sou · H2B354 · 2014-07-15 00:00:00 — betonas i domen att det handlar om särskilt ömmande för- hållanden. Det anförs att det i det aktuella området hade fiske be- drivits utan några omfattande begränsningar och att klagandena i praktiken blivit mer eller mindre beroende av fisket för sin försörjning och inrättat sina liv efter detta. Någon möjlighet för dem att förutse ett fiskeförbud som detta fanns inte när fastigheterna förvärvades. När det gäller exempelvis vildsvin har vi i avsnitt 7.2 bedömt att den stora ökningen av vildsvinsstammen med dess stora effekter på jordbruk, skog och trafik är ett så stort samhällsproblem att det finns skäl för en integritetsingripande åtgärd som kameraövervakning. Som framgår av 7.1 har vildsvinstammen ökat från några 100 individer till ca 175 000. Vildsvin har en mycket hög reproduk- tiv förmåga och nettotillväxten har be- räknats till trots omfattande jakt. Detta innebär en fördubbling av antalet vildsvin . Som vidare framgår av 7.1 orsakar vildsvin omfattande skador på jordbruket genom bökning, trampning och konsumtion av odlade grödor. Skadorna enbart på jordbruket i har beräknats till . Därtill orsakar vildsvin trafikskador. I genomsnitt beräknas den samhällsekonomiska kost- naden till per olycka. uppskattar man att de samhällsekonomiska kostnaderna för trafikolyckor för vildsvin upp- går till . Därtill kommer att vildsvin kan sprida sjukdomar och parasiter, vilket kan skapa problem för gris- produktionen. Även kron- och dovhjortsstammarna har vuxit och är lokalt mycket stora. Det har på sina ställen lett till skador för jord- och skogsbruk (avsnitt 3.2.4 och 3.2.5). Förutom betes-, tramp- och liggskador leder hjortarnas betande även till skogsskador. Ett särskilt bekymmer är kronhjortarnas barkgnagande (så kallad barkflängning). Genom att dra av långa remsor av bark på granar kan dessa skadas av röta vilket leder till stora ekonomiska konsekvenser för skogsägaren. Det finns inga utförliga skogsinventeringar med syfte att beräkna de ekonomiska kostnaderna för dessa skador. Vad gäller dovhjort ökar antalet trafikolyckor där dessa är inblan- dade och kostnaderna uppgår i snitt per olycka till ca . rapporterades olyckor vilket skulle motsvara en kostnad på ca (avsnitt 3.3.8). Sammantaget menar utredningen att grundlagen inte utgör hinder för att även begränsa mängden utfodring av vilt. I grunden är en möjlighet för myndigheter att begränsa utfodring av klövvilt inte en rådighetsinskränkning. Även om det skulle kunna tolkas på annat sätt så menar jag att de stora klövviltsstammarna medför stora miljö- och säkerhetsproblem. Det handlar som framgått om stora jord- och skogsskador, trafikskador och smittorisker. Av avsnitt 3.6.3 samt 7.3 följer att stödjande utfodring gör att vildsvinsstammen kan öka. Mot det finns markägarens intresse av att genom utfodring hålla stora viltstammar, för att sedan kunna jaga. Det handlar inte om en begränsning av jakträtten i sig utan om att viltet på grund av restrik- tioner av utfodring kan minska i antal och att därmed påverka jakten. Vid denna avvägning menar jag att det är tydligt att samhällsintressena överväger. 4.2.3Vad får vilt utfodras med? För utfodring gäller lagen (2006:805) om foder och animaliska bi- produkter med förordning (2006:805). Lagen är en ramlag. Det finns därutöver en stor mängd EU-bestämmelser, lagen kompletterar dessa. Det framgår av 2011:787. I den tillkänna- ges de EU-bestämmelser som kompletteras av lagen (2006:805) om foder och animaliska biprodukter, se bilaga 3. I 1 § anges lagens syfte, som är att säkerställa en hög skyddsnivå för djurs och människors hälsa när det gäller foder och animaliska produkter. Enligt 3 § gäller lagen för utfodring av alla djur utom för utfod- ring av sällskapsdjur i enskilda hem (4§). I propositionen till lagen, prop. 2005/06:128 sid. 237 anges vidare följande om definition av djur: I den nuvarande lagen görs ingen begränsning av till vilka djur som fodret är avsett. Enligt förarbetena (prop. 1997/98:92 s. 25) gäller lagen även för foder som används vid utfodring av icke hägnat vilt. I 2 § lagen anges att uttrycket foder har samma betydelse som Europa- parlamentets och rådets förordning (EG) nr 178/2002 om allmänna principer och krav för livsmedelslagstiftning, om inrättande av Europeiska myndigheten för livsmedelssäkerhet och om förfaran- den i frågor som gäller livsmedelssäkerhet. I artikel 3.4 i denna förordning definieras foder som alla ämnen eller produkter, inbegripet tillsatser, oberoende av om de är bearbe- tade, delvis bearbetade eller obearbetade, som är avsedda för utfodring av djur. Denna definition tillämpas även i andra EU-förordningar som reglerar frågor om foder. Definitionen innehåller inte någon begränsning i fråga om vilka djur som fodret skall vara avsett för. EU-förordningens definition ska således tillämpas på allt foder som är avsett för utfodring av djur, dvs. foder till såväl livsmedelsproducerande djur som till andra djur- slag. Livsmedelsproducerande djur definieras bl.a. i EU:s förordning 767/2009 om utsläppande på marknaden och användning av foder. Livsmedelsproducerande djur betyder djur som utfodras, föds upp eller hålls för att användas som livsmedel. Även djur som inte används som livsmedel men hör till en ras som normalt används som livsmedel inom gemenskapen räknas som livsmedelproducerande djur. I konsumeras kött från bl.a. vildsvin och hjort och så sker även inom gemenskapen i övrigt. Icke livsmedelsproducerande djur är enligt samma förordning djur som utfodras, föds upp eller hålls men inte används som livsmedel, t.ex. pälsdjur, sällskapsdjur, laboratoriedjur, zoodjur och cirkusdjur. Innebörden är därmed att såväl vildsvin som hjort är livsmedels- producerande djur. Enligt ska också vildsvin ses som livsmedelsproducerande djur, jämför rapport, Redovisning av regeringens uppdrag om åtgärder med anledning av vildsvinsföre- komst, , Dnr 39–14151/08, sid.7. delar denna uppfattning, jämför rapport visning av regeringens uppdrag att utarbeta en nationell förvaltnings- plan för vildsvin m.m., , Dnr 429-8643-08, sid. 2. anför på sin hemsida att som livsmedelspro- ducerande djur räknas huvudsakligen nöt, svin, får, get, hästdjur, ren, hjort, fisk, skaldjur, bin och fjäderfä inklusive struts (Läkemedels- rester – fördjupning 2013 hemsida. Från Jägareförbundets sida har anförts att det är olyckligt att vilda djur ses som livsmedelsproducerande djur, eftersom hela tanken med foderregleringen är att ha kontroll över djuren och det foder de äter. När det gäller vilda djur är det osäkert vilket foder det kommer att välja och även om djuret kommer att konsumeras. Därmed haltar lagstiftningen. Kommissionen har vidare besvarat en fråga om tolkningen av förordning (EG) nr 767/2009. Frågan löd så här så här: I och rådets förordning (EG) nr 767/2009 fast- ställs krav för utsläppande på marknaden av foder. Det innehåller detaljerade bestämmelser för märkning, förpackning och presentation av djurfoder, där olika krav gäller beroende på om fodret är avsett för icke livsmedelsproducerande djur eller livsmedelsproducerande djur. Jag fick reda på att en belgisk tillverkare av två typer av foderblandningar för exportmarknaden, en för turturduvor och en för dvärgkaniner, måste följa olika bestämmelser om märkning beroende på om djurfodret är avsett för den inhemska marknaden eller för andra EU-medlemsstater. Dessa bestämmelser ska ha att göra med en skill- nad i tolkningen av lagstiftningen. I betraktas en dvärgkanin som ett husdjur att kela med och en turturduva som en burfågel, eftersom ingen av dem normalt föds upp i syfte att konsumeras. Båda dessa djur faller således inom ramen för kategorin icke producerande djur. I andra medlemsstater, t.ex. , är tolkningen en annan, vilket har lett till att bestämmelserna om märkning skiljer sig. Kommissionen svarade så här: Regulation (EC) 767/2009(1) lays down rules for placing animal feed on the market. Different rules apply for the labeling