slutligt beslut, får han eller hon inte överklaga beslutet. I rättsfallet NJA 2004 s. 63 förklarade dock att förbudet mot överklag- ande i 54 kap. 3 § första stycket andra meningen RB inte omfattar beslut om skyldighet att ersätta rättegångs- och rättshjälpskostnader som meddelats i samband med ett beslut genom vilket ett över- klagande till hovrätten förklarats förfallet. Ett sådant beslut får alltså överklagas. Det bör i sammanhanget nämnas att , i betänk- andet En modernare rättegång – en uppföljning (SOU 2012:93), före- slagit att bestämmelsen i 51 kap. 21 § första stycket RB ändras så att överklagandet förfaller om en enskild klagande i brottmål som förelagts att infinna sig personligen, inställer sig endast genom om- bud och det inte finns särskilda skäl mot att överklagandet förfaller. EMR-reformens ikraftträdande har, mot bakgrund av att hovrätterna efter den reformen som regel har tillgång till ljud- och bildupptag- ningar av förhören i tingsrätt, lett till diskussioner om hur hov- rätterna ska hantera situationen då den klagande inte inställer sig personligen till huvudförhandlingen i hovrätten. ansåg att bestämmelsen bör förtydligas så att den står i bättre överensstämmelse med hur den tillämpas i praktiken. Straffprocess- utredningen har, i betänkandet Brottmålsprocessen (SOU 2013:17) anslutit sig till förslag i denna del. Regeln om att ett överklagande ska förfalla om en enskild klagande uteblir kan ses som en bestämmelse som syftar till att säkerställa att mål ska kunna avgöras i andra instans efter en huvudförhandling där den klagande närvarar. Som anfört är det även enligt vår uppfattning ett rimligt krav att den som överklagat till högre rätt som regel ska inställa sig till huvudförhandlingen för att överklagandet ska prövas och att om klaganden uteblir, det normalt bör kunna ses som att denne visat att han eller hon är intresserad av att få överklagandet prövat. Som ovan angetts förfaller också målet ofta i dessa situationer. Av från inhämtade uppgifter kan konstateras att det förföll 344 mål i hovrätterna. Andelen förfallna brottmål har varit tämligen stabil över tid.52 De förfallna målen ut- gjorde av det totala antalet mål vid hovrätterna. För registreras inte förfallna mål. Någon statistik över hur stor andel av de förfallna målen som återupptas förs inte av . Vi har dock, genom under- sökningar i målhanteringssystemet vid Hovrätten över och , tagit del av hur stor andel av de förfallna målen som återupptagits vid den hovrätten. Om det förutsätts att förhållandet mellan antal förfallna mål och återupptagna mål är detsamma vid övriga hovrätter torde i vart fall en uppskattning över antalet åter- upptagna mål totalt kunna erhållas. Av totalt 68 förfallna mål i Hovrätten över och beviljades efter ansökan återupptagande i sju av dessa, dvs. i av fallen. Såvitt kunnat utläsas förordnades i det stora flertalet av de förfallna målen att staten skulle svara för kostnaderna 52 Se bilaga 5 till betänkandet. för offentlig försvarare och målsägandebiträde m.m. Av de 68 målen ansöktes om återupptagande i ytterligare åtta fall, eller cirka 10 pro- cent, där dock ansökan om återupptagande avslogs. Om förhållandet överförs på samtliga hovrätter skulle detta innebära att återupptagande beviljas i strax över 30 mål . Det innebär att strax över 300 mål förfaller utan att målet återupptas. Det är således fråga om ett inte försumbart antal mål som förfaller utan att målet återupptas, beroende på att ansökan om återupptagande inte sker eller att sådan ansökan avslås. Utifrån förhållandena i Hovrätten över och , kan antas att kostnaden för försvarare m.m. i dessa fall oftast stannar på staten. Det är ett