sou · H2B376 · 2014-11-28 00:00:00 — Det ansågs således vara bättre för alla inblandade om prejudikatfrågan kunde prövas på ett så tidigt stadium som möjligt.2 Vid remissbehandlingen av Rättsutredningenss förslag framför- des invändningar om att hänskjutande av prejudikatfrågor direkt från tingsrätt strider mot instansordningens princip och begränsar tingsrätternas och hovrätternas funktioner. Vidare anfördes att det är principiellt felaktigt med en ordning som innebär att en domstol ska fråga en annan domstol till råds. Reformen skulle också enligt vissa remissinstanser kunna innebära en urholkning av principen om att tyngdpunkten i domstolsprocessen ska ligga i tingsrätten.3 När bestämmelserna infördes var emellertid en grundförutsättning för hänskjutande att parterna träffade avtal om att inte överklaga 1988/89:78 s. 61 ff. a. s. 64 ff. a. s. 65 f. Detta faktum medförde enligt regeringen att några problem inte uppstod i fråga om instansordningsprincipen.4 I förarbetena konstaterades också att ett alternativ till att hänskjuta prejudikatfrågor är att avgöra delfrågor i s.k. mellandom, men att mellandom dock används sällan. Beträffande skälen till detta anfördes bl.a. följande. I en del fall leder mellandomar till processekonomiska vinster genom att man kan få upp en prejudikatfråga till HD både snabbare och i mer renodlad form än om hela målet handläggs i ett sammanhang. Om det i ett enskilt fall skall vara meningsfullt med en mellandom, måste det dock finnas kvar tvistiga och svårutredda frågor i målet som inte om- fattas av mellandomen. Detta innebär att det med nuvarande regler i många fall uppkommer en dubbel processkedja i målet, dels avseende mellandomen, dels avseende den slutliga domen. Mellandomen leder därför till fördelar endast om den blir det slutliga avgörandet i målet. En konsekvens härav är att mellandomen endast passar för vissa fall. Det kan också finnas andra anledningar till att mellandomens möjlig- heter utnyttjas sparsamt, bl.a. att reglerna om förutsättningarna för mellandom uppfattas som invecklade.5 En lämplig tidpunkt för hänskjutande ansågs i förarbetena vara rättens sammanfattning av parternas ståndpunkter enligt 42 kap. 16 § RB.6 togs kravet på att parterna skulle ingå avtal om att inte överklaga tingsrättens dom bort. Skälet till detta var att man ville öka antalet hänskjutna prejudikatfrågor. I förarbetena till lagändringen anfördes bl.a. följande. Regeringen inser visserligen att det finns en risk för att processen förlängs om man tillåter överklagande av tingsrättens dom, men finns det skäl att tro att parterna som regel avstår från att överklaga denna när har avgjort prejudikatfrågan, åtminstone om tings- rättens dom inte rymmer frågor som inte haft anledning att ta ställning till. Vad regeringen fäster särskilt stor vikt vid är att förslag ger bättre möjligheter reform att få ett ordentligt genomslag. Vi förordar alltså den ordningen att tingsrätten skall kunna hänskjuta en prejudikatfråga till oavsett om parterna har förbundit sig att inte överklaga tingsrättens dom. 4Om parterna är bundna av ett avtal enligt vilket tingsrättens dom inte får överklagas, finns det drastiskt uttryckt ingen instansordningens princip att värna om längre; processen skulle i alla händelser stanna i tingsrätten (Prop. 1988/89:78 s. 65 f.). a. s. 65 f. a. s. 69 och 98. Tingsrättens beslut i frågan om hänskjutande skall ske eller inte bör, liksom , inte kunna överklagas.7 I samma proposition diskuterades kort om tillämpningsområdet för bestämmelsen borde utvidgas till att omfatta även andra mål än dispositiva tvistemål. Enligt regeringen fanns det skäl att inte genomföra en sådan utvidgning av bestämmelsens tillämpnings- område. I sammanhanget anfördes bl.a. följande. Det skulle kunna övervägas att vidga tillämpningsområdet för reglerna om hänskjutande av prejudikatfråga och låta dem avse även andra mål än dispositiva tvistemål. Utredningen har inte föreslagit detta, huvud- sakligen med hänsyn till att