of feed for non- food-producing and for food-producing animals, as the animal holders knowledge about feeding and their aims for feeding animals vary signi- ficantly. The rules for the labeling of a specific feed do not depend on the region or where it is placed on the market but on the target animal species for which the feed is addressed. The defini- tion of food producing animals in Regulation (EC) 767/2009 is appli- cable for the whole EU. It includes animals of species that are used for human consumption in at least one part of the Union. Rabbits be- longing to the species Oryctolagus cuniculus (this includes domestic dwarf rabbits) fall into the overall definition of food producing animals for the purposes of feed labeling, even though certain breeds within the species are kept as pets. And while turtle doves (Streptopelia turtur) are a different species than the commonly eaten domestic pigeons (Columba livia f. domestica), they are still considered as food pro- ducing animals because they are used for human consumption in at least one part of the Union (Parliamentary questions 2012 hemsida)). Av svaret följer att målet för arten i stort är avgörande och att det räcker om arten används som livsmedel i någon del av EU. ska betonas att detta är ett yttrande som inte är rättsligt bindande (EU-lagstiftning 2014 hemsida). Utredningen menar dock att det står klart att vilt som vildsvin och hjort är livsmedelsproducerande djur, det följer direkt av definitionen i förordningen 767/2009. Därmed gäller inte bara alla begränsningar i lagen utan även de direkt gällande bestämmelserna i som avser livs- medelsproducerande djur. Av lagens 6–7 §§ följer att det i de EU-bestämmelser som kom- pletteras av lagen finns förbud mot att som foder använda djur, djurdelar eller varor som framställs av djur. I 6 § 2 stycket medges det ett bemyndigande för regeringen eller den myndighet som rege- ringen bestämmer att meddela föreskrifter om att djur eller delar av djur får användas som foder i enlighet med undantagsbestämmel- serna i artikel 18 i förordningen 1069/2009 om hälsobestämmelser för animaliska biprodukter och därav framställda produkter som inte är avsedda att användas som livsmedel. Av 7 § framgår att vilda djur som inte omfattas av EU-bestäm- melserna får användas som foder endast om djuren har avlivats, styckats och därefter veterinärbesiktigas. Detta gäller även delar av sådana djur, fodermjöl eller andra varor som framställts av djuren eller delar av djuren. Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer får meddela undantag. Av EU-förordningen nr 767/2009 om utsläppande på marknaden och användning av foder, punkten 3 i bilaga III, framgår av artikel 4 att foder bara får användas om det är säkert och det inte har direkta negativa effekter på miljön eller djurs hälsa. Av artikel 5 följer att foder inte får innehålla eller bestå av vissa råvaror som är angivna i en förteckning. Exempel på sådana råvaror är frön, som efter skörd genomgått behandling med växtskyddsmedel eller fast hushållsavfall. Det finns omfattande krav om märkning. I EU-förordningen nr 183/2005 om foderhygien framgår av arti- kel 2 att förordningen omfattar bl.a. verksamhet som bedrivs av foderföretagare i alla led från och med primärproduktion av foder till och med utsläppande av foder på marknaden och utfodring av livsmedelsproducerande djur. Däremot ska förordning inte tillämpas på bl.a. privat enskild pro- duktion av foder för livsmedelsproducerande djur för konsumtion inom privathushåll, utfodring av livsmedelsproducerande djur för kon- sumtion inom privathushåll eller för de verksamheter som anges i artikel 1.2 c i förordning 852/2004 och producentens direktförsälj- ning av små mängder primärproducerat foder till lokala jordbruks- företag. Inte heller ska den tillämpas på privat enskild produktion av foder för icke- livsmedelsproducerande djur, på utfodring av icke- livsmedelsproducerande djur eller på detaljhandeln med foder för