sou · H2B325 · 2014-04-25 00:00:00 — Vidare anges att verkställighetsansökan ska åtföljas av dels en kopia av domen som uppfyller de villkor som är nödvändiga för att dess äkthet ska kunna fastställas, dels ett intyg som anger att domen är verkställbar i ursprungslandet. Intyget ska utfärdas av domstol eller behörig myndighet i ur- sprungsmedlemsstaten (se artikel 46.3 b jämfört med artikel 43).6 Om intyg inte har getts in, kan domstolen eller den behöriga myndigheten bestämma tid inom vilken intyg ska ges in, eller godta en likvärdig handling, eller, om tillgängliga uppgifter kan anses tillräckliga, befria sökanden från skyldigheten att ge in intyg (artikel 47.1). Domstolen kan begära att de ingivna handlingarna översätts (artikel 47.2). Prövningen i det första skedet av exekvaturförfarandet in- skränker sig till en kontroll av att sökanden fullgjort ovan beskriv- na formaliteter. sedan kopia av domen och, i förekom- 4Senast ska medlemsstaterna meddela kommissionen namn och kontaktuppgifter för de domstolar och myndigheter som har behörighet att behandla ansökningar om verkställbarhetsförklaring och överklagande av beslut med anledning av sådana ansökningar (artikel 78.1 a). 5I bilaga II, I-förordningen hänvisas till att ansökan i ska göras till . Också i de kompletterande bestämmelserna till underhållsförordningen anges att ansökan ska göras till . I SOU 2013:63 har föreslagits en generell förflyttning av exekvaturförfaranden från till de tingsrätter som enligt 18 kap. 1 § utsöknings- balken och 17 kap. 1 § utsökningsförordningen handlägger överklaganden av Kronofogde- myndighetens beslut i utmätningsärenden. 6Inom ramen för det rådgivande förfarandet ska kommissionen utarbeta ett formulär som ska användas som intyg. mande fall, intyg getts in ska domen förklaras verkställbar. Någon prövning av eventuella verkställbarhetshinder ska alltså inte göras i detta skede och den part mot vilken verkställighet begärs ska inte ges tillfälle att yttra sig över ansökan (artikel 48). Trots att det inte uttryckligen anges, ankommer det också på exekvaturmyndigheten, att kontrollera att den åberopade domen härrör från en medlems- stat samt faller inom förordningens sakliga och tidsmässiga tillämp- ningsområde (artiklarna 1 och 84).7 Att den åberopade handlingen utgör en dom i den mening som avses i arvsförordningen (artikel ) och att domen ifråga är verkställbar i ursprungsmed- lemsstaten (artikel 43) torde som regel kunna besvaras med ledning av det intyg som domstol eller behörig myndighet i ursprungsmed- lemsstaten utfärdat. Sökanden ska och i enlighet med det förfarande som anges i lagen i den verkställande medlemsstaten underrättas om det beslut som har meddelats med anledning av ansökan. Verkställbar- hetsförklaringen och beslutet ska också delges den part mot vilken verkställighet har begärts (artikel 49). I huvudsak motsvarande bestämmelser för exekvaturförfarandet finns i I-förordningen (artiklarna 38–42) och underhålls- förordningen (artikel 28–31). Enligt I-förordning, artikel 39, är en dom som har meddelats i en medlemsstat och som är verkställbar i den medlemsstaten verkställbar i andra medlems- stater utan att det krävs någon verkställbarhetsförklaring. Bestäm- melsen innebär alltså att det enligt den reviderade I-förord- ningen inte längre krävs något exekvaturförfarande i den medlems- stat där domen ska verkställas. Däremot innehåller I-förordning bestämmelser om ett förfarande för vägran av verkställighet (artiklarna 46–51). I artikel 50 i arvsförordningen finns bestämmelser om ansökan om ändring av beslutet avseende verkställbarhetsförklaring. Var och en av parterna får ansöka om ändring av beslutet med anled- ning av ansökan om verkställbarhetsförklaring; dels kan den part mot vilken verkställighet begärs ansöka om ändring av en verk- ställbarhetsförklaring, dels kan sökanden ansöka om ändring av ett beslut som inte innebär bifall till ansökningen. En verk- ställbarhetsförklaring får endast ändras eller upphävas på