sou · H2B37 · 2014-02-14 00:00:00 — Vid en reform som den förevarande, där avsikten är att få till stånd skärpta straff för allvarliga vapenbrott, bör man vara försiktig med att både höja straffskalan och lägga till eller skärpa kvalifika- tionsgrunderna för när ett brott ska bedömas som grovt. Denna försiktighet motiveras bl.a. av att man annars kan få ett inte avsett dubbelt genomslag av skärpningen. Det är då också i efterhand svårt att analysera vilken ändring – om någon – som gett effekt i rätts- tillämpningen. Eftersom de kvalifikationsgrunder som finns an- givna i 9 kap. 1 § andra stycket vapenlagen är tämligen nya, i stor utsträckning utgör en kodifiering av praxis och inte heller verkar medföra problem vid tillämpningen är vår utgångspunkt att kvalifi- kationsgrunderna inte bör ändras på något mer genomgripande sätt. Det hindrar emellertid inte att det kan finnas skäl att göra vissa ändringar för att bestämmelsen på ett bättre sätt ska ge anvisningar om de bedömningar som bör göras vid gradindelningen. 4.4.2Kvalifikationsgrunder för grovt vapenbrott Vårt förslag: Vid bedömande av om ett vapenbrott är grovt ska det särskilt beaktas om 1.vapnet har varit redo att användas och har innehafts på all- män plats, på en annan plats där människor samlas eller i ett fordon på någon sådan plats, 2.vapnet har varit av särskilt farlig beskaffenhet, 3.innehavet, överlåtelsen eller utlåningen har avsett flera vapen, eller 4.gärningen i övrigt har varit av särskilt farlig art. Punkten 1 – vapnet har varit redo att användas och har innehafts på allmän plats, på en annan plats där människor samlas eller i ett fordon på någon sådan plats Enligt punkten 1 ska det särskilt beaktas om vapnet har varit redo att användas och har innehafts på allmän plats, på en annan plats där människor samlas eller i ett fordon på någon sådan plats. Punkten avser alltså hantering av vapen på platser där det normalt sett förekommer eller kan förmodas förekomma många människor. Att hantera skjutvapen på platser där det vistas människor medför i allmänhet en ökad risk att vapnen kan orsaka skada. Redan i det förra lagstiftningsärendet angav regeringen att innehav av skjutvapen på allmän plats typiskt sett framstår som särskilt all- varliga och att det på goda grunder kan antas att en person som på en allmän plats medför ett skjutvapen som han eller hon inte har rätt att inneha också är beredd att använda det (prop. 2011/12:109 s. 18). Vi instämmer i den bedömningen och menar att platsen för vapeninnehavet även fortsättningsvis bör påverka bedömningen av om ett vapenbrott ska bedömas som grovt eller inte. Däremot finns det enligt vår uppfattning anledning att formulera bestämmelsen på ett mer generellt sätt i dessa delar. När det gäller de platser som denna gradindelningsfaktor träffar enligt gällande rätt anges det i vapenlagen – efter lagändringen 2012 – bl.a. att vapnet ska ha innehafts inom ett skolområde där grund- skole- eller gymnasieundervisning bedrivs. Enligt vår mening kan det ifrågasättas om bestämmelsen i denna del inte fått en alltför kasuistisk utformning. Innehav av ett skarpladdat vapen kan natur- ligtvis vara lika allvarligt oavsett om innehavet har skett i en skola, hos en myndighet, på ett privat företag (t.ex. en nattklubb) eller på någon annan plats som inte är att definiera som en allmän plats men där människor samlas. Det finns därmed anledning att utvidga be- stämmelsen något. Av den genomgång som vi har gjort av praxis (och som vi har redogjort för ovan i avsnitt 3.5) framgår det att endast ett innehav av en pistol eller revolver i bostaden eller i förråd som hör till bostaden utan andra försvårande omständigheter normalt sett inte kvalificerar ett vapenbrott som grovt. Däremot har skjutvapen som medförts skarpladdat eller tillsammans med tillhörande ammuni- tion på allmän plats, i bil på allmän plats, i nöjeslokal och liknande regelmässigt bedömts som grova vapenbrott. Denna bedömning bör som utgångspunkt gälla även fortsättningsvis. bör