sou · H2B318 · 2014-04-02 00:00:00 — Nuvarande ordning – Allmänt om straffmätning och påföljdsbestämning m.m. Utgångspunkten för straffvärdebedömningen är alltså brottets all- var i förhållande till andra brott. De faktorer som i första hand ska beaktas är de som följer av brottsbeskrivningen, inklusive de kvali- fikationsgrunder som kan finnas vid gradindelade brott. Dessa fak- torer brukar benämnas brottsinterna straffvärdefaktorer. Andra för- mildrande eller försvårande omständigheter enligt 29 kap. 2–3 §§ kommer in först senare i bedömningen, vilket följer av att de gäller vid sidan av vad som gäller för varje särskild brottstyp och vid sidan av vad som är föreskrivet för vissa fall. Förmildrande och försvårande straffvärdeomständigheter kallas därför brottsexterna straffvärdefaktorer. Om samma typ av omständighet som nämns i 29 kap. 2 § utgör en kvalifikationsgrund är dock omständigheten brottsintern. En särskild svårighet när det gäller att bestämma en gärnings straffvärde är om en brottsintern faktor, som redan påverkat brottets rubricering, även ska påverka gärningens straffvärde. Det brukar anföras att samma omständighet inte ska beaktas dubbelt till den tilltalades nackdel.29 Brottsinterna faktorer som är möjliga att kvan- tifiera kan dock påverka både rubriceringen och straffvärdet inom den högre straffskalan. uttalade t.ex. i NJA 2011 s. 89, som avsåg ett fall av misshandel, att skadorna som offret fått låg klart över den nivå som krävs för att en misshandel ska beteck- nas som grov. I bedömningen av straffvärdet har straffskalans miniminivå störst betydelse. I förarbetena till 29 kap 1 § uttalades att den rådande praxis, som innebar att straff ofta utdömdes relativt nära straffminimum och den övre delen av straffskalan utnyttjades mer sällan, inte var avsedd att förändras på något påtagligt sätt, efter- som den övre delen av straffskalan normalt sett inte är avsedd för mer ordinär brottslighet utan för exceptionella fall som inträffar mer sällan.30 Vid gradindelade brott kan ofta den svårare gradens minimistraff ses som ett tak för straffvärdebedömningen för en lägre grad. Detta beror på att de brottsinterna faktorer som i första hand på- verkar straffvärdet också påverkar gradindelningen. 29Se t.ex. Jareborg/Zila, Straffrättens påföljdslära, s. 111 f., , en kommentar på internet, kommentaren till 8 kap. 5 §, och prop. 1987/88:120 s. 82. s. 78, se också Borgeke, Att bestämma påföljd för brott, 2012, s. 137. Nuvarande ordning – Allmänt om straffmätning och påföljdsbestämning m.m. brott som bedöms ha ett straffvärde fängelse anses vanligtvis också vara att bedöma som en grov misshandel. De brotts- externa faktorer som i förekommande fall kan vara tillämpliga, och som alltså inte påverkar placeringen i svårhetsgrad, skulle dock i undantagsfall kunna vara så framträdande (i kombination med ett i övrigt högt straffvärde) att den överlappande delen av straffskalan bör utnyttjas (se också avsnitt 3.3). Som konstaterades i förarbetena till 29 kap. finns ingen enkel formel enligt vilken straff kan mätas ut. är målsättningen för regleringen att straffnivån för ett visst brott inte ska vara vilken domare som gör bedömningen i det enskilda fallet. Detta uttrycks genom att straffvärdebedömningen ska ske med beaktande av en enhetlig rättstillämpning, vilket innebär att domaren måste anpassa sig till principer som utvecklats genom rättspraxis.31 I operationen att jämföra olika brott för att finna på vilken nivå inom straffskalan en viss gärning befinner sig har alltså praxis stor betydelse som jämförelsematerial.32 Olika standardfall och standard- faktorer kan också utgöra hållpunkter inom en viss given straff- skala. Exempel på standardfall är om narkotika innehas för eget bruk eller i överlåtelsesyfte, om en misshandel är oprovocerad, eller om en stöld skett med utnyttjande av förtroende. Standardfaktorer är t.ex. mängd och art när det gäller narkotikabrott, det stulnas värde när det gäller stöldbrott eller skadans omfattning när det gäller misshandel.33 Även när det gäller standardfall och standardfaktorer måste utgångspunkten vara att sådana går att utläsa ur rättspraxis, förarbeten eller möjligen doktrin, för att rättstillämpningen ska bli enhetlig. Kravet på enhetlighet får dock inte, enligt förarbetena, tas till intäkt för en mer schematisk eller förenklad straffmätningspraxis.34 32Jfr Ulväng, Suum cuique – om påföljdsbestämning och behovet av påföljdspraxis, SvJT 2006 s. 828. 