sou · H2B358 · 2014-07-15 00:00:00 — Det kan noteras att den franska versionen på ett tydligare sätt än den svenska versionen visar att såväl den yrkesmässige transportören som den oberoende mellanhanden (intermédiaire indépendant) endast har en roll i själva införseln av alkoholdryckerna, dvs. den fysiska förflyttningen av varorna från den plats där de bjuds ut till försälj- ning till den plats där privatpersonen befinner sig. Det kan också noteras att mål C-186/05 avgjordes av tre domare, medan Rosengren- målet som framgått avgjordes av 13 domare. Domen finns vidare i sin helhet enbart publicerad på två språk, och har endast blivit sum- mariskt återgiven på övriga språk. Detta visar sammantaget att EU- domstolen inte har fäst stor principiell vikt vid detta avgörande, utan att det främst bör ses som en konsekvens av Rosengrendomen. 5.4Skattekonsekvenser vid privat införsel av alkohol avgörandet i Rosengrenmålet klarlade i mål C-5/05, mot B.F. Joustra, vilka skattekonsekvenserna blir vid privatinförsel av alkohol. Domstolen slog fast att då en privatperson för eget och för andra privatper- soners bruk förvärvar alkoholvaror i en annan medlemsstat (där dessa har släppts för konsumtion) och därefter uppdrar åt ett trans- portföretag, med säte i samma medlemsstat som han själv tillhör, att frakta varorna till honom för hans räkning, ska denna privatperson själv betala skatt för dessa varor i konsumtionslandet. Den skatt som erlagts i den första medlemsstaten kan sedan krävas åter. Svensk alkoholpolitik i ett EU-rättsligt perspektiv Bakgrunden till detta avgörande är att alkoholvaror är föremål för en gemensam EU-reglering om punktskatt som uttas av EU:s medlemsstater i konsumentledet. Det var den dåvarande EU-regle- ringen som var föremål för prövning i Joustramålet. De nuvarande reglerna för punktskatt finns i det s.k. punkt- skattedirektivet.34 Enligt reglerna i detta direktiv kan en köpare eller säljare bli skyldig att betala alkoholskatt i konsumtionslandet, bero- ende på vilket affärsupplägg det är fråga om. Den grundläggande principen för direktivregleringen är att skattskyldigheten för alko- holvaror endast ska föreligga i en medlemsstat. Eftersom det rör sig om en konsumtionsskatt är huvudregeln att beskattningen ska ske där varan ska levereras eller användas (konsumtionslandet), vilket presumeras vara den stat där den punktskattepliktiga alkoholen inne- has i kommersiellt syfte (artikel 33.1). I punktskattedirektivet föreskrivs därmed att skattskyldighet för punktskatt ska inträda när varan släpps för konsumtion (artikel 7.1). I artikel 32 i direktivet föreskrivs emellertid ett viktigt undantag till principen att skatteuttag ska ske i det land där varorna ska användas. Har varorna förvärvats av enskilda personer (alltså privatpersoner) för deras privata bruk och transporterats av dem själva från en med- lemsstat till en annan ska punktskatten endast uttas i den medlems- stat där de har förvärvats. Allt annat innehav av varor som släppts för konsumtion anses i direktivets mening vara i kommersiellt syfte och omfattas därmed av huvudregeln att skatten ska erläggas i kon- sumtionslandet (artikel 33.1). Det sagda innebär att punktskatt i konsumtionslandet otvetydigt ska erläggas för alkoholdrycker som har beställts av privatpersoner över internet från en annan medlems- stat (under förutsättning förstås att köparen inte personligen trans- porterar dryckerna vilket sällan torde vara fallet). En fråga som infinner sig naturligt är vem som är skyldig att erlägga punktskatt i konsumtionslandet/destinationsstaten vid sådan handel. Svaret på denna fråga är i första hand beroende av vem som utför eller för vems räkning transporten av alkoholen sker. Om transporten sker av säljaren eller för säljarens räkning är det säljaren som ansvarar enligt de särskilda reglerna om distansförsäljning i arti- kel 36 i punktskattedirektivet. Enligt dessa regler är säljaren bl.a. skyldig att antingen själv eller genom en