sou · H2B34 · 2014-02-03 00:00:00 — Rådgivningslagen riktar sig till samtliga näringsidkare som till- handahåller sådan finansiell rådgivning som faller inom lagens til- lämpningsområde. Genom ett antal i svensk rätt genomförda EU- direktiv har emellertid särskilda och mer detaljerade näringsrätts- liga bestämmelser om rådgivning införts för fondbolag, försäk- ringsförmedlare, värdepappersinstitut och utländska värdepappers- företag. För att undvika normkonflikter har det därför varit nöd- vändigt att från tillämpningsområdet för rådgivningslagens närings- rättsliga bestämmelser undanta den rådgivning som drivs av dessa aktörer. I 3 a § LFR stadgas därför att bestämmelserna i 4 och 5 §§ LFR inte gäller för finansiell rådgivning som tillhandahålls av fondbolag enligt 7 kap. 1 § första stycket 3 lagen (2004:46) om värdepap- persfonder, av försäkringsförmedlare enligt 5 kap. 1 § första stycket FFL, av värdepappersinstitut och utländska värdepappersföretag enligt VpmL samt av AIF-förvaltare enligt 3 kap. 2 § andra stycket 4 lagen (2013:561) om förvaltare av alternativa investeringsfonder. Dessa aktörer har i stället att följa bestämmelserna i 8 kap. lagen om värdepappersmarknaden (se mer om detta i avsnitt 4.3–4.6). Att notera är att de skadeståndsrättsliga reglerna i rådgivnings- lagen gäller även vid denna typ av rådgivning. prop., s. 16. I förarbetena till lagen har regeringen resonerat kring skyddsbeho- vet vid finansiell rådgivning.12 Regeringen har därvid uttalat att om konsumenten saknar grundläggande kunskaper om de finansiella instrument i vilka han eller hon väljer att placera sina pengar och den varierande grad av risk som är förknippad därmed, framträder ett skyddsbehov. Mot bakgrund av den stora betydelse som kon- sumenternas beslut i dessa avseenden har för den egna ekonomin, framstod det enligt regeringen som angeläget att på olika sätt till- godose konsumenternas behov av kunskap och information i deras egenskap av aktörer på de finansiella marknaderna. Det fanns ett behov av att i lag precisera såväl kraven på näringsidkarens prestat- ion som dennes ansvar från civilrättslig utgångspunkt. I sistnämnda avseende bedömde regeringen att precisering i huvudsak kunde ske genom en kodifiering av den rättspraxis som utvecklats i dom- stolarna vad gäller skadeståndsansvaret i rådgivningsfall samt genom att bygga vidare på de allmänna rättsprinciper som var tillämpliga. Det fanns även behov av näringsrättsliga bestämmelser avseende företagens rådgivningsverksamhet. Behovet avsåg framför allt bestäm- melser som klargjorde vilka kvalitetskrav som borde ställas på en sådan verksamhet. Regeringens bedömning av skyddsbehovet ledde fram till att det i rådgivningslagen infördes krav på kompetens hos rådgivaren och på dokumentation av rådgivningstillfället (se 4 § LFR). Det inför- des även kvalitetskrav i form av skyldighet att iaktta god rådgiv- ningssed och omsorg om konsumentens intressen samt individuell anpassning av rådgivningen och skyldighet att avråda från olämp- liga placeringar (se 5 § LFR). En näringsidkare som tillhandahåller finansiell rådgivning är skyldig se till att den som utför rådgivningen har tillräcklig kompetens. De krav som ställs på rådgivaren i detta hänseende framgår av Finans- inspektionens och föreskrifter (Finansinspekt- ionens föreskrifter och allmänna råd om finansiell rådgivning till konsumenter [FFFS 2004:4] samt föreskrifter prop., s. 10 ff. Se vidare kapitel 5 där utredningen diskuterar hur konsumentskyddet vid finansiell rådgivning är utformat. och allmänna råd om finansiell rådgivning till konsumenter [KOVFS 2004:5]). Föreskrifterna, som är framtagna i samråd myndigheterna emellan och i huvudsak är likalydande, anger vilka områden råd- givaren ska ha kunskap inom, t.ex. konsumenträtt, skatterätt och finansiell ekonomi. För att tillförsäkra att rådgivarna har de nöd- vändiga kunskaperna ska dessa genomgå ett godkänt kunskapstest. Näringsidkaren är skyldig att dokumentera vad som förekommit