33Asp och , Straffvärde, SvJT 1999 s. 151, SOU 2012:34, del 3, s. 255 och Jareborg/Zila, Straffrättens påföldjslära, 2010, s. 126. 1987/88:120 s. 78. Nuvarande ordning – Allmänt om straffmätning och påföljdsbestämning m.m. Straffvärdet för flera brott När en tilltalad har begått flera brott framgår av 29 kap. 1 § att rätten ska göra en bedömning av den samlade brottslighetens straffvärde, dvs. bestämma ett straffvärde för samtliga begångna brott. Enligt tradition används i svensk rätt den s.k. asperationsprinci- pen, som innebär att utgångspunkten vid bestämningen av brotts- lighetens samlade straffvärde är det brott som har det högsta straff- värdet och till detta straffvärde lägga endast en del av straffvärdet av de andra brotten. De enskilda brottens respektive straffvärden adderas, eller kumuleras, alltså inte. Metoder för hur sammanlägg- ningen kan gå till har utvecklats i doktrin och praxis och redogörs inte närmare för här.35 Allmänt gäller att det enskilda brottets straff- värde får mindre betydelse vid ett större antal begångna brott, dvs. straffvärdet för de enskilda brotten får en avtagande betydelse ju fler brott det är frågan om.36 Tillämpningen av asperationsprincipen såsom den har utvecklats i praxis och doktrin gör att, trots att det är fråga om flera brott, det högsta straffet för i vart fall de grövsta av brotten vanligtvis inte kommer att överskridas. Om straffvärdet för brottsligheten är högre än det maximala fängelsestraff som får dömas ut, enligt någon av de tillämpliga straffskalorna, kan domstolen i vissa fall med tillämpning av 26 kap. 2 § döma till ett längre fängelsestraff än vad straffskalan för det allvarligaste brottet anger. I 29 kap. 4 § finns en bestämmelse om beaktande av återfall i brott vid straffmätningen. Av bestämmelsen följer dock att rätten i första hand ska beakta återfallet genom att välja fängelse som påföljd och/eller förverka villkorligt medgiven frihet. Om rätten väljer en annan påföljd än fängelse eller böter blir bestämmel- sen inte alls aktuell att tillämpa. Bestämmelsens innehåll behandlas närmare nedan, avsnitt 3.4.4. 35Se Borgeke, Att bestämma påföljd för brott, 2012, s. 76 och 144–153. 36För en utförlig redogörelse av asperationsprincipen och överväganden kring hur straff- värdet för flera brott bör bestämmas, se SOU 2012:34, del 3, s. 271–299. Påföljdsutred- ningen tar här avstånd från uttrycket mängdrabatt som ibland används som beteckning på tillämpningen av asperationsprincipen, om detta se särskilt s. 281–285. behandlar frågan om straffvärdet för flera brott i NJA 2008 s. 359. Nuvarande ordning – Allmänt om straffmätning och påföljdsbestämning m.m. Det finns dock en situation där bestämmelsen kan komma att spela in före påföljdsvalet. Det gäller när den tilltalade återfallit i bötesbrottslighet på ett sådant sätt att gärningens straffvärde ligger på fängelsenivå, vilket då blir utgångspunkten för rättens fortsatta överväganden.37 Något om 34 kap. I 34 kap. finns bestämmelser om sammanträffande av brott och förändring av påföljd. Om den som ska dömas för brott tidigare är dömd och den brottslighet som domstolen nu ska be- stämma påföljd för har begåtts före den tidigare domen, eller efter den tidigare domen, men före det att påföljden i denna helt är verk- ställd, ska domstolen tillämpa 34 kap. Bestämmelserna i 34 kap. har ingen direkt relevans för vårt arbete med att se över straffskalorna för vissa brott. Vi lämnar därför inte någon redogörelse för bestämmelsernas innehåll. I vissa av de