sällskapsdjur. De verksamheter som anges i artikel 1.2 c i förordning 852/2004 är producenters direkta leveranser av små mängder primärproduk- ter till konsumenter eller till lokala detaljhandelsföretag som leve- rerar direkt till konsumenter. Med primärprodukter avses enligt artikel 2.1 b i samma förordning produkter från primärproduktion, däribland produkter från jorden, från boskapsuppfödning, från jakt och från fiske. Det betyder att från förordningens tillämpningsområde undan- tas bl.a. foder som produceras och utfodras till djur inom privat- hushåll och som i förekommande fall skall konsumeras inom dessa hushåll. Den gäller inte heller för producenters direktförsäljning av små mängder primärproducerat foder till lokala jordbruksföretag för användning i dessa företag. Slutligen omfattas inte heller utfodring av icke-livsmedelsproducerande djur eller detaljhandel med foder för sällskapsdjur (DS 2005:31 sid. 173). Vidare bör undantaget om små mängder primärprodukter inne- bära att även utfodring av vilt, där köttet eller pälsen sedan säljs som primärprodukter i begränsad utsträckning direkt till konsumenter eller till lokal detaljhandel är undantaget. I artikel 4 anges allmänna skyldigheter. I andra stycket står det att jordbrukare vid utfodring av livsmedelsproducerande djur ska vidta åtgärder för att se till att risken för biologisk, kemisk och fysisk kontaminering av foder, djur och animalieprodukter är så låg som rimligen är möjlig. Enligt uppgift från har LRF i diskussioner menat att det skulle kunna betyda att det inte skulle vara möjligt med utlagt foder för exempelvis vildsvin som de kan trampa på, efter- som det skulle kunna innebära en risk för kontaminering. Från ut- redningens sida menar vi att en sådan tolkning är för långtgående, eftersom skyldigheten i lagtexten är begränsad till vad som rimligen är möjligt. I artikel 5 anges särskilda skyldigheter. Av artikeln framgår att det finns olika särskilda skyldigheter för foderföretagare och jord- brukare. Foderföretagare ska uppfylla särskilda mikrobiologiska kri- terier punkt 3 a. Dessa ska antas av Kommissionen. Jordbrukare ska enligt punkt 5 följa särskilda bestämmelser vid utfodring av livs- medelsproducerande djur. Bl.a. ska foder hanteras på ett sådant sätt att det garanteras att kontaminering inte sprids(bilaga 3, punkt 2 under . Under rubriken stall och utfod- ringsutrustning i samma bilaga anges i sista stycket att Foder och strö som används i djurproduktionsenheten ska bytas ut ofta och inte tillåtas bli mögligt. I artikel 9 behandlas offentliga kontroller, anmälan och registre- ring. Av punkten 2 följer att foderföretagare ska till behörig myn- dighet anmäla alla anläggningar som de ansvarar för och är verk- samma inom något steg av produktionen, bearbetningen, lagringen, transporten eller distribution av foder på det sätt som den behöriga myndigheten begär med tanke på registreringen. Av punkten 3 följer att den behöriga myndigheten ska föra ett eller flera register över anläggningar. Med foderföretagare avses enligt artikel 3 punkt b de fysiska eller juridiska personer som ansvarar för att kraven i denna förordning uppfylls i det foderföretag de driver. I 178/2002 definieras foderföretag. Av artikel 3 framgår bl.a. följande: Foderföretag: varje privat eller offentligt företag som med eller utan vinstsyfte bedriver någon av de verksamheter som hänger samman med produktion, framställning, bearbetning, lagring, transport eller distribu- tion av foder, samt alla producenter som producerar eller lagrar foder för utfodring av djur på sin egen jordbruksanläggning. Foderföretagare: de fysiska eller juridiska personer som ansvarar för att kraven i livsmedelslagstiftningen uppfylls i det foderföretag de driver. Definitionen av foderföretag är vid och omfattar enligt sin orda- lydelse all eller den mesta hanteringen av foder, dvs. produktion, framställning, bearbetning, lagring, transport eller distribution. Enbart artikel 9 ger därför intryck av att