vid rådgivningstillfället och ska lämna ut denna dokumentation till konsumenten. Syftet med bestämmelsen är att det i efterhand ska gå att avgöra på vilka grunder som rådgivaren lämnat sin rekom- mendation. Att det ställs ett krav på dokumentation bör enligt för- arbetena medföra att rådgivaren agerar med större försiktighet och det minimerar bevissvårigheter som kan uppkomma vid en efter- följande tvist.13 Närmare bestämmelser om vilka uppgifter som ska dokumenteras, vad som ska överlämnas till konsumenten och när dokumentering kan underlåtas återfinns i de ovan nämnda före- skrifterna från och . God rådgivningssed och omsorgsplikt Förutom de formella kraven på dokumentation och kompetens hos rådgivaren finns det även generella bestämmelser kring hur rådgiv- ningen ska utföras. Rådgivaren är därvid skyldig att bl.a. iaktta god rådgivningssed (5 § första stycket första meningen LFR). Begrep- pet infördes i lagstiftningen mot bakgrund av att finansiell rådgiv- ning inte är en enhetlig verksamhet och att det enligt förarbetena inte var möjligt eller önskvärt att fastställa detaljerade normer för hur rådgivningen skulle lämnas.14 De normer som gäller måste kun- na ändras över tiden och anpassas till olika typer av företag och olika typer av finansiella tjänster. God rådgivningssed är därför ett dynamiskt begrepp såtillvida att det ändras . För att kon- kretisera begreppet får hänvisas till de förekom- mande branschåtgärder, överenskommelser mellan branschorgan och berörda myndigheter och allmänna råd från berörda myndig- prop., s. 22. prop., s. 24. heter samt avgöranden i rättspraxis och organ för alternativ tvist- lösning (såsom ). Vid rådgivningen gäller en omsorgsplikt gentemot konsumen- ten. I denna innefattas en skyldighet att sätta konsumentens in- tresse före andra, eventuellt motstridiga, intressen. I omsorgsplik- ten kan även inläsas ett krav på att rådgivaren ska ställa all sin kun- skap till konsumentens förfogande och att rådgivaren därvid inte ska lämna råd mot bättre vetande. Slutligen får även anses ingå en skyldighet för rådgivaren att, i likhet med vad som gäller i andra konsumentlagar, uppträda aktivt lojalt mot konsumenten.15 Individuell anpassning av rådgivningen och skyldighet att avråda från olämpliga placeringar Finansiell rådgivning är till sin natur av individuell karaktär. Den måste därför utgå från den enskilde konsumentens behov och för- utsättningar såsom de ser ut vid rådgivningstillfället. Rådgivaren är därför skyldig att anpassa rådgivningen efter konsumentens önske- mål och behov samt inte rekommendera andra lösningar än sådana som kan anses lämpliga för konsumenten (5 § första stycket andra meningen LFR). Rådgivningssituationen måste anpassas till den enskilde konsumentens kunskapsnivå och möjlighet att tillgodo- göra sig rådgivarens resonemang. För att åstadkomma en sådan anpassning är det nödvändigt att rådgivaren skaffar sig en uppfattning om konsumentens förkun- skaper, hans eller hennes ekonomiska och andra förhållanden, önske- mål och syfte med placeringen samt riskbenägenheten. Först när rådgivaren har kunskap om dessa faktorer är det möjligt att rekom- mendera lämpliga lösningar för konsumenten. Om konsumenten inte är villig att tillhandahålla rådgivaren information i ett visst hänseende får rådgivaren anpassa sin rådgiv- ning till de förutsättningar som konsumenten ger. Konsumenten ska dock upplysas om vad brister i underlaget kan medföra i fråga om tillförlitligheten i de råd som lämnas. Rådgivaren är även skyldig att avråda konsumenten från place- ringar som denne inte anser är lämpliga (5 § andra stycket LFR). Detta hör samman med att syftet med kartläggningen av konsu- mentens finansiella preferenser är att konsumenten ska ges möjlig- het att på så goda grunder som möjligt fatta sitt beslut. prop., s. 25. få del av rådgivarens sakkunskap ges konsumenten bättre förut- sättningar att fatta ett övervägt beslut. Näringsidkaren får, om kon- sumenten trots avrådandet kvarstår i sin