s.k. skatterepresentant re- gistrera sig i destinationsstaten, ställa garanti för betalning av punkt- skatten till myndigheterna i destinationsstaten innan varorna avsänds, 34 Rådets direktiv /118/EG av om allmänna regler för punktskatt och om upphävande av direktiv /12/EEG. Svensk alkoholpolitik i ett EU-rättsligt perspektiv samt erlägga skatten när varorna anlänt. Om dessa procedurregler följs ska den skatt som erlagts i den första medlemsstaten efterges eller återbetalas på säljarens begäran. Om transportören däremot anlitas för annan än säljarens räkning (t.ex. av köparen) gäller de generella reglerna i artikel 33 i punktskattedirektivet enligt vilka betal- ningsskyldigheten åligger den person som verkställt leveransen, den som innehar de varor som är avsedda att levereras eller den person till vilken varorna har levererats. Liksom är fallet vid distansförsälj- ning ankommer det enligt artikel 34.2 på den som är skattskyldig att bl.a. lämna en förhandsanmälan till de behöriga myndigheterna och ställa en garanti för punktskatten innan avsändandet. Den skattskyldige ska också samtycka till varje kontroll som gör det möjligt för den behöriga myndigheten i destinationsmedlems- staten att förvissa sig om att varorna faktiskt har mottagits och att den punktskatt som belastar varorna har erlagts i detta land. En möjlighet till återbetalning av den punktskatt som erlagts i den med- lemsstat där varorna släpptes för konsumtion framgår av artikel 33.6. Oavsett vem som är skattskyldig ska transporterna av de punkt- skattepliktiga varorna åtföljas av ett s.k. förenklat ledsagardoku- ment.35 Detta krav gäller emellertid inte vid regelrätt distansförsälj- ning. Punktskattdirektivet har införlivats med svensk rätt genom lagen (1994:1564) om alkoholskatt (LAS). Vid distansförsäljning, dvs. när transporten sker av säljaren eller för säljarens räkning, är säljaren skattskyldig och denne ska hos ställa säkerhet för be- talning av skatten på de varor som sänds från det andra EU-landet (15 § LAS). En distansförsäljare ska företrädas av en representant som är etablerad i och denne ska vara godkänd av Skatte- verket (15 a § LAS). En distansförsäljare som endast vid ett enstaka tillfälle säljer alkoholvaror till någon i behöver dock inte företrädas av en särskild representant. I stället ska denne, innan varor- na avsänds från det andra EU-landet, anmäla sig till och ställa säkerhet för skatten på varorna (15 b § LAS). Den som tar emot varor vid distansförsäljning är dock skattskyldig för punkt- skatten här i i stället för säljaren, om säljaren underlåter att ställa säkerhet för den svenska skatten (8 § första stycket 5 LAS). Denne ska anmäla varorna till och ställa säkerhet för 35 Se kommissionens förordning (EEG) nr 3649/92 av om förenklade ledsagardokument vid flyttning inom gemenskapen av punktskattepliktiga varor som redan har frisläppts för konsumtion i den avsändande medlemsstaten. Svensk alkoholpolitik i ett EU-rättsligt perspektiv betalning av skatten på dessa. Ställd säkerhet får tas i anspråk om skatten inte betalas i rätt tid (16 § LAS). Om transporten inte sker av säljaren eller för dennes räkning är den som för in eller tar emot de beskattade varorna skattskyldig (8 § första stycket 5 LAS). Denne ska anmäla varorna till och ställa säkerhet för betalning av skatten på dessa. Ställd säkerhet får tas i anspråk om skatten inte betalas i rätt tid (16 § LAS). Den som ansvarar för en flyttning av beskattade alkoholvaror till en svensk ort via ett annat EU-land ska upprätta ett särskilt transportdokument, ett förenklat ledsagardokument (25 § första stycket 1 LAS). Detta gäller dock inte vid distansförsäljning. Ledsagardokumentet ska åtfölja varorna under flyttningen (25 § andra stycket LAS). Kravet på åtföljande gäller under hela flyttning- en från avsändaren till mottagaren.36 Det förenklade ledsagardoku- mentet ska innehålla uppgifter om avsändaren, mottagaren, trans- portören och en beskrivning av varorna. En