de grun- der som anges i artikel 40, dvs. om det finns skäl att vägra erkän- 7 , Brysselkonventionen, och I-förordningen, s. 262. nande (artikel 52). Avgörandet med anledning av en ansökan om ändring får överklagas (artikel 51).8 Den domstol som handlägger verkställighetsfrågan sedan ansök- an om ändring gjorts eller ett sådant beslut har överklagats ska, efter ansökan av motparten, låta handläggningen av målet vila, om verkställigheten av avgörandet i ursprungsmedlemsstaten skjuts upp på grund av att talan mot domen har förts (artikel 53). Också I-förordningen och underhållsförordningen inne- håller bestämmelser om ändring av beslutet med anledning av an- sökan om exekvatur (artiklarna 43–46 i I-förordningen och artiklarna 32–35 i underhållsförordningen). Interimistiska åtgärder och partiell verkställbarhet m.m. Om en dom ska erkännas enligt arvsförordningen kan sökanden, utan föregående verkställbarhetsförklaring, begära interimistiska åtgärder, däribland säkerhetsåtgärder, enligt lagen i den verkställ- ande medlemsstaten. En verkställbarhetsförklaring ska automatiskt medföra att säkerhetsåtgärder får vidtas (artikel 54). Innan verk- ställbarhetsförklaringen vunnit laga kraft eller beslutet meddelats med anledning av talan om ändring får inga andra åtgärder för verk- ställighet än säkerhetsåtgärder vidtas. I arvsförordningen finns också en bestämmelse om partiell verkställbarhet. Omfattar en dom flera yrkanden och kan verkställ- barhetsförklaring inte meddelas för domen i dess helhet, ska dom- stolen eller den behöriga myndigheten meddela den i fråga om ett eller flera av dem (artikel 55). Enligt den svenska språkversionen ska domstolen eller den behöriga myndigheten i vissa fall meddela verkställbarhetsförklaring i fråga om ett eller flera av yrkandena.9 Bestämmelsen om partiell verkställbarhet får antas innebära att en verkställbarhetsförklaring inte behöver avse domen i dess helhet, utan att en verkställbarhetsförklaring också kan avse ett eller flera självständiga anspråk som prövats genom domen. I artikel 56 finns en bestämmelse om rättshjälp vid ansökan om verkställbarhetsförklaring. 8Sådan talan får endast föras genom det förfarande som den berörda medlemsstaten har meddelat kommissionen i enlighet med artikel 78. 9Samma formulering återfinns i artikel 37 i underhållsförordningen. I den engelska språkversionen av arvsförordningen anges att verkställbarhetsförklaring i vissa fall ska meddelas beträffande en eller flera frågor (matters). Säkerhet, borgen eller deposition eller liknande får inte krävas av den part som i en medlemsstat ger in en ansökan om erkännande, verkställbarhet eller verkställighet av en dom som meddelats i en annan medlemsstat, på den grunden att denne är utländsk med- borgare eller inte har domicil eller hemvist i den verkställande medlemsstaten (artikel 57). Inte heller får avgift eller skatt, beräk- nad efter tvisteföremålets värde, tas ut i den verkställande med- lemsstaten vid ett förfarande som avser en verkställbarhetsför- (artikel 58). I I-förordningen (artiklarna 47–52) och underhållsför- ordningen (artiklarna 36–47) finns i huvudsak motsvarande bestäm- melser om intermistiska åtgärder, verkställbarhetsförklaring beträf- fande delar av domslutet, avgifter, säkerhet och rättshjälp etc.10 8.2Officiella handlingar och förlikningar inför domstol Som närmare redogörs för nedan är arvsförordningens regler om verkställighet i huvudsak också tillämpliga på vissa officiella handlingar som är verkställbara i ursprungsmedlemsstaten, dvs. där de upprättats eller registrerats (se artikel 60). Samma sak gäller för förlikningar inför domstol (se artikel 61). Till skillnad från domar kan officiella handlingar och förlikningar inför domstol inte bli föremål för erkännande. Det finns sålunda inte något hinder mot att väcka talan vid domstol beträffande giltigheten av en officiell handling eller en förlikning. En sådan handling utgör inte heller hinder för erkännande av en därmed oförenlig dom som har med- delats i en annan medlemsstat eller i en tredjestat (jfr artikel 40 c och d). Även om officiella handlingar inte kan bli föremål för erkännande följer av arvsförordningen (artikel 59) att officiella handlingar från andra medlemsstater ska godkännas. Bakgrunden till arvsförordningens reglering avseende godkännande och verk- ställbarhet av officiella handlingar är att medlemsstaterna har olika system för att behandla arvsfrågor (se arvsförordningens ingress, punkten 60). 