uppfattning, välja att genomföra affären i enlighet med konsumentens önskemål. Det ska dock framgå för konsumenten att rådgivaren är av en annan upp- fattning. har det huvudsakliga tillsynsansvaret över verk- samhet som bedrivs enligt lagen (8 § LFR). Verkets tillsyn omfattar dock inte sådan verksamhet som står under tillsyn eller sådan verksamhet som bedrivs av advokater. har rätt att genomföra inspektioner och att ta del av samtliga de handlingar som behövs för tillsynen. De företag som driver verksamheten är också skyldiga att ge de upplysningar som behövs för tillsynen. Om en näringsidkare utför finansiell rådgivning i strid med de krav som ställs i lagen eller i föreskrifter som meddelats med stöd av lagen, har möjlighet att vid vite förelägga näringsidkaren att upphöra med rådgivningen (9 § LFR). För att ett sådant föreläggande ska vara aktuellt måste det framstå som uppenbart olämpligt att företaget fortsätter med rådgivningsverk- samheten, dvs. röra sig om fall där rådgivningsverksamheten är klart osund. Om vitesförbud skulle utgöra en alltför långtgående åtgärd, kan tillsynsmyndigheten i stället meddela varning. Rådgivaren är skadeståndsskyldig för det fall denne genom vårdslös rådgivning orsakar konsumenten skada (6 § LFR). Rådgivare som inte iakttar de grundläggande skyldigheterna vid rådgivning presu- meras ha agerat vårdslöst. Det ska dock även i dessa fall ske en hel- hetsbedömning av samtliga omständigheter i det enskilda fallet för att slutligen avgöra om vårdslöshet förelegat eller inte. Genom att införa ett lagstadgat ansvar för vårdslös rådgivning avsågs enligt förarbetena inte att införa ett vittgående ansvar för dåliga råd. Det förhållandet att konsumenten förlorar pengar på grund av att aktiekurser sjunker eller att räntenivåerna förändras är i allmänhet inte följden av vårdslös rådgivning. Ett skadestånd enligt lagen har inte till syfte att kompensera konsumenterna för upp- och nergångar på de finansiella marknaderna och syftar inte till att eliminera de riskmoment som alltid finns vid placeringar i finansiella instrument. Ett ansvar på grund av vårdslöshet avser i stället att träffa finansiella rådgivare som på något sätt avviker från den gängse i sitt arbetssätt eller i sina bedömningar.16 Den skada som ersätts är s.k. ren förmögenhetsskada, dvs. eko- nomisk skada som inte har samband med person- eller sakskada. Den skadelidande ska genom skadeståndet försättas i samma situation som han eller hon befann sig i före skadefallet och som han eller hon därefter skulle ha befunnit sig i om skade- fallet inte inträffat. Det är alltså fråga om ersättning enligt det negativa kontraktsintresset. Konsumenten ersätts således inte för sådan skada som hänför sig till att konsumenten vid en alternativ placering av medlen skulle ha kunnat uppnå en högre avkastning på sitt kapital än vad som på grund av rådgivningen blev fallet. Det är den skadelidande, dvs. konsumenten, som har att bevisa att rådgivaren förorsakat skadan och att det föreligger ett orsaks- samband (adekvat kausalitet) mellan vållandet och skadan. Konsu- menten har också att bevisa omfattningen av skadan. Den doku- mentationsskyldighet som föreligger för näringsidkaren torde, enligt förarbetsuttalanden, avsevärt kunna underlätta bevispröv- ningen vid tvister enligt lagen. Näringsidkarens skyldighet ställer också konsumenten i ett fördelaktigt bevisläge. För det fall näringsid- karen försummar sin skyldighet att dokumentera, bör konsu- mentens påståenden om vad som förekommit vid rådgivningstill- fället tas som utgångspunkt vid en bedömning av rådgivarens eventuella vårdslöshet, om näringsidkaren inte på annat sätt förmår visa att konsumentens påståenden är felaktiga. Rätten till skadestånd bortfaller om konsumenten inte under- rättar näringsidkaren inom skälig tid efter det att konsumenten märkt eller bort märka att skada uppkommit. Detsamma gäller om konsumenten inte väcker talan från rådgivningstillfället (7 § LFR). prop., s. 32. Värdepappersmarknadslagen