utredningens förslag bygger på förbud mot att överklaga tingsrättens dom. väljer visserligen regeringen inte den lösningen, men vi vill ändå stanna för att inte föreslå någon utvidgning. Behovet och utrymmet torde vara klart mindre i andra målkategorier än i dispositiva tvistemål. Remissinstanserna har inte heller efterfrågat någon utvidgning.8 efter införandet av möjligheten att hänskjuta prejudikatfrågor (1989–1999) utnyttjades möjligheten endast vid fyra tillfällen. Efter att kravet på avtal om att inte över- klaga togs bort har det blivit något vanligare med hänskjutande av prejudikatfrågor. utnyttjas dock förfarandet inte sär- skilt ofta. Enligt uppgifter inhämtade från HD har domstolen under perio- den –2013 haft 23 mål som handlat om hänskjutande av pre- judikatfrågor enligt 56 kap. 13 § RB. har det kommit in i genomsnitt 3 sådana mål . Prövningstillstånd be- viljas i en stor del, , av målen. Som exempel på mål som avgjorts av HD efter hänskjutande av tingsrätt kan från senare tid nämnas följande:9 NJA 2007 s. 295: B.H.S. väckte talan mot staten med yrkande att staten skulle förpliktas att till honom utge jämte 1998/99:37 s. 36 f. 9Tidigare fall, se NJA 1995 s. 197, NJA 1996 s. 68, NJA 1997 s. 660, NJA 1997 s. 787, NJA 1998 s. 375, NJA 1998 s. 834, NJA 2002 s. 173, NJA 2005 s. 438, NJA 2006 s. 420 och NJA 2006 s. 732. anförde att denne lidit allvarliga psykiska men av att sitta 16 månader i häkte med fulla restriktioner innan han fick sin sak prövad i domstol. hade skäl inte förelegat att hålla honom häktad . Staten hade i och med den långa häktningstiden brutit mot artikel 5.3 i den Europeiska konven- tionen om skydd för de mänskliga rättig- heterna och de grundläggande friheterna () varför skadestånd ska utgå enligt artikel 5.5 i samma konvention. Staten genom Justitiekanslern bestred käromålet. Parterna var överens om att enligt 56 kap. 13 § RB hänskjuta frågan om Europa- konventionens direkta tillämplighet till HD. Parterna önskade få svar på frågan om svensk domstol kan döma ut skadestånd direkt på grundval av artikel 5.5 i för det fall skade- ståndslagen och lagen (1998:714) om ersättning vid frihetsberö- vande och andra tvångsåtgärder inte skulle anses medge att ersätt- ning utgår fullt ut enligt konventionens principer. HD fann att staten kan åläggas att betala skadestånd, utöver enligt vad som föl- jer av skadeståndslagen (1972:207) och lagen (1998:714) om ersätt- ning vid frihetsberövanden och andra tvångsåtgärder, i den mån det behövs för att ska uppfylla sina förpliktelser enligt Artikel 5.5 i . NJA 2007 s. 747: C.D. väckte talan om skadestånd mot under påstående att i hem- lighet bedrivit spaning mot henne sedan hon anmält ett för- säkringsfall. Tingsrätten beslutade att enligt 56 kap. 13 § RB till HD hänskjuta frågan om art. 8.1 i kan av svensk domstol tillämpas i skade- ståndstalan mot annan än staten till HD:s prövning. HD fann att en enskild inte kan åläggas att betala skadestånd till en annan en- skild med direkt tillämpning av artiklarna 8 och 13 i Europakon- ventionen. NJA 2008 s. 878: Strömma Fjäll och (Strömma) yrkade att tingsrätten skulle förplikta F.H. att – solidariskt med T.H., mot vilken tredskodom meddelats – till Strömma utge jämte ränta enligt 6 § räntelagen för delgivning av stämningsansökan till dess betalning sker. be- stred käromålet i dess helhet. Tingsrätten beslutade att med stöd av 56 kap. 13 § RB till HD hänskjuta frågan huruvida borgenären (Strömma) genom att fritt avräkna/kvitta sina förekommande skul- der till huvudgäldenären (H. AB) mot sina fordringar gente- mot densamme, kan göra borgensmannen (F.H.) ansvarig till ett högre belopp än om kvittning/avräkning hade skett i sådan ordning att avräkning först hade skett mellan huvudfordringar och mot- fordringar hänförliga till det avtal för vilket borgensmannen ingått borgen och som är konnexa. HD fann att en borgensman som ingått proprieborgen för fullgörandet av förpliktelser enligt ett avtal gällande ett löpande kontraktsförhållande är skyldig att svara endast för den skuld som återstår efter avräkning mellan fordringar och motfordringar hänförliga till avtalet. NJA 2009 s. 104: M.