ytterligare fråga av betydelse för detta uppdrag är hur System- bolagets ställning som ett folkhälsopolitiskt motiverat detaljhandels- monopol enligt , påverkas av ökad privatinförsel till svenska konsumenter. Ett argument som i olika sammanhang framförs är att detaljhandelsmonopolet och därmed den svenska alkoholpoli- tiken kan undergrävas till följd av att nya inköpskanaler växer fram som är tillgängliga för svenska konsumenter. Annorlunda uttryckt kan det förhållandet att monopolet i praktiken är den enda försäljningskanalen i detaljhandelsled för de drycker som där tillhandahålls göra att det förlorar sitt alkoholpolitiska syfte och kan anses EU-rättsligt legitimt. I detta sammanhang ska betonas att det finns visst stöd för ett sådant resonemang i rättspraxis. Om en medlems- stat ska kunna rättfärdiga en begränsning i den fria rörligheten på EU:s inre marknad måste den bakomliggande politiken (rättfär- digandegrunden) framstå som systematisk och sammanhängande. Det kan därför vara enklare att motivera ett heltäckande monopol än fall där staten förbehållit sig exklusiva rättigheter för vissa delar av en marknad, om det inte tydligt kan förklaras varför vissa delar av marknaden ska vara förbehållna ett statligt bolag och andra inte. 36 Se prop. 2009/10:40 s. 181. Svensk alkoholpolitik i ett EU-rättsligt perspektiv Detta krav innebär att i de fall medlemsstaterna inför begränsningar i den fria rörligheten måste den politik som ligger till grund för dessa begränsningar vara sammanhängande och inte innehålla motsägelse- fulla inslag. Problematiken har varit tydlig när det gäller nationella spelmonopol där redan i Gambellimålet37 underströk att om en medlemsstat uppmuntrar till att delta i lotterier, hasard- spel eller vadhållning, i syfte att erhålla intäkter, kan denna stat inte åberopa hänsyn till behovet av att bevara ordningen i samhället för att motivera inskränkande åtgärder. I ett sådant fall är inte den politik som förs systematisk och sammanhängande. har kommit in på liknande prövningar i senare mål där den varit mer explicit och avgjort frågan själv. Domstolen har t.ex. mot denna bakgrund underkänt den tyska spelregleringen. Den angav att: den omständigheten att de behöriga myndigheterna, vad avser hasard- spel som inte omfattas av de statliga monopol som är i fråga i de mål som de har att avgöra, bedriver eller tolererar en politik som syftar till att främja dessa andra spel i stället för att minska möjligheterna till spel och att begränsa verksamheten på detta område på ett sammanhängande och systematiskt sätt leder till att målet att motverka att allmänheten lockas till överdrivna utgifter för spel och att bekämpa spelberoende, vilket anges ha varit syftet med inrättandet av monopolet, inte längre på ett effektivt sätt kan uppnås med hjälp av monopolet och att detta därför kan anses motiverat med hänsyn till artiklarna 43 EG och 49 EG [nu artikel 49 FEUF och 56 FEUF]. När det gäller den svenska spelregleringen gjorde dock EU-dom- stolen, vad gäller den svenska politikens sammanhang och kon- sekvens, en annan bedömning. I målet och fann EU- domstolen att hade rätt att utesluta privata vinstintressen från den svenska spelmarknaden och att det därför var legitimt att de statliga bolagen samt ideella organisationer med tillstånd, när det gäller vissa former av spel, var de enda lagliga aktörerna på den svenska marknaden. konstaterade att 38 § första stycket första punkten lotterilagen (1994:1000), som innebär ett förbud att i främja såväl hasardspel som lagligen anordnas i andra medlemsstater, som hasardspel som anordnas utan tillstånd inom landet, får till verkan att svenska konsumenters deltagande i dessa spel begränsas. Domstolen konstaterade att syftet med denna 37Mål C-243/01, . 38Mål C-316/07 m.fl., , punkt 106. 