ersatte lagen (1991:981) om värdepappersrörelse och lagen (1992:543) om börs- och clearingverksamhet. Värdepappersmarknadslagen genomför i huvudsak och rådets direktiv /39/EG av om marknader för finansiella instrument och om ändring av rådets direktiv /611/EEG och 93/6/EEG om Europa- parlamentets och rådets direktiv /12/EG samt upphävande av rådets direktiv /22/EEG (det s.k. MiFID-direktivet). Som skäl för antagandet av MiFID-direktivet angavs att antalet aktiva investerare på de finansiella marknaderna ökat, och dessa erbjuds ett allt mer mångfacetterat och vittomfat- tande utbud av tjänster och instrument. Med hänsyn till denna utveckling borde gemenskapens rättsliga ramar omfatta hela skalan av verksamheter som riktar sig till investerarna. Det krävdes därför föreskrifter som skapade den grad av harmonisering som krävdes för att sörja för en hög nivå på skyddet av investerarna och för att på grundval av hemlandstillsyn ge värdepappersföretagen möjlighet att erbjuda tjänster inom hela gemenskapen. Eftersom investerar- nas beroende av personliga rekommendationer hade ökat, var det lämpligt att tillhandahållandet av investeringsrådgivning togs med bland de investeringstjänster som krävde auktorisation.17 Direktivet är i vissa delar ett fullharmoniseringsdirektiv, t.ex. vad gäller när värdepappersföretag är skyldiga att begära upplys- ningar om sina kunders kunskaper och erfarenheter av en viss pro- dukt eller tjänst. I andra delar är direktivet ett minimiharmonise- ringsdirektiv, t.ex. vad gäller genomlysningsreglerna i artikel 27 och 28 om skyldigheten för värdepappersföretag att göra vissa offent- liggöranden vid handel med aktier. Med fullharmoniseringsdirektiv avses att direktivet syftar till en fullständig harmonisering av med- lemsstaternas nationella regler. Medlemsstaterna åläggs genom direktivet en skyldighet att införa nationella regler som helt över- ensstämmer med direktivet. Ett minimiharmoniseringsdirektiv ger däremot medlemsstaterna möjlighet att – inom de ramar som ges av – bestämma om mer långtgående regler än vad som framgår av direktivet. MiFID-direktivet kompletteras genom kommissionens förord- ning (EG) nr 1287/2006 av om genomförandet av och rådets direktiv /39/EG vad gäller 17 Se p. 2 och 3 i preambeln till MiFID-direktivet. dokumenteringsskyldigheten för värdepappersföretag, transaktions- rapportering, överblickbarhet på marknaden, upptagandet av finan- siella instrument till handel samt definitioner för tillämpning av det direktivet (genomförandeförordningen), samt av Kommissionens direktiv /73/EG av om genomförandet av och rådets direktiv /39/EG vad gäller orga- nisatoriska krav och villkor för verksamheten i värdepappers- företag, och definitioner för tillämpning av det direktivet (genom- förandedirektivet). Genomförandeförordningen är direkt tillämplig i medan genomförandedirektivet har genomförts genom föreskrifter (FFFS 2007:16) om värdepappersrörelse och (FFFS 2007:17) om verksamhet på marknadsplatser. MiFID-direktivet är föremål för en översyn och ett förslag till ett nytt direktiv har arbetats fram av EU-kommiss- ionen, se avsnitt 4.10.1. Värdepappersmarknadslagen innehåller rörelseregler för bl.a. de aktörer som tillhandahåller investeringstjänster och investerings- verksamheter. Med investeringstjänster och investeringsverksam- het avses bl.a. investeringsrådgivning till kund avseende finansiella instrument. De aktörer som omfattas av lagstiftningen är banker och kre- ditmarknadsföretag samt utländska bank- eller kreditföretag som bedriver bank- eller finansieringsrörelse från filial i (s.k. kreditinstitut), svenska aktiebolag som fått tillstånd att driva vär- depappersrörelse och som inte är ett bankaktiebolag eller kredit- marknadsbolag (s.k. värdepappersbolag) samt utländska företag som driver värdepappersrörelse från filial i . Som gemensamt begrepp på dessa aktörer använder värdepappersmarknadslagen värdepappersinstitut. För utländska företags verksamhet i gäller dock lagen endast