sou · H2B318 · 2014-04-02 00:00:00 — Hovrätten menade också att man heller inte kunde bortse från att gärningsmannen, både mot bakgrund av de svåra trakasserier som han och hans familj under de närmast föregående åren varit utsatta för och sin egen i sjukdoms- bilden ingående oförmåga att hantera oväntade händelser, kan ha upplevt faran som avsevärt allvarligare än den faktiskt var. Även med dessa utgångspunkter fann hovrätten att gärningsmannens motåtgärder – att skjuta flera skott med ett hagelgevär, varav ett dödade en av ungdomarna – var uppenbart oförsvarliga och att han heller inte befann sig i en sådan situation att han kunde gå fri från ansvar p.g.a. att han svårligen kunde besinna sig. Vid bedömningen av gärningarnas straffvärde tog hovrätten hänsyn till flera förmild- rande omständigheter och angav tre punkter i 29 kap. 3 § – punkten 1 (att brottet föranletts av någon annans grovt kränkande beteende), punkten 2 (att den tilltalade till följd av en allvarlig psykisk stör- ning, stark sinnesrörelse eller av någon annan orsak har haft starkt nedsatt förmåga att kontrollera sitt handlande) och punkten 5 (att gärningarna, utan att vara fria från ansvar, har begåtts i en nöd- värnssituation). När det gällde frågan om påföljd konstaterade hov- rätten att gärningsmannen vid gärningstillfället lidit av en allvarlig psykisk störning. Det fanns dock inte förutsättningar att över- lämna honom till rättspsykiatrisk vård, utan hovrätten förklarade med tillämpning av 30 kap. 6 § 3 att han skulle vara fri från påföljd. I ett orefererat hovrättsfall100 bedömde hovrätten att påföljden för ett dråp, som hade begåtts i en nödvärnssituation kunde stanna vid fängelse. En kvinna hade först kastat hett vatten på sin make och sedan stuckit honom med kniv. Tingsrätt och hovrätt gjorde bedömningen att kvinnans berättelse om händelseförloppet 100 , dom , mål nr B 9725-10. Våra bedömningar och förslag skulle godtas och att det av denna framgick att hon var utsatt för ett angrepp när hon utövade våldet. Däremot var våldsanvänd- ningen uppenbart oförsvarlig och situationen var heller inte sådan att kvinnan svårligen kunde besinna sig. Hovrätten konstaterade dock att kvinnan var mycket rädd för att hon skulle bli angripen fysiskt vilket också skett tidigare , att mannen även uttalat dödshot och att han var betydligt längre och tyngre än vad hon var. Betydelsen av offrets kränkande beteende I Borgeke//Sterzel, Studier rörande påföljdspraxis med mera, finns en sammanfattning av ett orefererat hovrättsavgörande där straffet för dråp satts under straffminimum. I det fallet bestäm- des påföljden till fängelse . En 28-årig man hade dödat sin far med ett stort antal knivhugg. Gärningsmannen angav sig själv och medverkade sedan på alla sätt i utredningen. Gärningen var inte planerad, utan föranleddes av en situation som gärningsmannen uppfattade som akut farlig för sin mor. Hovrätten citeras enligt följande. De i målet hörda personerna har lämnat en, i uttryckets djupaste bemärkelse, skakande skildring av hur offret kontinuerligt genom psykisk och fysiskt våld, inte sällan med sadistiska och förnedrande in- slag, har påverkat hela sin familjs livssituation. Berättelserna har för- medlat en bild av förhållanden som svårligen på ett rättvisande sätt kan beskrivas i ord. De övergrepp som har förekommit inte minst mot den tilltalade själv under hela hans uppväxttid och, i än högre grad mot hans mor, har uppenbart varit uttryck för en mycket svårt störd människas behov att tyrannisera sin omgivning. De försök som har gjorts av familjen att ändra situationen har varit verkningslösa. De känslor av skräck, förtvivlan och hopplöshet som genomsyrat familjen under år- tionden, är lätta att sätta sig in i även för en utomstående.101 I rättsfallet RH 1999:86 gjorde hovrätten å andra sidan bedöm- ningen att långvarig fysisk och psykisk misshandel av en kvinna inte var så förmildrande omständigheter att det fanns anledning att gå under minimistraffet för dråp. Denna bedömning gjordes med beaktande av det sätt på vilket gärningen genomfördes och de åt- gärder som vidtog efter det att hade skjutits. Av referatet framgår bl.a. att mannen skjutits på nära håll med flera 101 Borgeke//Sterzel, Studier rörande påföljdspraxis med mera, 2013, s. 328. Våra bedömningar och förslag skott, varav ett i huvudet som också varit dödande, och att detta troligen skett då han själv varit helt stilla (en nödvärnsinvändning från kvinnans sida ansågs vederlagd av utredningen i målet) samt att kvinnan efteråt vidtagit åtgärder för att dölja eller försvåra ut- redningen av brottet. Regleringen av uppsåtligt dödande I görs ingen åtskillnad mellan mord och dråp, utan straffet för uppsåtligt dödande, som benämns mandrab, bestäms till mellan fängelse och fängelse