dock justeras och göras något mer generell genom att hänvis- ningen till skolområde där grundskole- eller gymnasieundervisning bedrivs tas bort och ersätts med en hänvisning till annan plats där människor samlas. Som angetts ovan är det klart att alla skjut- vapen har potential att orsaka stora skador om de hanteras bland människor och det är ett av skälen till att det saknas anledning att i detta sammanhang särskilt peka ut skolområden vid sidan av allmän plats. Innehav i ett fordon på en plats där människor samlas bör, på samma sätt som innehav i ett fordon på allmän plats, omfattas av punkten. Enligt nuvarande lagstiftning finns det inte något krav på att det medförda vapnet ska ha varit skarpladdat för att brottet ska bedö- mas som grovt (prop. 2011/12:109 s. 18). Enligt vår uppfattning bör det emellertid stå klart att det som gör ett vapenbrott särskilt allvarligt – och därmed så pass straffvärt att straffminimum för brottet är fängelse – är gärningens närhet till möjlig skada. För att ett vapen ska kunna leda till skada i en given situation måste krävas att ammunition åtminstone finns tillgängligt i anslutning till vapnet. Av detta följer att den nu aktuella kvalifikationsgrunden bör bygga på att vapnet ska vara redo att användas. Det betyder inte att vapnet måste vara laddat och förvaras osäkrat i innehava- rens omedelbara närhet (i kläderna eller i ett hölster eller liknande), men däremot att ammunition till vapnet bör finnas tillgänglig för gärningsmannen i nära anslutning till vapnet. Detta betyder inte att befattning med vapen utan ammunition inte kan bedömas utgöra grovt brott. För det fall det inte finns ammunition tillgänglig kan brottet – med stöd av andra försvårande omständigheter i det aktu- ella fallet – ändå bedömas som grovt brott. Vi kan följaktligen inte se att de farhågor som den danska polisen anförde i sitt remissvar i det danska lagstiftningsärendet (se avsnitt 3.3.2) utgör ett skäl emot den nu föreslagna ändringen. Omvänt kan naturligtvis ett innehav av vapen med tillgänglig ammunition också bedömas som brott av normalgraden om situationen sammantagen är sådan att det finns befogad anledning att anta att vapnet inte kommer att användas. Det behöver dock inte finnas någon närmare planering för att eller hur ett vapen ska användas för att det ska kunna bedömas som grovt (i sådana fall har ju som regel ett förstadium till annat brott inletts). Om ett skjutvapen med tillgänglig ammunition förs med till platser där det vistas människor skapas risker för skada både genom att det uppstår situationer där vapnet kommer till användning och Även i de fall där det inte finns direkta tecken på att vapnet kan komma till omedelbar brottslig användning innebär förekomsten av skjutvapen som innehas utan tillstånd på en sådan plats som nämnts en ökad risk för att personer kan komma till skada. Det finns därmed goda skäl för att se särskilt allvarligt på sådana innehav av skjutvapen. Sammanfattningsvis menar vi att det förhållandet att ett skjut- vapen innehas på en allmän plats, på en annan plats där människor samlas eller i ett fordon på någon sådan plats och vapnet är redo att användas bör anges som en kvalifikationsgrund i bestämmelsen. Om vårt förslag i denna del genomförs innebär det att bestäm- melsen när det gäller angivelse av plats kommer att skilja sig från regleringen i 5 kap. 6 § vapenlagen och 1 § lagen (1988:254) om förbud beträffande knivar och andra farliga föremål. Vi menar dock att det finns starka sakliga skäl för den föreslagna ändringen. Om lagstiftaren anser det nödvändigt eller önskvärt att dessa bestämmel- ser ser likadana ut bör motsvarande ändringar göras i de nämnda bestämmelserna i vapenlagen respektive i lagen (1988:254) om för- bud beträffande knivar och andra farliga föremål. Det måste emeller- tid anses ligga utanför vårt uppdrag att lämna förslag på sådana ändringar och vi kan heller inte se att ändringar i nu nämnda bestäm- melser är nödvändiga för att genomföra våra förslag i