i tillämpliga delar (se 1 kap. 2 § VpmL). Flera av bestämmelserna i värdepappersmarknadslagen tar direkt eller indirekt sikte på skyddet för konsumenter. Dessa bestämmel- ser återfinns i huvudsak i 2 och 3 kap. om tillståndsplikt och förut- sättningarna för att kunna få tillstånd att driva värdepappersrörelse samt i 8 kap. om skydd för investerare och andra rörelseregler. Värdepappersbolag och kreditinstitut som driver investeringsråd- givning till kund avseende finansiella instrument är skyldiga att ha tillstånd för verksamheten (2 kap. 1 § 5 VpmL). Med tillstånds- plikten följer vissa krav på verksamheten och dess företrädare, bl.a. ska bolaget ha viss kapitalstyrka, och styrelseledamöter och verk- ställande direktör ska vara lämpliga för respektive uppgift (3 kap. 1–7 och 10–11 §§ VpmL). Lagstiftningen innehåller ett antal undantag från tillståndsplik- ten, bl.a. behöver inte försäkringsbolag med tillstånd enligt försäk- ringsrörelselagen (2010:2043) ha tillstånd enligt värdepappers- marknadslagen (2 kap. 5 § VpmL). Utländska företag som driver verksamhet i genom en filial, och som i sitt hemland har tillstånd att driva värdepappersrörelse, behöver inte ha ett separat tillstånd till verksamheten här i (4 kap. 1 § VpmL). Dessa företag kan således driva värdepappersrörelse i utan separat tillstånd för detta. Ett värdepappersbolag är skyldigt att organisera sin verksamhet i enlighet med reglerna i 8 kap 3–14 §§ VpmL. Bolaget ska bl.a. se till att verksamheten drivs på ett sådant sätt att dess förmåga att full- göra sina förpliktelser inte äventyras. Det ska även identifiera, mäta, styra, internt rapportera och ha kontroll över de risker som rörelsen är förknippad med. Värdepappersrörelsen ska organiseras och drivas på ett sådant sätt att bolagets struktur, förbindelser med andra företag och ställning kan överblickas. Indelning av kunder m.m. Begreppen konsument och näringsidkare används inte i MiFID- direktivet eller i värdepappersmarknadslagen. I stället har värde- pappersinstituten att dela in kunderna i kategorierna professionell och icke-professionell kund. Kriterierna för när en kund ska anses som professionell framgår av 8 kap. 16 och 17 §§ VpmL. En kon- sument torde regelmässigt definieras som en icke-professionell kund. Kunden och institutet kan dock komma överens om att denne ska definieras som en professionell kund. Det är även möj- ligt att efter överenskommelse betrakta en professionell kund som en icke-professionell kund. Kundindelningen har betydelse för i vilken omfattning uppfö- randereglerna i 8 kap. 21–27 §§ VpmL är tillämpliga. I de fall kun- den klassificerats som icke-professionell följer långtgående skyl- digheter beträffande den information som ska lämnas till kunden.18 En av de centrala bestämmelserna i 8 kap. är den om inhämtande av uppgifter vid investeringsrådgivning och diskretionär portfölj- förvaltning. Enligt denna bestämmelse, som återfinns i 23 §, ska ett värdepappersinstitut, när det tillhandahåller investeringstjänsterna investeringsrådgivning till kund avseende finansiella instrument eller diskretionär portföljförvaltning avseende finansiella instru- ment, hämta in nödvändiga uppgifter från kunden om dennes kun- skaper och erfarenheter av den specifika tjänsten eller produkten samt om dennes ekonomiska situation och mål med investeringen. Detta för att institutet ska kunna rekommendera de investerings- tjänster och finansiella instrument som är lämpliga för kunden. Bestämmelsen kompletteras av 15 kap. i nämnda föreskrifter, av vilka bl.a. framgår att institutet inte får rekommendera investeringstjänster eller finansiella instrument till konsumenten om denne inte har lämnat nödvändig information enligt 8 kap. 23 § VpmL (15 kap. 8 § FFFS 2007:16). Det har också viss betydelse vilken klassificering som skett av kunden, t.ex. får institutet anta att en professionell kund har nödvändig kunskap och erfarenhet för att kunna förstå riskerna med transaktionen eller portföljförvaltningen såvitt