på livstid enligt § 237 straffeloven.102 Den isländska strafflagen103 har en likalydande bestämmelse om uppsåtligt dödande (§ 211). I regleras först dråp i 21 kap. 1 § strafflagen104, där det anges att straffet ska bestämmas till fängelse , lägst . Av allmänna bestämmelser i strafflagen följer att det maximala tidsbestämda straffet är fängelse, eller fängelse om straffet avser flera brott (2 c kap. 2 §). I 21 kap. 2 § finns bestäm- melsen om mord, där straffet är fängelse på livstid. Ett antal försvå- rande omständigheter räknas upp i bestämmelsen, t.ex. att gär- ningen begåtts i berått mod eller på ett synnerligen rått eller grymt sätt. Den gällande norska straffelovens105 bestämmelse om uppsåtligt dödande (§ 233) är uppbyggd på ett liknande sätt som den finska. Den som dödar annan döms för drab till fängelse. Om försvårande omständigheter föreligger, antingen sådana som uttryckligen nämns i bestämmelsen, eller andra, gäller att maximi- straffet fängelse kan användas.106 Av allmänna bestämmelser i straffeloven följer att det maximala fängelsestraffet är fäng- else, om det inte är fråga om t.ex. flerfaldig brottslighet eller åter- fall, eller om det särskilda maximistraffet fängelse särskilt anges i en bestämmelse (§ 17). I har en ny straffelov107 anta- 102Lovbekendtgørelse nr 1028, . 103I dansk översättning heter lagen Den islandske borgerlige straffelov nr. 19, 1940. 10419.12.1889/39. 105Lov nr 10. 106Livstids fängelse förekommer inte i . Brottslingar som bedöms vara särskilt farliga kan dock dömas till forvaring, om detta straff se Ds 2013:55, s. 52 f. 107Lov nr 28, bestämmelserna om uppsåtligt dödande m.m. införda genom lov 19juni 2009 nr 74. Våra bedömningar och förslag gits, men ännu inte trätt i kraft. I den nya lagen finns ingen sär- reglering av mord, utan uppsåtligt dödande bestraffas som drap, med en straffskala från åtta till fängelse (§ 275). Samtliga nordiska länder har särregleringar av gär- ningen att en mor dödar sitt barn vid förlossningen eller i nära anslutning till denna. I regleras brottet i § 238 straffe- loven. En mor som dödar sitt barn under eller strax efter födseln döms till längst fängelse om det kan antas att hon har handlat i nöd, av rädsla för vanära eller under påverkan av en vid förlossningen framkallad försvagning, förvirring eller rådvillhet. Utformningen av straffansvaret ser likadant ut på , men straff- skalan sträcker sig upp till fängelse (§ 212 i den isländska strafflagen). Enligt 21 kap. 4 § i den finska strafflagen döms en kvinna, som i ett tillstånd av utmattning eller ångest på grund av nedkomsten dödar sitt barn, för barnadråp till fängelse och högst . Enligt den norska straffeloven straffas en kvinna som förorsakar sitt barns död, under förlossningen eller efter denna, med fängelse från ett till (§ 234). Är omständigheterna sär- skilt försvårande kan fängelse upp till användas. Både enligt den norska och danska lagen är försök till barnadråp straffritt om barnet inte blivit (allvarligt) skadat. Straffbestämmelsen om barnadråp har inte överförts till den nya norska straffeloven. Strafflovskommisjonen anförde i sin utredning att överträdelser som avses i bestämmelsen är sällsynta. Kom- misjonen menade att det inte längre fanns något behov av en sär- reglering och föreslog att bestämmelsen inte skulle föras över till den nya straffeloven.108 Regeringen anslöt sig till denna bedöm- ning.109 108NOU 2002:4, avsnitt 10.2. nr 22, 2008-2009, s. 204. Våra bedömningar och förslag Andra särregleringar av dråp I finns särskilda bestämmelser för fall då någon dödar en annan på offrets egen begäran och då någon medverkar till en annans självmord (§ 239 och § 240). Straffet blir i sådana fall fäng- else i högst . Även i den isländska strafflagen finns motsva- rande bestämmelser, men straffskalan för medverkan till självmord är böter eller fängelse i högst (§ 213 och § 214). har också en särreglering, både i bestämmelserna i straffe- loven som gäller, och de som kommer att träda i kraft, för fall av medverkan till självmord och offrets samtycke till dråp (§ 235 och § 236 respektive § 276 och § 277). För medverkan till självmord är straffet fängelse i åtta till , eller, om särskilda omständigheter finns, under minimistraffet eller en mildare straff- art än fängelse. För dråp med samtycke kan också fängelsestraffet sättas under minimistraffet eller kan påföljden bestämmas till en mildare straffart. I den nya norska straffeloven finns också en sär- reglering för medlidenhedsdrap – för den som av medlidande dödar någon som är dödssjuk eller nära att dö av andra orsaker, kan straffet bestämmas under minimistraffet eller till en mildare straffart än för dråp (§ 278). En liknande reglering är även gällande för den som dödar någon som är obotligt sjuk (§ 235). I