10 Underhållsförordningens bestämmelser om rättshjälp är dock mer långtgående än de i arvsförordningen och I-förordningen. Motsvarande bestämmelser om verkställighet av officiella handlingar och förlikningar inför domstol finns i I-för- ordningen (artiklarna 57 och 58), I-förordning (artiklarna 58–60) och underhållsförordningen (artikel 48). Varken I-förordningarna eller underhållsförordningen innehåller dock bestämmelser motsvarande de i arvsförordningen om god- kännande av officiella handlingar. 8.2.2Definitionen av förlikning och officiell handling Med förlikning inför domstol avses en förlikning i en arvsrättslig fråga som har godkänts av en domstol eller ingåtts i en domstol under förfarandet (artikel 3 h). Såvitt avser svenska förhållanden bör i detta sammanhang erinras om att en förlikning kan stadfästas genom dom (17 kap. 6 § ). En förlikning som stadfästs i dom utgör inte en förlikning enligt arvsförordningen utan omfattas av förordningens bestämmelser om erkännande och verkställighet av domar.11 Däremot torde en förlikning som inte stadfästs utan enbart tas in i ett protokoll vara att betrakta som en förlikning i arvsförordningens mening. Förlikningen har inte god- känts av domstolen men väl ingåtts under förfarandet i domstol. Huruvida en utländsk förlikning är att betrakta som en förlikning eller dom i arvsförordningens mening får bedömas med ledning av innehållet i den utländska lagen. Med officiell handling avses en handling beträffande en arvsfråga som har upprättats eller registrerats som en officiell handling i en medlemsstat och vars äkthet avser handlingens underskrift och innehåll, samt har bestyrkts av en offentlig myndighet eller annan för detta bemyndigad myndighet i ursprungsmedlemsstaten (arti- kel 3 i). Det är svårt att se vilka handlingar beträffande arvsfrågor som används i som skulle vara att betrakta som officiella handlingar enligt arvsförordningens definition. Det som ligger närmast till hands är registrerade bouppteckningar. Bouppteck- ningens huvudsakliga syfte är att utgöra underlag vid avvecklingen av dödsboet. Genom bouppteckningen kartläggs boets tillgångar och skulder. I bouppteckningen anges också vilka som är dödsbo- delägare eller vilka personer som annars har rätt till arv. 11 Jfr motsvarande bedömning beträffande underhållsförordningen, SOU 2010:59 s. 189, fotnot 9. ningen är en legitimations- och fångeshandling vid t.ex. avyttring av fast egendom och vid bankärenden osv. En bouppteckning kan (i vissa fall tillsammans med arvskifteshandling) ha flera syften och användas i många olika situationer. 8.2.3Godkännande av officiella handlingar I artikel 59 anges vad som avses med godkännande av officiella handlingar. Officiella handlingar som har fastställts i en medlems- stat ska ha samma bevisvärde i en annan medlemsstat som den har i ursprungsmedlemsstaten eller ett bevisvärde som är så jämförbart som möjligt, under förutsättning att detta inte strider mot grund- erna för rättsordningen (ordre public) i den berörda medlems- staten. Den som avser att använda sig av en officiell handling i en medlemsstat kan begära att den utfärdande myndigheten i ur- sprungsmedlemsstaten i ett särskilt formulär anger den officiella handlingens bevisvärde i ursprungsmedlemsstaten. Vid fastställande av en viss officiell handlings bevisvärde i en annan medlemsstat eller av ett bevisvärde som är så jämförbart som möjligt, bör man hänvisa till arten och omfattningen av den officiella handlingens bevisvärde i ursprungsmedlemsstaten. Vilket