-L.D. arbetade som distriktssköterska. Vid en trafikolycka ådrog hon sig personskador och blev därefter arbetsoförmögen och sjukskriven. Fordonet hon fär- dades i vid olyckstillfället var trafikförsäkrat hos ömse- sidig sakförsäkring, som reglerade skadan genom att betala ut trafikskadeersättning för bl.a. inkomstförlust. plötsligt av ett hjärtstillestånd, vilket medförde nya personskador. upphörde med regleringen då bolaget menade att M.-L.D. från denna dag skulle ha varit arbetsoförmögen även trafikskadan förutan och det därför inte längre fanns någon trafikskadebetingad inkomstförlust. Frågan prövades av , som delade uppfattning. M.-L.D:s arbetsoförmåga var total när hjärtstilleståndet inträffade och är så fortfarande. väckte talan mot vid och yrkade att tingsrätten skulle förplikta att till henne utge en ersättning om , avseende förlorad arbetsinkomst för tiden till och med jämte viss ränta på beloppet, samt en index- reglerad årlig livränta om , avseende framtida inkomstförlust för tiden från fram till dess hon fyllde , och därefter livsvarigt enligt det senaste cirkuläret från avseende beräkning av inkomstförlust. Folk- sam bestred yrkandena men vitsordade dessa som skäliga i och för sig. Tingsrätten beslutade att med stöd av 56 kap. 13 § RB till HD hänskjuta frågan om vilken inverkan hjärtstilleståndet och dess följder hade på skyldighet att, p.g.a. trafikolyckan 1992, till M.-L.D. från nämnda dag utge trafik- skadeersättning för inkomstförlust och pensionsförlust – när de båda händelserna saknar samband med varandra och var för sig ut- gör en tillräcklig betingelse för total arbetsoförmåga. HD fann att den senare tillkomna sjukdomen inte ska beaktas när ersättningen för inkomstförlust och pensionsförlust till följd av trafikolyckan bestäms. Inom förvaltningsprocessen finns flera olika instrument som har som syfte att främja prejudikatbildningen. I detta avsnitt be- skrivs dessa instrument. Det har varit möjligt för enskilda att få bindande förhandsbesked i olika beskattningsfrågor. infördes en möjlighet att få bindande förhandsbesked i stämpelskatte- ärenden. infördes möjligheten att få förhandsbesked i taxeringsfrågor.10 tillkom , som skulle verka för att skattelagarna tillämpades likformigt i hela landet. En av nämndens många uppgifter var att meddela förhandsbesked. Ursprungligen begränsades rätten att lämna förhandsbesked till vissa skatter av inkomstskattekaraktär samt förmögenhetsskatt och frågor som avsåg taxering av fastighet. Möjligheten att få bindande förhandsbesked utvidgades sedermera till att omfatta bl.a. punkt- skatter. Kontrollstyrelsen, som var central beskattningsmyndighet för de flesta punktskatter, fick 1959 möjlighet att meddela för- handsbesked beträffande sådana skatter. utvidgades dels när en möj- lighet att lämna förhandsbesked om det är av vikt för en enhetlig lagtolkning eller rättstillämpning infördes, dels när en möj- lighet att lämna förhandsbesked avseende tillämpningen av lagen mot skatteflykt om det är av vikt för sökanden infördes. kunde förhandsbesked även lämnas av dåvarande skattemyndigheterna i frågor med anknytning till skyldigheten att betala socialavgifter. Denna möjlighet att meddela förhandsbesked ansågs med anledning av genomförda reformer på avgiftsområdet 10 Lag (1951:442) om förhandsbesked i taxeringsfrågor. ha förlorat i betydelse och upphörde därför vid införandet av skattebetalningslagen (1997:483).11 bildades genom en sammanslagning av ett antal myndigheter med uppgifter inom beskattningens område. fick därmed uppgiften att lämna förhandsbesked genom en för ändamålet särskilt inrättad nämnd, för rättsärenden (rättsnämnden). tillkom genom en utbrytning av rättsnämnden. Det ansågs angeläget att fick en mer aktiv roll när det gällde att styra rättsutvecklingen på skatte- området vilket kunde uppnås genom