rimligt krav att en tilltalad som överklagat till högre rätt också ska inställa sig till huvudförhandlingen och att om den tilltalade som klagat uteblir, det normalt bör kunna ses som att denne visat att han eller hon är intresserad av att få över- klagandet prövat. Det kan argumenteras för att den tilltalades brist- ande vilja att lojalt medverka i förfarandet i nu aktuella fall, dvs. när han eller hon själv överklagat en dom men väljer att inte komma till förhandlingen i överrätten, bör få samma konsekvenser som när den tilltalade av vårdslöshet eller försummelse orsakat kostnader för staten, dvs. att dennes ersättningsskyldighet kan fastställas till högre belopp än det som han eller hon skulle ha fått betala i avgift vid rättshjälp enligt rättshjälpslagen (jfr 31 kap. 4 § första stycket RB). Genom att överklaga en dom, för att därefter inte ha för avsikt att närvara vid förhandlingen, har den tilltalade orsakat kostnader som kunnat undvikas om den tilltalade i stället valt att återkalla sitt överklagande. Framför allt gäller detta kostnader för offentlig försvarare, och i förekommande fall målsägandebiträde m.m., men också kostnader för själva huvudförhandlingen, såsom t.ex. planering av denna, samt kostnader för övriga inblandade aktörer såsom åklagare och rättens ledamöter. Det är enligt vår uppfattning rimligt att kräva av en tilltalad att denne, om han eller hon av olika skäl inte längre har en reell önskan om att få sin dom överprövad, meddelar domstolen detta och i förekommande fall återkallar sitt överklagande. Mot denna bakgrund finner vi vid en avvägning att övervägande skäl talar för att införa en skärpt återbetalningsskyldighet för en tilltalad som överklagat men inte inställt sig till huvudförhand- lingen i överrätten och där rätten beslutat att målet ska förfalla. Ansvar för kostnader har en handlingsdirigerande funktion. Den som är medveten om att han eller hon löper risk att stå för en större del av kostnaderna om denne inte inställer sig till en för- handling kan antas vinnlägga sig om att förfara på så sätt att risken minimeras. Ett sådant ansvar understryker även vikten av personlig närvaro. Även statsfinansiella hänsyn samt effektivitetsskäl talar för att en sådan ordning bör gälla. Rättssäkerheten tillgodoses enligt vår mening genom rätten till återupptagande och rätten till över- klagande av själva kostnadsbeslutet. Det får därför anses rimligt att det finns möjlighet att ålägga ett skärpt återbetalningsansvar i nu aktuella situationer. Vi föreslår således att det införs en skärpt åter- betalningsskyldighet för vad som betalats av allmänna medel till förvarare i fall där en tilltalad uteblir från huvudförhandlingen i överrätten och målet av denna anledning förfaller. En särskild bestäm- melse härom bör införas. Genom bestämmelserna i 8 § lagen (1988:609) om målsägandebiträde och 12 § lagen (1999:997) om särskild företrädare för barn kommer även sådana kostnader att omfattas av den skärpta återbetalningsskyldigheten i angivet fall. En förutsättning för att målet ska kunna förfalla är att det inte är sannolikt att den som underlåtit att infinna sig personligen vid huvudförhandlingen har laga förfall för sin utevaro och att rätten anser att målet inte kan avgöras i den tilltalades frånvaro. Samma krav bör gälla för åläggande av ett skärpt kostnadsansvar. Det är således endast när det inte är sannolikt att det föreligger laga förfall som en skärpt återbetalningsskyldighet kan komma i fråga. Före- ligger inte förutsättningar för att målet ska förfalla föreligger så- ledes inte heller förutsättningar för att ålägga en skärpt återbetal- ningsskyldighet. Om överrätten, enligt 32 kap. 6 § RB andra stycket uppskjuter frågan om påföljd eller om annan åtgärd på grund av underlåtenheten blir det naturligt så att frågan om en skärpt åter- betalningsskyldighet följer frågan om målet ska förfalla. Frågan om återbetalningsskyldigheten bör givetvis, liksom , åter kunna bli föremål för prövning om parten får målet återupptaget. Om en tilltalad beviljas återupptagande innebär det att han eller hon haft laga förfall som inte kunnat anmälas . Det- samma bör rimligtvis gälla även för den skärpta återbetalnings- skyldigheten. Enligt vår mening faller det sig naturligt att behandla dessa situationer på samma sätt. Det sagda innebär att om åter- upptagande sker, förutsättningar för att ålägga en skärpt återbetal- ningsskyldighet inte förelegat. Eftersom förutsättningar för att ålägga en skärpt återbetalningsskyldighet inte förelegat bör överrätten i en situation som den nämnda ompröva beslutet om skärpt återbetal- ningsskyldighet eftersom den tilltalade rätteligen skulle ha ålagts en återbetalningsskyldighet beräknad enligt 31 kap. 1 och 10 §§ RB. De fördelar en bestämmelse om skärpt återbetalningsskyldighet medför får anses överväga i förhållande till det eventuella merarbete för överrätten som den nya ordningen kan innebära. Frågan kommer endast att bli aktuell i ett förhållandevis litet antal mål . Det bör också påtalas att sådan omprövning kan bli aktuell, t.ex. i fall där en tilltalad, i samband med att målet förfaller, åläggs en återbetalningsskyldighet som av olika skäl kan anses felaktig. Återbetalningsskyldigheten vid det skärpta kostnadsansvaret bör omfatta i princip samma kostnader som återbetalningsskyldigheten för dömda i övrigt, dvs. de kostnader som anges i 31 kap. 1 § första stycket RB, dock att kostnader för hämtning och kostnader för olika prov och analyser inte bör bli aktuella varför dessa bör undan- tas. Genom bestämmelserna i 8 § lagen (1988:609) om målsägande- biträde och 12 § lagen (1999:997) om särskild företrädare för barn kommer, som angetts ovan, även sådana kostnader att omfattas. Inte heller ett skärpt kostnadsansvar bör omfatta kostnader som inte skäligen varit motiverade för utredningen eller kostnader, som vållats genom vårdslöshet eller försummelse av någon annan än den tilltalade, hans eller hennes ombud eller försvarare som utsetts av honom eller henne. (jfr 31 kap. 1 § andra stycket RB). Kostnads- ansvaret bör inte, mot bakgrund av och rådets direktiv /64/EU om rätt till tolkning och översättning vid straffrättsliga förfaranden, omfatta sådana kostnader en offentlig försvarare haft för tolkning vid överläggning med den tilltalade (jfr 31 kap. 1 § andra stycket RB). Det bör påpekas att kostnadsansvaret enligt föreslagen bestäm- melse endast omfattar kostnaderna i den instans där kostnaderna uppkommit. För att en bestämmelse om skärpt kostnadsansvar ska få den hand- lingsdirigerande effekt som eftersträvas bör en bestämmelse härom innebära att den tilltalades återbetalningsskyldighet ska omfatta hela kostnaden i överrätten för dennes försvar. Någon begränsning till vad den tilltalade skulle ha fått betala i rättshjälpsavgift vid rätts- hjälp enligt rättshjälpslagen (1996:1619) bör alltså inte gälla i dessa fall (jfr 31 kap. 1 § tredje stycket RB). Av detta följer att någon hänsyn inte heller bör tas till vad den tilltalade fått återbetala till staten för kostnaderna vid underrätten. Av 31 kap. 1 § fjärde stycket RB följer att det belopp som den tilltalade ska betala får sättas ned eller efterges, om det finns skäl till det med hänsyn till den tilltalades brottslighet eller hans eller hennes personliga och ekonomiska förhållanden. Frågan är om möjligheten till jämkning