bevisvärde en viss offentlig handling får i en annan medlemsstat kommer därför att vara avhängigt lagstiftningen i ursprungsmed- lemsstaten (se arvsförordningens ingress, punkten 61). Den omständigheten att en officiell handling ska tillerkännas visst bevisvärde torde inte innebära ett avsteg från principen om fri bevisprövning i svensk rätt. Att en officiell handling ska tillerkän- nas ett visst bevisvärde får antas innebära att ett påstående om att en viss officiell handling är en handling av påstått slag får godtas, men att det inte utesluter att det förs motbevisning om handling- ens innehåll. Att exempelvis en hos registrerad boupp- teckning verkligen är en registrerad bouppteckning får godtas, men det hindrar inte att invändningar mot t.ex. den dödsbodelägarkrets som angetts i bouppteckningen måste prövas. Se kapitel 9 beträff- ande motsvarande resonemang om vilket bevisvärde som i det enskilda fallet kan tillmätas ett europeiskt arvsintyg. Om utgången av ett mål som handläggs vid en domstol i en medlemsstat är avhängig en fråga som är av prejudiciell betydelse och som gäller rättshandlingar eller rättsliga förhållanden som upp- tagits i en officiell handling på arvsområdet ska den domstolen vara behörig att avgöra frågan (artikel 59.4). I arvsförordningens ingress anges att en officiell handlings äkthet bör utgöra ett självständigt begrepp som omfattar sådant som handlingens äkthet, handlingens formella förutsättningar, befogenheterna för den myndighet som upprättat handlingen och det förfarande enligt vilket handlingen upprättats. Det bör också omfatta sakuppgifter som registrerats i den officiella handlingen av den berörda myndigheten, som att de angivna parterna vid angivet datum inställt sig vid den myndigheten och att de avgivit de aktuella förklaringarna (punkten 62). Klagan över en officiell handlings äkthet ska göras vid domstol i ursprungsmedlemsstaten och avgöras enligt den statens lagstiftning (artikel 59.2). En officiell handling ska inte ha något bevisvärde i en annan medlemsstat förrän klagomålet beträffande handlingens äkt- het avgjorts. Gäller klagomålet rättshandlingar eller rättsförhållanden som upptagits i den officiella handlingen ska klaganden i stället vända sig till de domstolar som är behöriga enligt arvsförordningen och klagomålet ska avgöras med tillämpning av den enligt arvsförord- ningen tillämpliga lagen (artikel 59.3). När den tvistiga frågan rör rättshandlingar eller rättsförhållanden som upptagits i den officiella handlingen ska handlingen inte ha något bevisvärde i en annan medlemsstat än ursprungsmedlemsstaten innan klagomålet avgjorts. Officiella handlingar som är verkställbara i ursprungsmedlems- staten ska efter ansökan av berörd part vara verkställbara i en annan medlemsstat i enlighet med samma förfarande som föreskrivs för domar (artikel 60.1). Bestämmelserna i artiklarna 45–58 ska alltså också gälla för officiella handlingar. Den myndighet som har fast- ställt den officiella handlingen ska efter ansökan från berörd part utfärda ett intyg med hjälp av ett särskilt formulär (artikel 60.2). Vid ansökan om ändring enligt artikel 50 eller 51 ska domstolen vägra att utfärda eller återkalla en verkställbarhetsförklaring endast om verkställighet av den officiella handlingen uppenbart strider mot grunderna för rättsordningen (ordre public) i den verkställ- ande medlemsstaten (artikel 60.3). 8.2.5Verkställbarhet av förlikningar inför domstol En förlikning som ingåtts inför domstol och som är verkställbar i ursprungsmedlemsstaten ska efter ansökan från en berörd part i enlighet med det förfarande som föreskrivs för domar förklaras vara verkställbar i en annan medlemsstat (artikel 61.1). Den dom- stol som godkänt förlikningen eller inför vilken förlikningen in- gåtts ska efter ansökan från berörd part utfärda ett intyg med hjälp av ett särskilt formulär (artikel 61.2). Vid ansökan om ändring enligt artikel 50 eller artikel 51 ska domstolen vägra att utfärda eller återkalla en