att verket fick motparts- ställning i förhandsbeskedsärendena. fick 1998 möjlighet att ansöka om förhandsbesked beträffande en enskilds beskattning som varit föremål för prövning vid taxeringen. Denna möjlighet togs över av det allmänna ombudet i samband med att skattemyndigheterna slogs samman till en myndighet, (se mer om allmänna ombudet hos nedan). gäller lagen (1998:189) om förhands- besked i skattefrågor. Förhandsbesked lämnas av Skatterättsnämn- den efter ansökan av en enskild eller det allmänna ombudet hos . Efter ansökan av en enskild får förhandsbesked lämnas i en fråga som avser den sökandes skattskyldighet eller beskattning om det är av vikt för sökanden eller för en enhetlig lagtolkning eller rätts- tillämpning. Efter ansökan av det allmänna ombudet hos får förhandsbesked lämnas endast om frågan angår en enskild, om (eller i förekommande fall ) har fattat beslut i saken och beslutet har gått den enskilde emot. Vidare krävs att det är av vikt för en enhetlig lagtolkning eller rättstillämpning att för- handsbesked lämnas. I ansökan ska sökanden lämna de uppgifter som behövs för att förhandsbesked ska kunna lämnas. får anmoda sökanden att komma in med de ytterligare upplysningar som nämnden anser sig behöva för att pröva ansökan. 1997/98:65 s. 19. Skattebetalningslagen är upphävd och har ersatts av skatteförfarandelagen (2011:1244). beskedet ska i den omfattning som nämnden anser lämplig ange hur den fråga som förhandsbeskedet avser ska bedömas. Ett förhandsbesked ges alltid på de förutsättningar som framgår av handlingarna. Förhandsbesked överklagas till HFD, utan krav på prövningstillstånd. Ett förhandsbesked som vunnit laga kraft är bindande för och de allmänna förvalt- ningsdomstolarna i förhållande till den enskilde om denne begär det. med hänsyn till ansökans innehåll finner att förhandsbesked inte bör lämnas ska ansökan avvisas. Ett sådant avvisningsbeslut kan inte överklagas. Skäl för avvisning kan exempelvis vara att ansökan kräver att ställning tas till bevis- eller värderingsfrågor, att den utredning som den sökande har presterat är ofullständig, att ansökan brister i något formellt hänseende eller att angelägenhetskravet om vikt för sökanden eller för en enhetlig lagtolkning eller rättstillämpning inte är uppfyllt. består av högst fjorton ledamöter och högst tio ersättare. Ledamöter och ersättare förordnas av regeringen för högst i taget. sammanträder på två av- delningar, en för direkt skatt och en för indirekt skatt. Regeringen bestämmer ledamöternas och ersättarnas fördelning på avdel- ningarna och utser bland ledamöterna en ordförande och en vice ordförande på varje avdelning (2 §). Förhandsbeskedens betydelse för prejudikatbildningen I förarbetena till reform konstaterades att förhandsbe- skeden fått en mycket stor betydelse såsom vägledande prejudikat vid rättstillämpningen. Förhandsbeskedet, som ursprungligen var avsett att tjäna de enskilda skattskyldigas intressen, hade sålunda alltmer kommit att uppfattas såsom ett medel att snabbt få aktuella prejudikatfrågor klarlagda. Enligt departementschefen framstod det som en brist att nämnden inte kunde tillmötesgå en begäran om förhandsbesked när denna uteslutande kunde motiveras av intresset att erhålla ett vägledande prejudikat.12 I förarbetena till nu gällande lagstiftning uttalades bl.a. följande. 1960:79 s. 37. Det är varken möjligt eller lämpligt att utforma skattelagstiftningen så att alla olika tänkbara situationer förutses och samtliga oklarheter undanröjs. Prejudikatbildningen inom skatterätten utgör därför ett mycket betydelsefullt komplement till lagstiftningen. Det är inte ovanligt att oklara rättsfrågor påverkar ett stort antal enskilda personers situation och i många fall avser frågorna dessutom betydande belopp. I ovissa skattefrågor är därför snabba klarlägganden till gagn för rättslivet i allmänhet och för den enskildes rättssäkerhet i synnerhet. Prejudikaten från Regeringsrätten ökar effektiviteten i rättstillämpningen och avlastar