denna del. Punkterna 2 och 3 – vapnet har varit av särskilt farlig beskaffenhet eller innehavet, överlåtelsen eller utlåningen har avsett flera vapen I och med lagändringen infördes i 9 kap. 1 § andra stycket vapenlagen kvalifikationsgrunderna att vapnet har varit av särskilt farlig beskaffenhet och att innehavet, överlåtelsen eller utlåningen har avsett flera vapen som sådana omständigheter som särskilt skulle beaktas vid bedömningen av om vapenbrottet skulle bedö- mas som grovt. Vi menar att dessa faktorer alltjämt bör vara sådana som kan påverka bedömningen av ett vapenbrotts svårhet i relation till andra vapenbrott. Vid en sammanvägning av samtliga omstän- digheter i det enskilda fallet menar vi att dessa faktorer bör beaktas och vi föreslår således ingen förändring av gällande rätt när det gäl- ler huruvida ett vapen har varit av särskilt farlig beskaffenhet eller hur ett vapenbrott ska bedömas i de fall innehav, överlåtelse eller utlåning har avsett flera vapen. Ett vapens farlighet beror dock även på vilken situation det förekommer i. Av detta skäl bör det införas en kvalifikationsgrund (punkten 4) som tydliggör att man vid be- dömningen av huruvida ett vapenbrott är att anse som grovt ska beakta den kontext i vilken befattningen har skett. Punkten 4 – gärningen har i övrigt varit av särskilt farlig art Vid den samlade bedömningen av samtliga omständigheter i det enskilda fallet som alltid ska göras vid rubricering och straffmät- ning av brott menar vi att det framöver i större utsträckning än tidigare bör tas hänsyn till den situation som vapnet har förekom- mit i. Vid bedömningen bör beaktas t.ex. förhållandena på platsen för innehavet, överlåtelsen eller utlåningen, vem som har haft vapnet eller vem ett vapen överlåtits till. För att inte bestämmelsen om grovt vapenbrott ska bli alltför tyngd av en detaljerad, icke uttöm- mande, uppräkning av omständigheter som kan påverka rubrice- ringen menar vi att det bör införas en ny kvalifikationsgrund i bestämmelsen, nämligen att det särskilt ska beaktas om gärningen i övrigt har varit av särskilt farlig art. När det gäller frågan om ett skjutvapens farlighet har det fram- förts viss kritik mot den kvalifikationsgrund som avser att vapnet har varit av särskilt farlig beskaffenhet (punkten 2 som beskrivits ovan). Detta beror till viss del på att ett skjutvapens farlighet är en faktor som svårligen låter sig beskrivas kort i lagtext. Alla vapen är farliga och det är snarare den situation som vapnet före- kommer i som kan bedömas innebära en mer eller mindre konkret fara. Enligt vår uppfattning är det dock rimligt att vissa vapen – allt annat lika – alltjämt måste betraktas som farligare än andra (exem- pelvis bör befattning med vissa typer av vapen som kan orsaka mycket omfattande skador, t.ex. automatvapen, ofta föran- leda att brottet bedöms som grovt). Vid befattning med andra typer av vapen, som i och för sig är farliga, kan emellertid vapnets egen- skaper i sig inte ligga till grund för en kvalifikation av gärningen som grov. Brottet kan då – med stöd i den nya kvalifikations- grunden ensam eller i kombination med andra kvalifikationsgrun- der – ändå bedömas som grovt brott på grund av att situationen som sådan medför att gärningen anses vara av särskilt farlig art. Den nya kvalifikationsgrunden bör således framförallt bidra till att den situation som vapnet förekommer i lyfts fram och särskilt beaktas. Många olika omständigheter som är vanligt förekommande vid allvarliga vapenbrott kan inrymmas under denna punkt, såsom att innehavet sker i en kriminell miljö där det finns särskild anled- ning att befara att vapnet kan komma till brottslig användning eller att den som hanterar vapnet är påverkad av alkohol eller narkotika. Andra omständigheter som kan påverka bedömningen av vapen- brottet är t.ex. att fråga varit om innehav eller överlåtelse av ett stort antal vapendelar som kan sättas samman till vapen, överlåtelser som kan betraktas som yrkesmässiga eller på annat sätt