verkställbarhetsförklaring endast om verkställighet av förlikningen uppenbarligen strider mot grunderna för rättsordning- en (ordre public) i den verkställande medlemsstaten (artikel 61.3). Bestämmelser om erkännande och verkställighet av utländska avgöranden finns i flera EU-förordningar och andra internationella instrument. Det finns också ett flertal autonoma svenska lagar på särskilda områden som reglerar erkännande och verkställighet av utländska domar. Som redogjorts för ovan är förfarandet för erkännande och verkställighet enligt arvsförordningen av samma modell som gäller för bland annat underhållsförordningen och I-förordningen.12 Förfarandet för erkännande och verk- ställighet regleras delvis i förordningen, men vissa kompletterande bestämmelser behöver föreskrivas i lag. Som närmare utvecklas nedan är en utgångspunkt för min bedömning att de komplet- terande bestämmelserna om bland annat exekvaturförfarandet för avgöranden som omfattas av arvsförordningens tillämpnings- område bör följa den ordning som gäller för erkännande och verk- ställighet av andra internationella avgöranden. Endast om arvsför- ordningen stadgar annat eller det annars finns starkt vägande skäl för det, bör en särlösning gälla för exekvaturförfarandet beträf- fande avgöranden som omfattas av arvsförordningens tillämpnings- område. 12 Genom I-förordning tas kravet på exekvaturförfarande bort beträffande domar som omfattas av den förordningens tillämpningsområde. Enligt I- förordning finns emellertid en möjlighet att ansöka om vägran av erkännande och verk- ställighet (artiklarna 45 och 46). Förfarandet för vägran av verkställighet ska, i den mån det inte omfattas av bestämmelser i förordningen, regleras av lagen i den anmodade medlems- staten (artikel 47.2). I utredningens direktiv anges att utredaren, när det gäller exe- kvaturförfarandet, särskilt ska beakta kommande lagstiftnings- arbete med anledning av översynen av I-förordningen. beslutade regeringen att ge en särskild utredare i uppdrag att förslå de kompletterande författningsbestämmelser som den reviderade I-förordningen ger anledning till.13 I uppdraget ingick också att överväga ett generellt överflyttande av prövningen i första instans av frågor om exekvatur från till tingsrätt. I direktivet anges att den nuvarande ordningen, dvs. att vanligen är första instans vid exekvaturpröv- ningen, innebär en avvikelse från den gängse uppgiftsfördelningen mellan domstolsinstanserna. Vidare anges att det anses att instansordningen ska bygga på en funktionsfördelning mellan de olika nivåerna i domstolsorganisationen och att tyngdpunkten i rättskipningen ska ligga i tingsrätt; hovrättens främsta uppgift ska vara att överpröva tingsrättens avgöranden, dvs. kontrollera att de avgöranden som överklagas är riktiga och att rätta till eventuella felaktigheter. lämnade betänkandet Verkställighet av utländska domar och beslut – en ny I-förordning m.m. (SOU 2013:63) . Utredningens förslag inne- bär att exekvaturärenden som handläggs av i stället ska prövas av tingsrätt som första instans. Utred- ningen föreslår att en ansökan om verkställbarhet, där den efterfölj- ande verkställigheten sker enligt utsökningsbalken, ska göras vid den tingsrätt som enligt 18 kap. 1 § utsökningsbalken prövar över- klagande av beslut.14 Det finns två olika förfaranden för exekvaturprövning. Vissa instrument (bland annat arvsförordningen) föreskriver förfaranden i flera steg och där det första steget inskränker sig till en formell prövning av de handlingar som sökanden åberopar utan att mot- parten bereds tillfälle att yttra sig. Är de formella förutsättningarna uppfyllda förklarar domstolen domen verkställbar. Först efter denna första prövning får motparten del av beslutet och parterna kan söka ändring av beslutet med anledning av en ansökan om 14Såvitt gäller avgöranden som rör vårdnad m.m. om barn föreslår att den tingsrätt som enligt 21 kap. 1 § prövar inhemska verkställighetsfrågor avseende en dom eller ett beslut om vårdnad, boende