39De förenade målen C-447/08 och C-448/08, och . Svensk alkoholpolitik i ett EU-rättsligt perspektiv bestämmelse är att de svenska konsumenterna endast ska ägna sig åt hasardspel inom ramen för det system som godkänts nationellt, vilket därmed bl.a. säkerställer att privata vinstintressen utesluts från denna bransch. Domstolen påpekade i denna dom att målet att strängt begränsa anordnandet av hasardspel i vinstsyfte har godtagits i rättspraxis. En nationell lagstiftning som syftar till att undvika att lotterier ute- slutande anordnas kommersiellt och av privata arrangörer som själva kan förfoga över vinsterna från denna verksamhet är enligt denna rättspraxis förenlig med unionsrätten. Domstolen påpekade också att kulturella, moraliska eller religiösa överväganden kan motivera inskränkningar av friheten att tillhandahålla tjänster för arrangörer av hasardspel, bl.a. eftersom det kan anses oacceptabelt att tillåta att privata vinstintressen drar nytta av ett socialt gissel eller spelares svaghet och olycka. Enligt den värdeskala som är specifik för varje medlemsstat, och med beaktande av medlemsstaternas utrymme för skönsmässig bedömning, är det således tillåtet för en medlemsstat att begränsa anordnandet av hasardspel och att förbehålla offentliga organ eller allmännyttiga organisationer anordnandet av sådana spel. Domstolen fann att det svenska förbudet mot att främja de tjänster som utländska spelbolag tillhandahåller konsumenter som är bosatta i svarade mot målet att utesluta privata vinstintressen från hasardspelsbranschen, och att förbudet kunde anses nödvändigt för att uppnå detta mål. Det ska betonas att rättspraxis avseende kravet på att den politik som ska rättfärdigas måste vara systematisk och sammanhängande inte begränsar sig till spelområdet. Det har även haft betydelse när det gäller den fria rörligheten för varor40 och etable- ringsfriheten41 och får därför anses ha en mer allmän betydelse. När det gäller den svenska alkoholpolitiken är det viktigt att i detta sammanhang uppmärksamma den s.k. desintresseringsprincip- en (se avsnitt 4 ovan). En väsentlig del i den svenska alkoholpoli- tiken är, precis som på spelområdet, att utesluta privata vinstintressen från den svenska detaljhandelsmarknaden. Det är därför som denna marknad är förbehållen ett statligt bolag. Om det skapas större ut- rymme för privata vinstintressen på denna marknad, t.ex. genom olika typer av förmedlingsverksamhet i kommersiellt syfte, kan den 40Mål C-141/07, kommission mot . 41Mål C-500/06, Corporación Dermoestética mot Advertising Media. Se även mål C-169/07, Hartlauer och C-171/07, Apothekerkammer des Saarlandes m.fl. Svensk alkoholpolitik i ett EU-rättsligt perspektiv svenska politiken framstå som mindre systematisk och samman- hängande. 6Regleringen av e-handel med alkoholdrycker i och Mot bakgrund av beskrivningen av domar i föregå- ende avsnitt, finns anledning att beakta hur två andra länder med liknande alkoholpolitik som den svenska har reagerat på denna rätts- utveckling. I utredningens direktiv anges att och har valt att reglera den tillåtna privatinförseln av alkoholdrycker på ett likartat sätt. För att det ska vara fråga om tillåten privatinförsel måste t.ex. beställning, betalning och transport av alkoholdryckerna organiseras på ett visst sätt. Det anges mot denna bakgrund att det kan finnas anledning för denna utredning att titta på dessa länders sätt att reglera e-handeln av alkoholdrycker, liksom på möjligheten i övrigt att ställa villkor på inblandade aktörer för att säkerställa att den e-handel med alkoholdrycker som bör vara tillåten är förenlig både med inremarknadsregelverket och svensk alkoholpolitik, t.ex. tidpunkt eller dag för utlämnade. I det följande redogörs för den finska och norska regleringen av tillåten privatinförsel av alkohol- drycker. har ett motsvarande system för alkoholförsäljning som ; det statligt ägda alkoholbolaget har ensamrätt att bedriva detaljhandel med alkoholdrycker. I avses med alko- holhaltiga drycker; dryck med en alkoholhalt som överstiger 2,8 volymprocent.42 Alkos ensamrätt är dock förenad med undan- 42 Finska alkohollagen §3.3 Regleringen