av dessa skäl bör finnas även vid åläggande av ett skärpt kostnadsansvar av föreslagen art. Det mest framträdande skälet till ett skärpt kostnadsansvar är att det ska få en handlingsdirigerande effekt. Syftet är att en till- talad, som har överklagat en dom men som inte avser närvara vid förhandlingen trots att han eller hon kallats att inställa sig person- ligen, ska få incitament att, i kostnadsbesparande syfte, i stället återkalla sitt överklagande. För att en bestämmelse om skärpt kost- nadsansvar fullt ut ska få genomslag i praktiken bör, enligt vår upp- fattning, möjligheten till jämkning minimeras. sker jämkning t.ex. regelmässigt för den som dömts till en längre frihetsberövande påföljd. Den som ådömts sådan påföljd åläggs normalt inte någon återbetalningsskyldighet.53 Efter- som skälen för ett skärpt kostnadsansvar gör sig gällande oavsett vilken påföljd som ådömts bör någon hänsyn till påföljd inte tas. Även den som ådömts en längre frihetsberövande påföljd bör således kunna åläggas ett skärpt kostnadsansvar. Inte heller bör den till- talades brottslighet i övrigt ge möjlighet till jämkning i nu aktuellt fall. Skälen för ett skärpt kostnadsansvar gör sig även gällande oav- sett vilken ekonomisk situation den tilltalade befinner sig i. Inte heller bör således någon jämkning med hänsyn till den tilltalades ekonomiska förhållanden kunna ske. För att undvika stötande resultat bör dock möjligheten till jämk- ning såvitt avser den tilltalades personliga förhållanden kunna ske även när det gäller frågan om ett skärpt kostnadsansvar. Exempel på personliga förhållanden som även i nu aktuellt fall skulle kunna utgöra skäl för jämkning är fall då den tilltalade är . Av rättssäkerhetsskäl, och för att en handlingsdirigerande effekt ska kunna få genomslag, bör den tilltalade göras medveten om att 53 Se t.ex. prop. 1972:4 s. 267. han eller hon löper risk att stå för en större del av kostnaderna om han eller hon utan laga förfall underlåter att infinna sig i rätten. Det är därför lämpligt att den tilltalade informeras om denna risk. Det bör också vara så att tydligare information och bättre kommuni- kation med den tilltalade generellt sett bör innebära en minskad risk för att förhandlingen ska förfalla. Enligt vår mening kan det vara lämpligt att upplysa om förutsättningarna för ett skärpt kost- nadsansvar och tillsammans med upplysningen om förut- sättningarna för att ett mål ska förfalla. En tilltalad som är missnöjd med ett beslut om att målet ska för- falla har möjlighet att ansöka om återupptagande av målet. En förutsättning för återupptagande är att den tilltalade haft laga förfall, som han eller hon inte kunnat anmäla , för sin ute- varo eller underlåtenhet att infinna sig personligen. Beviljas åter- upptagande kommer kostnadsfrågan åter att kunna bli föremål för prövning. 9Ersättning till offentliga försvarare och målsägandebiträden Den offentliga försvararen och målsägandebiträdet får ersätt- ning enligt timkostnadsnormen, vilken är densamma för båda kate- gorierna. Enligt direktiven ska vi se över om en lämplig differen- tiering av timkostnadsnormen mellan offentlig försvarare och måls- ägandebiträde kan införas. Till skillnad från vad som gäller för rättshjälpsbiträden finns inga begränsningar i hur många timmars arbete ett målsägandebiträde har rätt att få ersättning för. Enligt direktiven ska vi därför också överväga en begränsning i timarvoderingssystemet för målsägande- biträden. används en schablonersättning, en s.k. taxa, i de brottmål där det endast finns en tilltalad och en offentlig försvarare samt ett målsägandebiträde, om biträdet inte biträder fler än en målsägande. En ytterligare