varit särskilt all- varliga. I andra straffbestämmelser som har den nämnda kvalifika- tionsgrunden har begreppet vidare tolkats så att det inbegriper t.ex. sådana omständigheter som att gärningsmannen har visat särskild förslagenhet eller företagsamhet, att brottet har begåtts som ett led i organiserad brottslighet eller att brottet har riktat sig mot allmän- heten eller mot en större personkrets. Kvalifikationsgrunden införs för att ytterligare betona vikten av att bedömningen görs utifrån en samlad bedömning av samtliga omständigheter i det enskilda fallet. Genom att det anges att gärningen i övrigt har varit av särskilt farlig art ges också en fingervisning om hur de föregående punk- terna bör läsas, nämligen som exempel på omständigheter som typiskt sett innebär att ett vapenbrott är särskilt farligt. 4.4.3Kvalifikationsgrunder för synnerligen grovt vapenbrott Vårt förslag: Vid bedömningen av om ett vapenbrott är synner- ligen grovt ska särskilt beaktas om innehavet, överlåtelsen eller utlåningen har avsett ett stort antal vapen. Utredningen om skärpningar i vapenlagstiftningen föreslog, som angetts ovan, att straffskalan för synnerligen grovt vapenbrott skulle bestämmas till fängelse i lägst två och högst . Den kvalifika- tionsgrund som den utredningen angav som särskilt skulle kunna påverka om brottet ska bedömas som synnerligen grovt var om innehavet, överlåtelsen eller utlåningen avsett ett stort antal vapen. Eftersom vårt förslag till straffskala för synnerligen grovt vapen- brott skiljer sig något mot det tidigare förslaget finns det anledning till förnyade överväganden kring vilka omständigheter som ska beak- tas för att den särskilda straffskalan för synnerligen grovt vapenbrott ska vara tillämplig. Vid remissbehandlingen av förslagen i det nämnda betän- kandet efterfrågade flera remissinstanser tydligare vägledning när det gäller bedömningsgrunder för när ett vapenbrott ska anses syn- nerligen grovt. Vi menar att den utgångspunkt som Utredningen om skärpningar i vapenlagstiftningen hade – att det vid bedöm- ningen av om ett vapenbrott ska bedömas som synnerligen grovt särskilt bör beaktas om innehavet, överlåtelsen eller utlåningen har avsett ett stort antal vapen – är rimlig. Det är alltså även vår upp- fattning att det framförallt är antalet vapen som ska kunna medföra att brottet bedöms som synnerligen grovt. Ett vapenbrott bör dock kunna kvalificeras som synnerligen grovt även om ett mindre antal vapen förekommer som någon eller några av de övriga ovan angivna omständigheterna för när ett vapenbrott bör bedömas som grovt är vid handen och dessa omständigheter gör sig gällande med särskild styrka. Om straffvärdet i det enskilda fallet bedöms vara fängelse bör gärningen normalt sett rubriceras som synnerligen grovt vapenbrott. De ovan nämnda avgörandena från (dom meddelad i mål nr B 475–02, och dom med- delad i mål nr B 1641–05) där straffvärdet bedömdes vara fängelse och respektive och där gärningarna omfattade ett mycket stort antal vapen, bör kunna utgöra exempel på brott som efter ett införande av våra för- slag skulle kunna bedömas som synnerligen grova vapenbrott. 4.4.4Sammanfattande och avslutande synpunkter Enligt vårt uppdrag ska en utgångspunkt för de förslag som vi läm- nar vara att det grova vapenbrottet i allt väsentligt ska omfatta de gärningar som omfattas av bestämmelsen . Fråga är därmed om en uppvärdering av straffen för vapenbrott. I huvudsak lämnas kvalifikationsgrunderna därför oförändrade i förhållande till vad som gäller . Våra förslag innefattar dock vissa justeringar. Den punkt som tar sikte på innehav på allmän plats m.m. ändras såtillvida att det läggs till att vapnet ska vara redo att användas. Vidare ersätts hän- visningen till skolområden med en mer generell angivelse av platser där människor samlas. Slutligen införs också en ny kvalifikations- grund: att gärningen i övrigt varit av särskilt farlig art. av den sistnämnda kvalifikationsgrunden syftar till att ge ett ökat utrymme att