av e-handel med alkoholdrycker i och Livsmedelsaffärer kan beviljas tillstånd att bedriva detaljhandel med genom jäsning framställda drycker som innehåller högst 4,7 volymprocent alkohol. Dessutom kan den som genom jäsning framställer drycker med högst 13 volymprocent beviljas tillstånd att bedriva detaljhandel med dessa, t.ex. genom gårdsförsäljning. Den tillåtna detaljhandeln med alkoholdrycker är vidare förenad med flera villkor. Det är t.ex. inte tillåtet att sälja alkoholdrycker till personer eller till personer som är uppenbart berusade eller som uppför sig störande. Inte heller får alkoholdrycker säljas om det finns skäl att misstänka att de kommer att förmedlas till så- dana personer (langning). Försäljning av alkoholdrycker får ske på detaljhandelsställen endast mellan kl. 9.00–21.00 och försäljning får inte ske på kredit. Det är inte heller tillåtet att leverera alkoholdrycker till en kund tillsammans med t.ex. livsmedel. Förmedling av alkoholdrycker mot arvode är uttryckligen för- bjudet i den finska alkohollagen, om annat inte föreskrivs (§31, 8.12.1994/1143). Arvode är ett vidsträckt begrepp och omfattar bl.a. ekonomiska fördelar eller annan form av vederlag oavsett om det är säljaren eller köparen som erlägger det. Alkoholdrycker får inte heller utan arvode förmedlas till personer till vilka sådana drycker inte får säljas. Alkoholdrycker som inte är lagligen importerade får inte inne- has eller transporteras. Enligt den finska alkohollagen har dock privatpersoner rätt att föra in alkoholdrycker för eget bruk utan importtillstånd (privat- införsel). för social- och hälsovården (Valvira) har i en anvisning, utfärdad , närmare pre- ciserat vad som enligt myndighetens uppfattning ska gälla vid sådan privatinförsel av alkoholdrycker. Valvira gör i sin tillämpning av alko- hollagen skillnad på distansköp och distansförsäljning (se avsnitt 3.8). Distansköp är tillåtet men inte distansförsäljning. Distansköp tolkas, med hänvisning till dom i mål C-5/05 Joustra43 (se asvsnitt 5.4) som en situation där en privat- person köper drycker för eget bruk och själv står för transporten. Äganderätten till alkoholdryckerna måste då övergå i utlandet. Betal- ning för dryckerna får vidare inte ske till någon representant för säljaren i , samt måste vara genomförd innan transporten sker till . Vid transportbehov ska köparen själv anlita ett trans- portbolag som är självständigt i förhållande till säljaren samt erlägga ersättning för transporten. Säljaren måste överlåta varorna till köparen 43 Mål C-5/05 mot B.F. Joustra, punkt 33. Regleringen av e-handel med alkoholdrycker i och eller en av köparen utsedd representant, exempelvis ett transport- bolag, och detta måste ske utanför gränser. I medföljande transporthandlingar ska köparen anges som både avsändare och mot- tagare. Leverans måste ske direkt till den i samband med beställning- en angivna adressen i , utan någon form av mellanlagring. Distansförsäljning, som alltså inte är tillåtet, föreligger när säljaren av alkoholdrycker arrangerar transporten av varorna, antigen själv eller via ett transportföretag, som säljaren sluter avtal med (jfr av- snitt 5.4). I en sådan situation gäller enligt allmänna avtalsrättsliga principer att äganderätten till varorna övergår till köparen först när dessa överlämnas, dvs. Enligt lagen 640/2009, 50a 1§ kan den som bryter mot alkohol- lagstiftningen i samband med import, försäljning eller förmedling av alkoholdrycker dömas till böter eller högst fängelse. Den finska ordningens förenlighet med har disku- terats i ett mål som avgjordes av . Målet gällde en estnisk man som bedrev en e-handelsplats för alkoholhaltiga drycker (alkotaxi.eu). Härigenom kunde finska kon- sumenter beställa alkoholdrycker och hemleverans. Tingsrätten kon- staterade att brott hade skett mot alkohollagen och skattelagstift- ningen. I domen diskuterades kortfattat Valviras tolkning av alkohol- lagen i förhållande till . Tingsrätten fann att det, i det