eller umgänge ska vara behörig. Se SOU 2013:63 s. 210 ff. Enligt andra instrument och lagar (bland annat IDL) är förfarandet redan inledningsvis är kontra- diktoriskt. Prövningen av verkställbarheten och eventuella vägrans- grunder sker då inom ramen för ett och samma förfarande. föreslår att tingsrätten vid förfaranden som sker i flera steg ska vara behörig vid såväl den första formella prövningen som vid prövningen av ansökan om ändring. En part kan därefter överklaga tingsrättens beslut till hovrätten. Utred- ningen föreslår att tingsrätten, vid den första formella prövningen i ett exekvaturförfarande som föreskriver flera steg, ska vara domför med en lagfaren domare. Vid en ansökan om ändring får dock rätten bestå av tre lagfarna domare, om det finns särskilda skäl med hänsyn till ärendets beskaffenhet. Också för exekvaturärenden där prövningen av verkställbarheten och vägransgrunder sker inom ramen för samma förfarande föreslås samma domförhet; även i dessa fall ska ärendet som huvudregel avgöras av en lagfaren domare, såvida det inte finns särskilda skäl med hänsyn till ärendets beskaffenhet. I sistnämnda fall får tingsrätten alltså bestå av tre domare. Vid förfaranden som sker i flera steg ska en domare som före- tagit den första formella prövningen, enligt förslag, inte få delta i prövningen av en ansökan om ändring av beslutet.15 Utredningen föreslår att lagen (1996:242) om domstols- ärenden (nedan ärendelagen) ska vara tillämplig vid rättens hand- läggning av ansökan om ändring (i förfaranden som sker i flera steg) och vid ansökan om verkställbarhet (i förfaranden som sker i ett steg). Beträffande den inledande formella prövningen i ett exe- kvaturförfarande som sker i flera steg konstaterar att varken ärendelagens eller bestäm- melser passar särskilt väl för ett sådant summariskt enpartsför- farande. Utredningen konstaterar också att det inte finns något behov av kompletterande regler för det inledande förfarandet. Överklagande ska kunna ske till såväl hovrätt som till Högsta dom- stolen, med de krav på prövningstillstånd som gäller enligt ärende- lagen.16 Sammantaget innebär förslag följande. 15Regeringen har dock ansett att det inte behövs någon särskild jävsreglering i den lagstift- ning som kompletterar I-förordning och Luganokonvention, se lagrådsremiss, Nya regler för erkännande och verkställighet av utländska domar på civil- rättens område, s. 96 f. 16Se SOU 2013:63. Exekvaturärendena flyttas från till de tingsrätter som enligt 18 kap. 1 § utsökningsbalken prövar överklaganden av beslut.17 Vid exekvaturförfaranden som innefattar en prövning i flera steg görs den första formella prövningen av en lagfaren domare. (Detta innebär ingen ändring såvitt avser domförheten i det första steget.) Vid prövning av ändring eller vid beslut med anledning av en ansökan om verkställbarhet i ett exekvaturförfarande som före- skriver ett steg ska huvudregeln vara att tingsrätten är domför med en lagfaren domare. Om ärendets beskaffenhet kräver det ska tingsrätten emellertid ha möjlighet att avgöra sådana ärenden i flerdomarsammansättning, dvs. med tre lagfarna domare. (Detta innebär en ändring av domförheten; när det gäller prövningen av ändring eller vid beslut med anledning av en ansökan om verkställbarhet i ett exekvaturförfarande som föreskriver ett steg avgör ärendena i kollegial sammansättning.) Vid exekvaturförfaranden som innefattar en prövning i flera steg är den domare som utfört den inledande formella prövningen förhindrad att delta i prövningen av en ansökan om ändring. Jfr dock regeringens bedömning.18 (Detta innebär ingen ändring såvitt avser jäv; den domare i som svarat för den första inledande formella prövningen får inte delta i prövningen av en ansökan om ändring.) I den mån ansökningsförfarandet inte regleras av det bakom- liggande instrumentet ska ärendelagen tillämpas på förfarandet såväl när det gäller prövningen av en ansökan om ändring som vid prövning av ett exekvaturärende som sker i ett steg.