orefe- rerade hovrättsavgörandena som återges i bilaga 3, kan dock be- stämmelserna i 34 kap. ha spelat roll för domstolens straffmätning. I sådana fall har detta särskilt anmärkts i denna sammanställning. Utöver brottets eller den samlade brottslighetens straffvärde ska rätten enligt 29 kap. 5 § vid straffmätningen i skälig omfattning beakta ett antal omständigheter som inte är hänförliga till den brottsliga gärningen. Bestämmelsens grundtanke är att det vid sidan av straffvärdet kan finnas en rad olika omständigheter som är av sådant slag att det skulle framstå som orättfärdigt om de inte beaktades vid påföljdsbestämningen.38 Dessa omständigheter, som endast verkar i mildrande riktning, är hänförliga till gärnings- mannens person och hans eller hennes handlande efter brottet. Exempel på billighetsskäl är att gärningsmannen till följd av brottet själv drabbats av allvarlig kroppskada (p. 1) eller kommer drabbas av avskedande (p. 5), om gärningsmannen frivilligt angett sig (p. 37Exempel på att återfall i bötesbrottslighet efter ett visst antal återfall regelmässigt leder till en fängelsepåföljd är straffmätningen för olovlig körning, se Borgeke//Sterzel, Studier rörande påföljdspraxis med mera, 2013, s. 794. 1987/88:120 s. 47. Nuvarande ordning – Allmänt om straffmätning och påföljdsbestämning m.m. eller försökt begränsa skadeverkningarna av brottet (p. Bestäm- melsen är enligt förarbetena avsedd att tillämpas med försiktighet, så att den inte medför risker för en oenhetlig praxis eller sociala orättvisor vid straffmätningen.39 Av 30 kap. 4 § fram- går att de omständigheter som anges i bestämmelsen även ska beak- tas vid valet av påföljd. Enligt bestämmelsens andra stycke kan rätten, om det föreligger billighetsskäl, och om särskilda skäl påkallar det, döma till lindrig- are påföljd än vad som är föreskrivet för brottet. Vidare kan rätten, enligt 29 kap. 6 §, om det föreligger billighetsskäl, meddela påföljds- eftergift om det skulle vara uppenbart oskäligt att döma till påföljd. Kraven på särskilda skäl respektive uppenbar oskälighet innebär att bestämmelserna ska tillämpas restriktivt.40 I 29 kap. 7 § föreskrivs att den tilltalades ungdom ska beaktas särskilt vid straffmätningen, om brottet begåtts innan han eller hon fyllt . Rätten får då döma till lindrigare straff än vad som är föreskrivet för brottet. Av andra stycket i samma paragraf framgår att det för brott som har begåtts innan den tilltalade fyllt inte får dömas till svårare straff än fängelse. Om fäng- else och på livstid är föreskrivet för brottet eller om fängelse används som gemensamt straff för flera brott får dock fängelse i högst dömas ut. Till skillnad från vad som gäller enligt 29 kap. 3 § 3 krävs det inte att gärningsmannens låga ålder på något sätt har på- verkat hans eller hennes handlande för att 29 kap. 7 § ska bli tillämplig, utan avsikten är att den som var vid brottstillfället rent allmänt ska dömas till ett lägre straff än normalt. Bestämmelsen påverkar inte i sig bedömningen av brottets eller brottslighetens straffvärde. Den kan i stället sägas ge uttryck för att domstolarna i förhållande till ungdomar ska tillämpa en på visst sätt generellt justerad straffskala. I doktrinen har utvecklats tabeller för hur stort avdrag från straffvärdet som ska göras för olika åldrar mellan 15 och 20 år.41 41Borgeke, Att bestämma påföljd för brott, 2012, s. 213–220. Med ålder avses den ålder gärningsmannen hade när han eller hon begick brottet. Nuvarande ordning – Allmänt om straffmätning och påföljdsbestämning m.m. Allmänt om påföljderna och deras rangordning Förutom böter och fängelse kan påföljderna villkorlig dom (27 kap. ) och skyddstillsyn (28 kap. ) väljas som påföljd för brott. Därutöver kan domstolen under vissa omständig- heter besluta att den dömde ska överlämnas till särskild vård. Sådant överlämnande kan komma i fråga för tre personkategorier; unga lag- överträdare (32 kap. ), missbrukare (31 kap. 2 § brotts- balken) och psykiskt störda lagöverträdare (31 kap. 3 § brotts- balken). Att fängelse är ett svårare straff än böter följer av 1 kap. 5 § . Det är bara fängelse som under vissa förutsättningar kan ersättas med villkorlig dom eller skyddstillsyn (27 kap. 1 § och 28 kap. 1 § ). Av detta följer att om brottets, eller brottslighetens, straffvärde, efter att hänsyn tagits till billighetsskäl, är böter, så ska domstolen också döma ut böter, om det gäller en vuxen lagöverträdare.42 Det kan anmärkas att även om det inte finns något formellt hinder att i stället för böter överlämna en missbrukare till särskild vård enligt 31 kap. 2 § torde i de flesta fall ett sådant överlämnande inte komma i fråga för brott som vanligtvis leder till böter. För att överlämna någon till rätts- psykiatrisk vård krävs däremot att påföljden inte kan stanna vid böter (31 kap. 3 § ). Enligt vad som föreskrivs i 30 kap. 1 § är fängelse att anse som en svårare påföljd än villkorlig dom och skyddstillsyn. I praktiken är dock skyddstillsyn en mer ingripande påföljd än vill- korlig dom, bl.a. eftersom skyddstillsyn har en längre prövotid och innebär att den dömde under en del av ställs under över- vakning, vanligtvis . Att skyddstillsyn måste anses vara en mer ingripande påföljd än villkorlig dom har bekräftats i Högsta domstolens praxis.43 Valet mellan villkorlig dom och skydds- tillsyn avgörs dock inte av vilken påföljd som anses mest ingrip- ande, utan vilken bedömning domstolen gör av den tilltalades individuella återfallsrisk och behov av stöd- och kontrollåtgärder (30 kap. 7 och 9 §§).44 har dock konstaterat, i 42För unga lagöverträdare görs delvis andra överväganden, t.ex. ska ungdomstjänst väljas före böter, om inte ungdomstjänst är en alltför ingripande påföljd, 32 kap 2 § tredje stycket. 43NJA 2000 s. 190, 2000 s. 314 och 2008 s. 359. 44Se vidare t.ex. SOU 2012:34, del 2, s. 98–102. Nuvarande ordning – Allmänt om straffmätning och påföljdsbestämning m.m. NJA 2000 s. 314, att det får anses finnas ett större utrymme att ersätta ett fängelsestraff med skyddstillsyn än med villkorlig dom eftersom skyddstillsyn är mer ingripande och kan förenas med olika slags föreskrifter som kan ge påföljden ytterligare skärpa. Både villkorlig dom och skyddstillsyn kan förenas med antingen böter eller samhällstjänst och även med föreskrifter i skilda avseen- den. Skyddstillsyn kan förenas med fängelse eller med en föreskrift om s.k. kontraktsvård.45 Överlämnande till särskild vård av missbrukare och psykiskt störda lagöverträdare Om den som har begått en brottslig gärning kan bli föremål för vård enligt lagen (1988:870) om vård av missbrukare i vissa fall (LVM), får rätten enligt 31 kap. 2 § första stycket överlämna åt socialnämnden att föranstalta om behövlig sådan vård. Är den tilltalade redan intagen i ett hem för missbruksvård kan rätten i stället överlämna åt den som förestår hemmet att för- anstalta om vården. För brott för vilka det är föreskrivet strängare straff än fängelse får rätten enligt paragrafens andra stycke besluta om överlämnande till vård enligt LVM endast om det finns särskilda skäl. Överlämnande till vård enligt LVM används i prakti- ken mycket sällan. har gjort särskilda över- väganden kring påföljden och föreslagit att den avskaffas. I 31 kap. 3 § finns bestämmelser om överlämnande till rättspsykiatrisk vård. Enligt paragrafens första stycke får rätten överlämna den som har begått ett brott och som lider av en allvarlig psykisk störning till rättspsykiatrisk vård, om det med hänsyn till hans eller hennes psykiska tillstånd och personliga förhållanden i övrigt är påkallat att han eller hon är intagen på en sjukvårdsinrätt- ning för psykiatrisk vård som är förenad med frihetsberövande och annat tvång. För att ett överlämnande ska kunna ske krävs enligt bestämmelsen att påföljden för det aktuella brottet, eller brottslig- heten, inte bedöms kunna stanna vid böter. 45En översiktlig uppställning över möjliga påföljdskombinationer, där det också framgår hur olika tilläggssanktioner kan kombineras med varandra, finns i Borgeke, Att bestämma på- följd för brott, 2012, s. 55. 