skattemyndigheter och domstolar. En snabb prejudikatbildning tillför dessutom lagstiftaren underlag för att bedöma om lagstiftningen uppfyller de uppställda målsättningarna eller om den ger upphov till inte avsedda effekter och därför behöver ses över. Så kan vara fallet exempelvis när det gäller att bekämpa den ekonomiska brottsligheten. Inom skatterätten har lagstiftaren och domstolarna strävat efter att skapa förutsättningar för att påskynda prejudikatbild- ningen. I skatteprocessen har förtursbehandling genom s.k. pilotmåls- förfaranden kommit att tillämpas i allt större utsträckning. Olika reformer har genomförts på det processuella området, bl.a. har den genomförda övergången från beloppsprocess till sakprocess ökat förutsättningarna för att få till stånd en snabbare prejudikatbildning. Ett institut som kommit att få allt större betydelse för prejudikat- bildningen är förhandsbeskedet. Förhandsbesked för taxeringsfrågor infördes och har därefter kommit att ut- vidgas till att omfatta även andra skatter och avgifter. Även om för- handsbeskedsförfarandet ursprungligen syftade till att i första hand bereda enskilda möjlighet att inför förestående affärer eller andra rätts- handlingar få klarhet i hur förfarandet skulle komma att bedömas i beskattningshänseende, har de förhandsbesked som överklagas till Regeringsrätten kommit att få en allt betydelsefullare roll för preju- dikatbildningen på skatteområdet. Det är tydligt att Regeringsrättens prejudikatbildning fyller en mycket betydelsefull funktion. Behovet av en snabbare prejudikatbildning gör sig gällande över hela skatteområdet. Detta behov har berörts i flera olika sammanhang. Det har utförligt belysts av bl.a. i betänkandet Tolkningsbesked i skattefrågor (Ds Fi 1987:1). Flertalet av de omständigheter som åberopar till stöd för behovet av en snabbare prejudikatbildning på skatteområdet har bärkraft även sedan taxeringsförfarandet reforme- rats. Kommittén angav bl.a. följande skäl till att den dåvarande preju- dikatbildningen inte var tillfredsställande. Den prejudikatbildning som sker genom att en fråga förs upp till Regeringsrätten domstolsvägen är långsam. Den långsamma rättsbildningen medför olikformig taxering och många överklaganden till domstol. Avsaknaden av snabba besked i ovissa skattefrågor minskar förutsebarheten och är en fara för den enskildes rättssäkerhet. Vilka mål som kommer under Regerings- rättens prövning via den ordinarie instansordningen är ofta beroende Den ovissa frågan kan aktualiseras redan under be- skattningsåret och innan frågan över huvud taget kommer under dom- stolsprövning kan ha förflutit.13 reformförslag avseende prejudikatbildning på skatteområdet hade i uppdrag att se över förhands- beskedsinsitutet utifrån ett behov av att stärka och påskynda pre- judikatbildningen på skatteområdet. I delbetänkandet Tolknings- besked i skattefrågor (Ds FI 1987:1) föreslogs att skulle få rätt att ansöka om tolkningsbesked. Ansökan skulle prö- vas i första instans av nuvarande och därefter underställas Regeringsrätten. Ett flertal remissinstanser var negativa till förslaget och det ledde inte till några lagstiftnings- åtgärder. I slutbetänkande Ny taxe- ringslag – reformerad skatteprocess (SOU 1988:21) föreslogs bl.a. att funktionen att meddela förhandsbesked skulle brytas ut från Riks- skatteverket och i stället föras till en fristående nämnd. förslag behandlades i proposition /91:89. Härigenom inrättades han- tera förhandsbeskedsansökningar. I propositionen angavs att syftet var att bereda partsställning för att stärka för- handsbeskedens prejudikatbildande funktion men också för att försöka förkorta handläggningstiderna.14 skatteflyktskommitté redogjorde i sitt delbetänkande Översyn av skatteflyktslagen Reformerat förhandsbesked (SOU 1996:44) för fyra reformvägar för att påskynda prejudikat- bildningen på skatteområdet; förbättrad förtursbehandling, överlämnande av fråga till Regeringsrätten, språngrevision och reformerat