avser de produkter, transaktioner och tjänster för vilka kunden är klassificerad som professionell (15 kap. 7 § andra stycket FFFS 2007:16). Ett värdepappersinstitut är skyldigt att dokumentera samtliga inve- steringstjänster, sidotjänster och transaktioner som det har genom- fört (8 kap. 12 § VpmL). När det gäller investeringsrådgivning till konsumenter har utfärdat detaljerade före- skrifter om vad som ska dokumenteras respektive när dokument ska lämnas över till konsumenten (16 kap. 9–18 §§ FFFS 2007:16). Dokumentationen ska bl.a. innehålla de uppgifter som inhämtats enligt 8 kap. 23 § VpmL samt om vilket eller vilka råd som lämnats 18 14 kap. föreskrifter om värdepappersrörelse, FFFS 2007:16. och om konsumenten avråtts från en placering. Dokumentationen ska lämnas ut till konsumenten i samband med det första rådgiv- ningstillfället eller i nära anslutning till det. Av 8 kap. 26 § VpmL framgår att värdepappersinstitutet även ska dokumentera vad institutet och en kund kommit överens om beträffande parternas rättigheter och skyldigheter samt övriga vill- kor för de tjänster som institutet ska utföra för kunden. Något krav på skriftligt avtal mellan institutet och kunden finns dock inte såvitt avser tjänsten investeringsrådgivning till en icke-professionell kund (jfr. 13 kap. 5 § FFFS 2007:16). har såvitt avser investeringsrådgivning till kon- sumenter utfärdat föreskrifter om kompetenskrav (16 kap. 2-8 §§ FFFS 2007:16). Inspektionen har därvid fastställt att den personal som lämnar sådan rådgivning ska ha tillräckliga kunskaper i förhål- lande till den rådgivning som lämnas. Rådgivarna ska känna till innehållet i relevanta lagar och regler samt förstå och uppfylla de krav som rådgivningen ställer med utgångspunkt från rådgivning- ens inriktning, omfattning och svårighetsgrad. Kunskaperna ska omfatta vad rådgivningsansvar, etik och god rådgivarsed innebär och hur omsorgs-, avrådande- och dokumentationsplikten ska full- göras. De ska därutöver kunna tillämpa kunskaper om sparande och placeringar i finansiella instrument och försäkringar. För att säkerställa att rådgivarna kan leva upp till dessa krav ska värdepap- persinstitutet se till att de genomgått och godkänts i ett kunskaps- test, antingen via en från institutet fristående person eller genom ett test som är godkänt av en oberoende granskare. ska fortlöpande kontrollera att rådgivarna har tillräckliga kunskaper. Slutligen ska institutet även säkerställa att rådgivarna har lämplig praktisk erfarenhet, bl.a. vad gäller kommunikation mellan personal och konsument. Enligt 23 kap. 1 § VpmL utövar tillsyn över bl.a. värdepappersinstitut. Om ett svenskt värdepappersinstitut åsido- sätter sina skyldigheter enligt lagen, andra författningar som regle- rar verksamheten, företagets bolagsordning, stadgar eller regle- mente eller interna instruktioner som har sin grund i en författning som reglerar företagets verksamhet är skyldig att ingripa. Inspektionen ska därvid utfärda ett föreläggande att begränsa rörelsen i något avseende, minska riskerna i den eller vidta någon annan åtgärd för att komma till rätta med situationen, ett förbud att verkställa beslut eller en anmärkning. Om överträdelsen är allvarlig ska företagets tillstånd återkallas eller, om det är tillräckligt, varning meddelas. Under vissa förutsätt- ningar får avstå från att ingripa (25 kap. 1–2 §§ VpmL). Om ett värdepappersinstitut har meddelats beslut om anmärk- ning eller varning får inspektionen besluta att företaget ska betala en straffavgift. Straffavgiften ska uppgå till lägst och högst . Avgiften får dock inte överstiga tio pro- cent av företagets omsättning närmast föregående verksamhetsår. Den får inte heller vara så stor att värdepappersinstitutet därefter inte uppfyller kraven i 8 kap. 3 § eller 6 kap. 1 § lagen (2004:297) om bank- och finansieringsrörelse. Vid bestämmandet av avgiftens storlek ska särskilt beaktas hur allvarlig överträdelsen är samt hur länge överträdelsen pågått (25 kap. 8–10 §§ VpmL).