beakta den kontext i vilken gärningen företas. Vid bedömningen av om ett vapenbrott ska rubriceras som syn- nerligen grovt bör särskilt beaktas om innehavet, överlåtelsen eller utlåningen har avsett ett stort antal vapen. Ett vapenbrott bör dock kunna kvalificeras som synnerligen grovt även om ett mindre antal vapen förekommer som någon eller några av de kvalifi- kationsgrunder som angetts för grovt brott förekommer och dessa omständigheter är särskilt starka. Avslutningsvis förtjänar att påpekas att de omständigheter som vi särskilt har pekat på ovan och som vi föreslår ska anges i bestäm- melsen är omständigheter som särskilt ska beaktas vid gradindel- ningen. De utgör inte rekvisit vars uppfyllande automatiskt ger stöd för en viss slutsats. Vid en samlad bedömning av omständigheterna i det enskilda fallet kan det naturligtvis förhålla sig så att ett visst brott bedöms som grovt trots att endast någon av de uppräknade faktorerna förekommer. Det kan även vara så att vapenbrottet be- döms vara av normalgraden trots att någon omständighet som räknas upp i bestämmelsen förekommer i ett visst fall. Det är angeläget att rättstillämparen alltid gör en bedömning av samtliga omständig- heter i det enskilda fallet för att på så vis förvissa sig om att det straff som mäts ut är rimligt. Detta blir än viktigare om straffmini- mum för grovt brott höjs i enlighet med det förslag som vi har lämnat ovan. Den relativt kraftiga höjningen av minimistraffet för grovt vapenbrott innebär oundvikligen att det utrymme som finns att bedöma en gärning som brott av normalgraden, trots att den träffas av en av de omnämnda kvalifikationsgrunderna, ökar något. Närmare upplysningar om hur vi menar att bestämmelsen bör tillämpas framgår av författningskommentaren. 4.5Konsekvenser för annat än straffmätningen De förändringar som vi föreslår får också andra konsekvenser än sådana som är hänförliga till straffmätningen. Av 24 kap. 1 § andra stycket följer att den som är på sannolika skäl misstänkt för ett brott för vilket det inte är föreskrivet lindrigare straff än fängelse ska häktas, om det inte är uppenbart att skäl till häktning saknas. Om minimistraffet för ett vapenbrott som är synnerligen grovt sätts till föreligger det alltså en presum- tion för häktning av den som är på sannolika skäl misstänkt för ett sådant brott. Om ett vapenbrott bedöms som synnerligen grovt kommer det också att finnas möjlighet att tillgripa vissa andra straffprocessuella tvångsåtgärder som t.ex. hemlig avlyssning av elektronisk kommu- nikation (27 kap. 18 § 1 ). Det kan dessutom antas att fler grova vapenbrott än kommer att bedömas ha ett straffvärde som uppgår till fängelse och därför träffas av de s.k. straffvärdeventiler som finns i vissa tvångsmedels- bestämmelser (27 kap. 18 § 3 ). Förslaget leder också till att det vid misstanke om synnerligen grovt vapenbrott ges möjlighet att t.ex. beslagta skriftliga med- delanden mellan den misstänkta och någon närstående till honom eller henne eller mellan personer som är närstående till den miss- tänkte (27 kap. 2 § ). Slutligen leder förslaget också till att möjligheten att företa hus- rannsakan i en lokal som brukar användas gemensamt av personer som kan antas ägna sig åt brottslig verksamhet, samt utrymmen och fordon som finns i omedelbar anslutning till lokalen, ökar. Sådan husrannsakan får göras om det förekommer anledning att anta att brott har förövats för vilket det är föreskrivet fängelse (28 kap. 3 § andra och tredje stycket ). En utredning ska enligt kommittéförordningen (1998:1474) redo- visa vilka konsekvenser som förslagen i ett betänkande kan få i en rad olika avseenden. I förordningens 14 § föreskrivs att, om försla- gen i ett betänkande påverkar kostnaderna eller intäkterna för staten, kommuner, landsting, företag eller andra enskilda, ska en beräkning av dessa konsekvenser redovisas i betänkandet. Om förslagen inne- bär samhällsekonomiska konsekvenser i övrigt, ska dessa redovisas. När det gäller kostnadsökningar