all eller den mesta hanteringen med foder skulle kräva en registrering. Från har framförts att definitionen av foder- företag inte är tillämplig på den som utfodrar vilda djur. I huvudsak menar man att ordet distribution i definitionen av foderföretagare ovan inte betyder utfodring och att enbart utfodring av djur på egen jordbruksanläggning omfattas, dvs. där man har djuren under kon- troll inom jordbruket. Detta skulle betyda att exempelvis en jägare som utfodrar vilda djur inte alls omfattas av regelverket. Distribu- tion skulle syfta på kommersiell hantering. har i ifrågasatt denna tolkning och menat att enbart utfodring kräver registrering. Som stöd för sin tolkning har verket hänfört sig till en rapport från mötet den 17–med för livsmedelskedjan och djurhälsa. Vid det mötet påminde om den tidigare frågeställning avseende utfodring av vilda djur (stödutfodring, möjlighet att se djuren, jakt etc.) som utförs av andra än markägaren. Hur ställer sig Kommis- sionen och övriga medlemsländer till en registrering av denna verk- samhet? Kommissionen anger att det omfattas av foderhygienför- ordningen men när det gäller enstaka tillfällen av privatpersoner så bedömer man att det går under benämningen små kvantiteter och ska därmed inte behöva registreras. Enligt utredningens uppfattning är det fortfarande oklart om utfodring är distribution och det är därmed också oklart om enbart den som utfodrar är att betrakta som foderföretagare. Av praktisk betydelse är dock i det här sammanhanget i första hand vidare de omfattande undantagen som finns i artikel 2. För de verksamheter som är undantagna där gäller inte förordningen och därmed inte heller artikel 9. Slutsatsen blir att livsmedelsproducerande vilt som hjort och vildsvin som huvudregel bara får utfodras med foder från en foderföretagare som är registrerad enligt foderhygienförordning- en. Med foderföretagare kan även den som enbart utfodrar vilt avses, avgörande om utfodring här är att betrakta som distribution. Den som tillverkar foder för att utfodra vilt som ska konsumeras inom hushållet omfattas inte av förordningen, för denne finns inget registrerings- krav. Den som köper och utfodrar sådant vilt för konsumtion inom hushållet behöver inte heller vara registrerad. Inte heller omfattas producenters direktförsäljning av små mängder primär producerat foder till lokala jordbruksföretag för användning i dessa företag. Motsatsvis betyder det att de som säljer större mängder foder för ut- fodring av vilt måste vara registrerade. Även de som enbart utfodrar vilt för jakt och försäljning av viltkött kan behöva (här är regel- verket oklart) vara registrerade om det inte är frågan om en begränsad direktförsäljning till konsumenter/detaljhandeln. har uppgett att verket inte för ett sådant register över de som bara utfodrar vilda djur. I lagen om foder och animaliska biprodukter 8 § anges att det utöver vad som följer av de EU-bestämmelser är förbjudet att an- vända eller på marknaden släppa ut foder om det kan antas ha en skadlig inverkan på miljön, om det bryter mot bestämmelserna i 7 § (vilda djur som foder) eller om användandet eller utsläppandet bryter mot särskilda föreskrifter. Av 9 § följer sedan att regeringen eller den myndighet regeringen bestämmer får meddela föreskrifter eller i enskilda fall besluta om villkor för eller förbud mot införsel, utförsel, tillverkning, utsläp- pande på marknaden, användning och bortskaffande av samt annan befattning med foder eller ett visst parti av foder. Det är alltså för- bjudet att använda foder i strid med sådana föreskrifter (8§). I 7 § förordningen har sedan regeringen vidarebefordrat detta bemyndigande till . 