46SOU 2012:34, del 2, s. 629–645. tillämpades överlämnande enligt LVM som huvudpåföljd i 13 fall, vilket kan jämföras med överlämnande till rättspsykiatrisk vård som skedde i 219 fall, se den officiella kriminalstatistiken, tabell 461 (lagföringsbeslut efter huvudpåföljd och län) för . Nuvarande ordning – Allmänt om straffmätning och påföljdsbestämning m.m. Har ett brott begåtts under påverkan av en allvarlig psykisk störning får fängelse väljas som påföljd endast om det finns synner- liga skäl för det (30 kap. 6 § ). För att sådana synner- liga skäl ska anses föreligga torde bland annat krävas att straffvärdet motsvarar fängelse eller mer.47 Överlämnande till särskild vård enligt de nu nämnda kapitlen har i och för sig ingen åldersgräns, varför sådana överlämnanden också kan ske för unga lagöverträdare, alltså lagöverträdare under . Åldern kommer då att spela in i övervägandena kring tillämp- ningen av bestämmelserna på olika sätt, och torde oftast leda till att överlämnande till särskild vård inte kommer att ske.48 Påföljdsvalet för vuxna lagöverträdare Den grundläggande bestämmelsen när det gäller valet mellan fäng- else och andra möjliga påföljder eller påföljdskombinationer för vuxna lagöverträdare finns i 30 kap. 4 § , som anger följande. Vid val av påföljd skall rätten fästa särskilt avseende vid omständig- heter som talar för en lindrigare påföljd än fängelse. Därvid skall rätten beakta sådana omständigheter som anges i 29 kap. 5 §. Som skäl för fängelse får rätten, utöver brottslighetens straffvärde och art, beakta att den tilltalade tidigare gjort sig skyldig till brott. Enligt förarbetena till bestämmelsen är det ofta så att en gärnings höga straffvärde har den avgörande betydelsen för om det finns tillräckligt starka skäl för fängelse. Där angavs som riktmärke att det föreligger en presumtion för att välja fängelse som påföljd om straffvärdet är sådant att ett fängelsestraff skulle dömts ut, om fängelse valts som påföljd.49 Denna s.k. ettårspresumtion har, som an- märker, fått mycket stort genomslag i praxis.50 En fråga när det gäller ettårspresumtionen är vilket värde som egentligen avses med rikt- värdet , straffvärdet eller det s.k. straffmätningsvärdet. Med straffvärdet avses då gärningen straffvärde, efter att domstolen gjort de bedömningar som följer av 29 kap. 1–3 §§ (den grundläggande 2007/08:97, s. 22 f. 48Brottsbalken, en kommentar på internet, kommentaren till 32 kap. 1 §. 1987/88:120 s. 100. 50SOU 2012:34, del 2, s. 84. Nuvarande ordning – Allmänt om straffmätning och påföljdsbestämning m.m. bestämmelsen om straffvärdebegreppets innebörd samt förmild- rande och försvårande omständigheter som räknas upp i de följande bestämmelserna). Med straffmätningsvärdet avses straffvärdet efter att också reduktion för billighetsskäl och/eller ungdom (29 kap. 5 och 7 §§) gjorts. När det gäller den reduktion som sker för gärningsmannens ungdom bör Högsta domstolens praxis kunna tolkas så att det är detta reducerade straffvärde som styr om ettårs- presumtionen är tillämplig eller inte.51 I den s.k. skärtorsdagsdomen, NJA 2008 s. 359, har gjort uttalanden om hur förekomsten av billighetsskäl ska beaktas, bl.a. i förhållande till ettårspresumtionen. Av rättsfallet får anses framgå att avgjort att det är straffvärdet, för vuxna lagöverträdare, som avgör om det finns skäl för fängelse eller inte. Billighetsskäl kan dock föreligga med sådan styrka att det ändå är möjligt att välja en icke frihetsberövande påföljd. Högsta domstolens dom kan dock inte tas till intäkt för att straffmätningsvärdet inte kan använ- das som en utgångspunkt för de fortsatta överväganden i påföljds- frågan, som domstolen har att göra. En tumregel torde fortfarande vara att straffmätningsvärden under ett års fängelse leder till en icke frihetsberövande påföljd, om inga andra skäl talar för fängelse.52 Det kan noteras att straffvärdet och