och intäktsminskningar för det allmänna ska utredaren föreslå en finansiering. Enligt 15 § i förord- ningen ska vidare redovisas eventuella konsekvenser för den kom- munala självstyrelsen. Detsamma gäller eventuella konsekvenser för brottsligheten och det brottsförebyggande arbetet, för sysselsätt- ning och offentlig service i olika delar av landet, för små företags arbetsförutsättningar, konkurrensförmåga eller villkor i övrigt i för- hållande till större företags, för jämställdheten mellan kvinnor och män eller för möjligheterna att nå de integrationspolitiska målen. Om ett betänkande innehåller förslag till nya eller ändrade reg- ler, ska – enligt 15 a § kommittéförordningen – förslagens kost- nadsmässiga och andra konsekvenser anges i betänkandet. Konse- kvenserna ska anges på ett sätt som motsvarar de krav på innehållet i konsekvensutredningar som finns i 6 och 7 §§ förordningen (2007:1244) om konsekvensutredning vid regelgivning. I det följande beskriver vi de ekonomiska konsekvenser som våra förslag kan tänkas innebära för staten. Därefter behandlar vi de övriga konsekvenser som ska redovisas enligt 15 a § kommitté- förordningen. Våra förslag till ändringar av straffskalan för vapenbrott samt in- förandet av ett synnerligen grovt vapenbrott innebär inte i sig någon nykriminalisering. Den nya lagstiftningen kan därför inte av den anledningen antas leda till fler lagföringar för brott. Förslagen kommer dock att leda till längre strafftider och det kommer i sin tur att leda till ökade kostnader för framförallt Kriminalvården. Förslagen kan även leda till förändrade prioriteringar hos Polisen och , vilket kan leda till fler lagföringar och därmed fler utdömda straff. Det är svårt att uppskatta i vilken utsträckning fängelsepåfölj- derna kommer att öka i längd eller omfattning och i vilken utsträck- ning kostnaderna kommer att öka. De sammanlagda strafftiderna beror inte bara på hur myndigheterna prioriterar och på hur dom- stolarna tillämpar de föreslagna bestämmelserna utan också på anta- let brott som begås och hur stor andel av dessa brott som upp och kan lagföras. Strafftidernas längd beror också på brottslig- hetens struktur. Om det blir fler eller färre brott inom samma kate- gori som är relativt sett grövre eller farligare än tidigare kommer det att påverka kostnaderna även om inte våra förslag skulle genomföras. Trots dessa svårigheter kommer vi nedan att redogöra för vår upp- skattning av den merkostnad som kommer att uppstå om våra för- slag genomförs. Det bör påpekas att de ökningar som nämns i detta avsnitt endast är en grund för beräkningarna i denna konsekvens- analys och inte bör ses som en rekommendation av hur den föränd- rade straffskalan ska tillämpas i enskilda fall. Vår bedömning: Om förslagen om en skärpt straffskala för vapenbrott genomförs kommer de att medföra ökade kostnader för Kriminalvården. Kostnadsökningen är dock inte större än att den kan rymmas inom de befintliga anslagen. Utgångspunkterna för våra beräkningar Våra förslag om skärpta straff för vapenbrotten påverkar främst Kriminalvården genom att de strafftider som döms ut för vapen- brott kan förväntas öka. För att beräkna hur mycket strafftiderna kan komma att öka har vi genom att utgå från den kriminalstatistik som tillhandahålls av Brå (se kapitel 3 ovan) uppskattat att ett visst antal fängelsedomar kommer att meddelas och vi har sedan multiplicerat antalet fängelsedomar med en uppskattad straffnivå- höjning per dom. För att beräkna hur många domar som kommer att meddelas om våra förslag genomförs är det i första hand fängelse- domar där vapenbrott är huvudbrottet som är intressanta. Det är för dessa domar som en förändrad straffskala kommer att få störst betydelse för strafflängden, eftersom domstolen då räknar med just det brottets straffvärde fullt ut. I kriminalstatistiken kan det i och för sig förekomma att ett visst brott angetts som huvudbrott, trots att det finns ett annat brott i samma dom med en lika sträng straff- skala.