9 § i lagen om foder och animaliska biprodukter och 7 § i till- hörande förordning innebär att får ge föreskrifter om foder och även i enskilda fall besluta om villkor för användning och bortskaffande av foder. Några inskränkningar framgår inte av paragrafens ordalydelse. Av lagens 12 § framgår vidare att offentlig kontroll av efterlev- naden av lagen och EU-bestämmelser som kompletteras av lagen utövas av , länsstyrelserna, andra statliga myndig- heter och kommunerna i enlighet med vad regeringen bestämmer. samordnar övriga kontrollmyndigheters verksam- het. Av förordningens 12 a § framgår att länsstyrelserna är behöriga myndigheter att utöva offentlig kontroll över foderföretag inom primärproduktionen av foder. Som framgått ovan avses med foder- företag alla som utfodrar vilt. Med primärproduktionen avses enligt EU:s förordning 183/2005, produktion av jordbruksprodukter, sär- skilt odling, skörd, mjölkning, uppfödning av djur (före slakt) eller fiske som enbart resulterar i produkter som inte genomgår någon hantering efter det att de har skördats, insamlats eller fångats, med undantag av enkel fysisk behandling. Sammantaget är enligt lagen i huvudsak ansvarig myndighet för foder. Lagen gäller i alla led från och med primär- produktionen av foder till och med utsläppande av foder på markna- den eller utfodring av djur. Därmed är i huvudsak även ansvarig för en enskild jägares utfodring. Som framgått har dock kontrollansvaret för primärproduktionen överlåtits på länssty- relserna. Därmed är det i första hand länsstyrelserna som är ansvarig för enskilds utfodring av vilt. Enligt lagens 23 § får kontrollmyn- dighet meddela förelägganden och förbud som behövs och de får förenas med vite. Det finns möjligheter att få hjälp av polismyn- dighet och dessutom finns det straffbestämmelser Det omfattande regelverk som finns ger och länsstyrelserna ett ansvar för kontroll av utfodring och även långt- gående bemyndiganden för att kunna utföra kontroll. Därmed finns det omfattande möjligheter och skyldigheter för myndigheterna att ingripa i enlighet med lagens syfte, att säkerställa en hög skydds- nivå för djurs och människors hälsa när det gäller foder och anima- liska produkter. Däremot är det mer tveksamt om bemyndigandet i lagens 12 § kan användas för att begränsa utfodring i syfte att minska viltstammarnas skadepåverkan, även om själva lagtexten inte inne- håller någon begränsning. I propositionen till lagen sägs också att ändamålsbestämmelsen har särskild betydelse för straffbestämmel- serna och kontrollbestämmelserna i 11 respektive 29 § (sid. 362). Därmed kan det vara så att det saknas möjligheter för Jordbruks- verket eller att begränsa utfodring i sig. Som framgått ovan under 4.2.1 har verken också själva dragit den slut- satsen och efterlyst ett bemyndigande. I 4 § jaktlagen anges att markägaren och jakträttshavaren svarar för att viltet får skydd och stöd. Enligt direktiven kan detta innebära utfodring. Av propositionen tycks följa att det handlar om viltbestån- det i stort. Vid paragrafens tillkomst förutsattes det att länsstyrel- serna skulle agera genom skyddsjakt om viltstammarna blev för stora och orsakade skada. Så har inte skett. Det saknas i jaktlagen ett bemyndigande som ger möjlighet att begränsa utfodring utifrån sitt ansvarsområde. Däremot har möjlighet att reglera foder och fodermängd vid åtel för vildsvin. En begränsning av utfodring skulle därmed kräva en lagändring, exem- pelvis ett bemyndigande för regeringen eller den myndighet rege- ringen bestämmer får meddela föreskrifter. Egendomsskyddet i regeringsformen utgör inte hinder för det. När det gäller vad vilt får utfodras med finns det ett omfattande regelverk, både svensk lagstiftning och EU-förordningar som är direkt gällande i . Vildsvin och hjort är i sammanhanget att betrakta som livsmedelsproducerande djur. Utfodring får därför bara ske av bl.a. säkert foder, som inte har direkta negativa effekter på miljön eller djurs hälsa. hushållsavfall eller foder som innehåller djurprodukter får inte användas utan tillstånd. Det finns ett registre- ringskrav. Livsmedelsproducerande vilt som hjort och vildsvin får som huvudregel bara utfodras med foder från en foderföretagare som är registrerad enligt foderhygienförordningen. Det finns dock omfattande undantag.