straffmätningsvärdet i många fall är detsamma, om det inte finns några omständigheter att beakta enligt 29 kap. 5 §. Det anges också i 30 kap. 4 § att brottslighetens art är ett skäl att välja fängelse som påföljd. Vad som avses med brottslighetens art och hur denna påverkar påföljdsbestämningen är komplexa frågor. Begreppet brottslighetens art syftar på sådan brottslighet som bör leda till ett fängelsestraff även i fall där varken straffvärdet eller förekomsten av tidigare brottslighet talar för denna påföljd. I förarbetena till bestämmelsen anfördes att exempel på brottstyper som är av sådant art är rattfylleri, brott mot vapenlagstiftningen, misshandel och våld mot tjänsteman.53 I praktiken handlar det om 51NJA 2000 s. 314 och Högsta domstolens eget uttalande om den domen i NJA 2009 s. 121, jfr SOU 2012:34, del 2, s. 88. 52Om skärtorsdagsdomen och begreppet straffmätningsvärde, se Borgeke, Att bestämma påföljd för brott, 2012, s. 40 (not 2), 42 f samt 226–228, Borgeke, Skärtorsdagsdomen – en ny dom från som påverkar domstolarnas påföljdsbestämning, SvJT 2008 s. 763, Ulväng, Through the looking-glass – behövs en ny påföljdsreform? i till , 2009, s. 419–436, Jareborg/Zila, Straffrättens påföljdslära, 2010 s. 143, , Svensk rättspraxis, Straffrätt 2001–2009, SvJT 2010 s. 977 och SOU 2012:34, del 2, s. 84–88. 1987/88:120 s. 100. Nuvarande ordning – Allmänt om straffmätning och påföljdsbestämning m.m. sådana brott som enligt tidigare praxis ledde till korta fängelsestraff av allmänpreventiva skäl. Vålds- och annan integritetskränkande brottslighet får allmänt anses vara s.k. artbrott. Återfall i brott är det sista av de omständigheter som kan utgöra skäl för fängelse. Vid bedömningen av om, eller i vilken grad, åter- fall talar för fängelse ska domstolen ta hänsyn till den tid som gått sedan den tidigare brottsligheten begicks, om tidigare brott är av samma slag som de som bedöms, och om den tidigare och den nuvarande brottsligheten ska betraktas som allvarlig. Med ledning av förarbetsuttalandena i specialmotiveringen till bestämmelsen kan slutsatsen dras att brottsligheten i detta sammanhang bör ses som allvarlig om både tidigare och nuvarande brottslighet har ett straff- värde eller mer.54 Emot skälen för fängelse ska domstolen väga dels billighetsskälen enligt 29 kap 5 §, dels de särskilda skäl som kan finnas för att i stället välja villkorlig dom eller skyddstillsyn som påföljd. Möjligheten att förena dessa påföljder med samhällstjänst är ett sådant särskilt skäl (30 kap. 7 § respektive 30 kap. 9 § 4). När det gäller skyddstillsyn tillkommer andra särskilda skäl i enlighet med 30 kap. 9 §, t.ex. möjligheten att förena skyddstillsynen med kontraktsvård. Möjlig- heten att förena en skyddstillsyn med ett kortare fängelsestraff enligt 28 kap. 3 § kan göra en skyddstillsyn till ett möjligt alternativ till en ren fängelsepåföljd. Brottslighetens straffmätningsvärde, dess art samt återfallet i brott kan med olika styrka tala för att fängelse väljs som påföljd. Även skälen emot fängelse kan vara mer eller mindre starka. Ettårs- presumtionen ska t.ex. inte uppfattas så att straffmätningsvärden inte alls talar för fängelse. Om det finns skäl för fäng- else p.g.a. brottslighetens art och/eller återfall i brott, samverkar dessa skäl med straffmätningsvärdet, även om detta är , så att även straffmätningsvärdet blir en faktor som i kombination med de andra skälen kan tala för fängelse med olika styrka.55 När det gäller frågan hur höga straffmätningsvärden som överhuvud- taget kan ersättas med en icke frihetsberövande påföljd finns inget exakt svar, men regelmässigt leder straffmätningsvärden fängelse till att fängelse också väljs som påföljd, oavsett vilka skäl som talar emot ett frihetsberövande straff. En skyddstillsyn i före- ning med kontraktsvård kan ersätta fängelsestraff upp till i vart fall s. 53 och 101, jfr Borgeke, Att bestämma påföljd för brott, 2012, s. 283–286. 55Jfr SOU 2012:34, del 2, s. 93 f. och prop. 1987/88:120 s. 100.