förutsättning för att ersättningen ska bestämmas en- ligt taxa är att den sammanlagda tiden som den offentliga för- svararen och målsägandebiträdet varit närvarande under huvudför- handlingen inte överstiger och . I de mål där taxan inte gäller tillämpas timarvoderingssystemet, vilket som regel ger en högre ersättning till biträdet. Mot denna bakgrund ska vi enligt direktiven föreslå på vilket sätt en utökad användning av taxa skulle kunna ha en kostnadsdämpande effekt. Ersättningsbestämmelserna till offentliga försvarare och till måls- ägandebiträde är, såvitt avser nu aktuella frågeställningar, i allt väsentligt desamma. Här redogörs därför för dessa i ett samman- hang. I de fall någon åtskillnad i bestämmelserna förekommer an- ges detta särskilt. När det talas om offentlig försvarare avses således Ersättning till offentliga försvarare och målsägandebiträden även målsägandebiträde, om inte sammanhanget ger anledning till annat. En kortare redovisning av respektive bestämmelser ges. Avsnittet inleds med en kortare bakgrund kring utvecklingen av timkostnadsnormen och taxesystemet i brottmål. Därefter följer en genomgång av gällande rätt. Avsnittet avslutas med våra övervägan- den och förslag. En redovisning över statens kostnader för offentlig försvarare och målsägandebiträde finns i avsnitt 6. Timkostnadsnormen utvecklades i samband med rätts- hjälpsreform. I samband med reformen tog staten över de befintliga rättshjälpsanstalterna som drivits av vissa kommuner och landsting. Rättshjälpsanstalterna kom att bli grunden för de allmänna advo- katbyråerna. Syftet med detta var bl.a. att tillgodose det ökade be- hov av biträdeshjälp som reformen skulle medföra och att ge den enskilde möjligheten att fritt välja mellan att anlita en privatprakti- serande eller en offentligt anställd jurist.1 Ett ytterligare syfte var att staten skulle få full kostnadsinsyn i advokatverksamhet och där- med få underlag för taxor avseende biträdestjänster inom rättshjälps- området.2 De allmänna advokatbyråerna avvecklades . De utgör dock fortfarande grunden för beräkningen av timkostnadsnormen. Stats- kontoret har i rapporten ersättning till rättsliga biträden (2012:5) gjort en översyn av beräkningsmodellen för timkostnadsnormen. Rapporten bereds inom . Avsikten med timkostnadsnormen var att den skulle användas som en grund för ersättningsnivåerna i brottmålstaxan. Syftet var att få fram en skälig ersättning till offentliga försvarare i vissa brottmål. Inledningsvis tillämpades timkostnadsnormen endast inom det taxesatta området. Timkostnadsnormen utgjorde hörnstenen i taxan för brottmål men kom efter ett beslut i hjälp att få genomslagskraft långt utanför 1972:4, s. 171 ff. Ersättning till offentliga försvarare och målsägandebiträden det taxesatta området. uttalade nämligen att vid prövning av arvoden inom rättshjälpsområdet borde skälig tids- åtgång regelmässigt vara utgångspunkten. Timkostnadsnormen skulle vara det belopp med vilket ersättning utgick för arbete inom området. Efter en dom från kom tim- kostnadsnormen att bli vägledande vid ersättningen även i mål utanför det taxesatta området.3 Av förarbetena till rättshjälpsreformen framgår att den genomsnittliga kostnaden för advokat- verksamhet ansågs vara skälig. I propositionen anfördes att detta skulle vara utgångspunkten för taxorna och att självkostnaderna vid de allmänna advokatbyråerna torde få tillmätas stor betydelse.4 riktades kritik mot metoden att bestämma ersättning inom rättshjälpsområdet. Det hävdades att hänsynen till ett uppdrags svårighetsgrad och till den skicklighet varmed det ut- förts eftersattes när tidsfaktorn blev avgörande för ett arvodes stor- lek.