förhandsbesked. Förtursbehandling innebar enligt kommittén i korthet följande. Om en och samma beskattningsfråga berör ett större antal skatt- skyldiga och vägledande prejudikat saknas är det inte ovanligt att skattedomstolarna handlägger ett eller flera mål med förtur, medan övriga mål vilandeförklaras i avvaktan på att domen i det mål som handlagts med förtur ska vinna laga kraft. Avsikten är oftast att de 1997/98:65 s. 22 f. 1990/91:89 s. 30. mål som handläggs med förtur, de s.k. pilotmålen, ska föras upp till högsta instans och bli föremål för ett vägledande utlåtande från Regeringsrätten och i sin tur kunna få prejudicerande verkan vid prövningen av de vilandeförklarade målen.15 Överlämnande av fråga till Regeringsrätten innebar enligt kom- mittén följande. En metod som möjligen reducerar tidsutdräkten i domstolarna är att införa ett system varigenom prejudikatfrågan lyfts ut och överlämnas av länsrätten direkt till Regeringsrätten redan under handläggningen av ett mål vid länsrätten. I likhet med pilotmålsmetoden förutsätter ett överlämnandeförfarande att ett grundläggande taxerings- eller beskattningsbeslut finns. Därefter ska beslutet överklagas av den skattskyldige och omprövning ska ske vid skattemyndigheten innan frågan kan anhängiggöras i läns- rätten. Länsrätten ska besluta om ett hänskjutande och slutligen ska Regeringsrätten företa en dispensprövning innan prejudikat- frågan kan avgöras.16 Språngrevision skulle överförd till skatteprocessen enligt kom- mittén innebära att den som förlorade skattetvisten i länsrätten skulle kunna överklaga frågan direkt till Regeringsrätten. Till skill- nad från den behandlade möjligheten att hänskjuta en rätts- fråga direkt till Regeringsrätten skulle språngrevisionen ha den fördelen att den tvistiga frågan genom länsrättens handläggning och dom blev utredd och belyst innan frågan blir föremål för till- ståndsprövning i Regeringsrätten.17 Vad gäller frågan om reformerat förhandsbesked redogjorde kommittén för betydelsen av en möjlighet för det allmänna att ansöka om förhandsbesked, bl.a. för att få till stånd en enhetlig rättstillämpning hos skattemyndigheterna. Även för den skatt- skyldige, som av någon anledning inte funnit skäl att begära för- handsbesked, skulle det vara av betydelse att en omtvistad rätts- fråga ges en snabb lösning. Vidare skulle lagstiftaren få snabbare besked, om det finns ett behov av att se över och eventuellt anpassa skattelagstiftningen.18 förslag behandlades i propositionen /98:65. Regeringen uttalade avseende alternativet att förbättra 15SOU 1996:44 s. 50. a. s. 53. a. s. 54. a. s. 55. förtursbehandlingen att detta var möjligt men att metoden var långsam och att några betydelsefulla tidsvinster inte kunde på- räknas.19 Vad gäller överlämnande av fråga till Regeringsrätten uttalade regeringen följande. Även bortsett från att några mer betydande tidsvinster antagligen inte skulle kunna uppnås torde, enligt , hänskjutande av frågor direkt från länsrätten till Regeringsrätten vara mindre lämpligt för skattemål. Skälen till detta är för det första att parterna saknar möjlighet att förfoga över pro- cessföremålet. Vidare måste parterna, alltså även den skattskyldige, ha ett intresse av att frågan hänskjuts till Regeringsrätten och aktivt medverka till att så sker. Ytterligare ett argument mot en ordning med hänskjutande är att den för skatteprocessen allsidiga och grundläggande beredning som sker i underinstanserna – eller i i förhandsbeskedsärendena – skulle gå förlo- rad. Slutligen kan det ifrågasättas om det är lämpligt att begränsa ett hänskjutningsförfarande inom förvaltningsrättsprocessen till enbart skattemålen.20 Regeringen delade vidare kommitténs bedömning att inte heller språngrevision var en framkomlig väg för att få till stånd en snabbare prejudikatbildning på skatteområdet.21 Regeringen föreslog däremot att det allmänna, för att främja prejudikatbildningen skulle ges möjlighet att ansöka om förhands- besked i skattefrågor genom Riksskatteverket.22