aktuella fallet, var tillåtet att uppställa hinder med motsvarande verkan som kvantitativa importrestriktioner (artikel 34 FEUF) med hän- syn till folkhälsoskäl enligt artikel 36 FEUF. Restriktionerna för privatinförseln ansågs berättigade och proportionerliga och tings- rätten bedömde att det saknades skäl att begära förhandsavgörande från . Domen har överklagats till hovrätt, som till skillnad från tingsrätten, fann det nödvändigt att begära förhandsavgörande från EU-domstolen.44 Hovrättens frågor gäller delvis de finska reglerna kring privatinförsel av alkohol. Den önskar få klarlagt om artikel 34 eller 37 FEUF är tillämplig med avseende på det tillståndskrav som är förknippad med e-handel av alkohol- drycker genom distansförsäljning när det är fråga om privat införsel av alkoholdrycker. Om artikel 34 FEUF är tillämplig vill den också få fastställt om det är förenligt med denna artikel att införsel av dryck- er för eget bruk vid beställning av alkoholdrycker från utlandet via internet eller annars genom distansförsäljning enbart är tillåtet om 44 Begäran om förhandsavgörande framställd av hovrätt – mot Häradsåklagare (), finländska staten – Tullstyrelsen (Mål C- 198/14). Regleringen av e-handel med alkoholdrycker i och beställaren själv eller en tredje part som är oberoende av säljaren har fört in alkoholdryckerna. Den önskar slutligen få klarlagt om lag- stiftningen, för det fall den träffas av förbudet i artikel 34 FEUF, kan anses rättfärdigad och proportionell för att skydda människors liv och hälsa enligt artikel 36 FEUF. Det kan inte med säkerhet sägas vilka frågor från hovrätten som kommer att besvara, eftersom svaret på en fråga kan göra svaren på andra frågor obehövliga. Det kan emellertid konsta- teras att mycket väl kan komma in på frågor om det är berättigat att göra skillnad på distansköp och distansförsäljning och närmare bestämt vilka restriktioner som är motiverade att upp- rätthålla när det gäller e-handel eller annan distanshandel som följer av privatpersoners intresse att föra in alkoholdrycker för eget bruk i . Till skillnad från står utanför EU. Genom EES-av- talet omfattas emellertid av motsvarande regelverk för den inre marknaden. I har det statligt ägda Vinmonopolet ensamrätt på detalj- handel med alkoholhaltiga drycker med en volymprocent över 4,75. Drycker med lägre alkoholhalt får säljas i vanliga livsmedelsbutiker. fanns ett förbud mot införsel av alkoholdrycker för privatpersoner i . Efter Rosengrendomen och påtryckningar från (EFTA:s övervakningsmyndighet) upphörde emellertid förbudet genom en lagändring . Lagändringen innebär att det är tillåtet att som privatperson föra in alkoholdrycker för privat bruk oavsett avsändarland. Den uttalade avsikten med lag- ändringen var dock att Vinmonopolets ensamrätt till att sälja alkohol- drycker till konsument i skulle upprätthållas på oförändrat sätt. I propositionen till de föreslagna lagändringarna hänvisades till att företag i och hade försökt bedriva en verksamhet som innebar att de bistod privatpersoner med att införa alkohol- drycker och därmed fungerade som del i ett större försäljnings- arrangemang. Den norska regeringen påpekade att enligt lag är det endast Vinmonopolet som har rätt att sälja alkoholhaltiga drycker i och att detaljhandelsmonopolet är ett centralt verktyg i den norska alkoholpolitiken. Det var därför viktigt att hindra att andra aktörer än oberoende transportörer blev en del i sådana arrange- Regleringen av e-handel med alkoholdrycker i och mang, eftersom resultatet annars kunde bli att norska konsumenter erbjöds en annan försäljningskanal av alkoholhaltiga drycker än den som utgörs av Vinmonopolet. Om ett företag i är inblandat i ett försäljningsarrangemang kunde, menade regeringen, införseln inte längre betraktas som privat. I samband med att förbudet mot privatinförsel upphörde, in- fördes därför flera preciseringar av den norska alkoholloven (LOV nr 27: Lov om omsetning av alkoholholdig drikk m.v.).