finns en bestämmelse som avser dråp under förmild- rande omständigheter (21 kap. 3 § strafflagen). Bestämmelsen har följande lydelse. Om ett dråp, med beaktande av de exceptionella förhållandena när brottet begicks, gärningsmannens motiv eller andra omständigheter som har samband med brottet, bedömt som en helhet har begåtts under förmildrande omständigheter, skall gärningsmannen för dråp under förmildrande omständigheter dömas till fängelse i minst fyra och högst . Våra bedömningar och förslag 6.10.4Överväganden och förslag avseende barnadråp m.m. Förslag: Bestämmelsen om barnadråp upphävs. En särskild bestämmelse om dråp under förmildrande omständigheter in- förs med en straffskala om fängelse i högst . Skälen för förslaget: Som beskrivits ovan har barnadråpsbestäm- melsen i sin ursprungliga lydelse tillkommit under samhälleliga för- hållanden som i huvudsak inte längre gäller. Även med den utform- ning bestämmelsen fick genom införande kan ifråga- sättas om det finns tillräckliga skäl för att ha kvar en särregle- ring för de specifika situationer som bestämmelsen om barnadråp avser.110 Av kriminalstatistiken framgår också att bestämmelsen tillämpas i mycket få fall. Till detta kommer att brottsbenämningen barnadråp, för att beteckna en privilegierad form av dråp, kan ge intryck av att en lägre skyddsnivå gäller för små barn än för andra människor. Ett sådant synsätt är inte längre adekvat. visar det ovan återgivna rättsfallet att det även kan finnas ett behov att bestämma straffvärdet avsevärt under mini- mistraffet för dråp i fall som omfattas av barnadråpsbestämmelsen. Motsvarande behov kan emellertid göra sig gällande också i flera andra situationer, vilka har beskrivits ovan. Detta talar för att låta bestämmelsen om barnadråp ersättas av en mer generell bestäm- melse som tar sikte på samtliga fall av dråp som begåtts under starkt förmildrande omständigheter. Visserligen kan en straffmätning under minimistraffet för dråp redan uppnås med en tillämpning av 29 kap. 3 § andra stycket, men eftersom minimistraffet ligger på en så hög nivå får den bestämmel- sen – sett i förhållande till andra situationer – ett oproportionerligt stort genomslag i dessa fall. Det kan också vara en fördel om de fall av uppsåtligt dödande som har ett väsentligt lägre straffvärde än normalfallet särskiljs genom en egen brottsbenämning. Som anförts inledningsvis medför den av oss föreslagna höj- ningen av minimistraffet för dråp från sex till fängelse ett behov av att också se över straffskalan för barnadråp som sträcker sig upp till fängelse. Att lämna den senare straffskalan oför- ändrad skulle innebära att kontinuiteten mellan straffskalorna bryts. 110 Jfr kritik av bestämmelsen av , , Barnadråp – voffor gör di på detta viset? i till , s. 337–342 och synpunkten att regleringen inte längre behövs i Jareborg/, Brotten mot person och förmögenhetsbrotten, 2010, s. 23. Våra bedömningar och förslag Om en sådan översyn sker finns skäl för att också överväga en modernisering av bestämmelsen. Vi anser mot denna bakgrund att barnadråpsbestämmelsen bör upphävas och ersättas av en mer generell bestämmelse som om- fattar uppsåtligt dödande under starkt förmildrande omständig- heter. Bestämmelsen bör i sin nya lydelse vara tillämplig dels i barna- dråpssituationer, dels i andra situationer som redan definierats i den praxis som vi redogjort för ovan. Det kan också finnas andra fall där omständigheterna är starkt förmildrande. Syftet är dock inte att bestämmelsen ska tillämpas på ett sådant sätt att den rådande synen på uppsåtligt dödande och straffmätning av sådana brott förändras på något avgörande sätt. Straffskalan för det nya brottet bör bestämmas så att den, på samma sätt som dagens barnadråpsbestämmelse, har ett högsta straff som motsvarar minimistraffet för dråp. Frågan är om minimum ska vara fängelseminimum eller ett annat och högre. Med våra förslag höjs straffminimum för dråp och detta innebär i och för sig att straffmätningen även av fall där omständigheterna är starkt för- mildrande bör bli strängare än enligt nuvarande praxis. Å andra sidan är det tänkbart att det kan finnas situationer som ännu inte prövats och där det kan finnas skäl att tilldela en gärning ett mycket lågt straffvärde, t.ex. fall av dödshjälp där gärningsmannens agerande endast obetydligt förkortar offrets liv. Vi förordar därför att straff- skalan, liksom den som gäller för barnadråp, har sin utgångs- punkt i fängelseminimum. En konsekvens av vårt förslag är att möjligheterna att tillgripa straffprocessuella tvångsmedel minskar när det gäller sådana fall av uppsåtligt dödande som faller in under den nya bestämmelsen i stället för att rubriceras som dråp. Exempelvis blir det inte längre en huvudregel att skäl för häktning föreligger. Vi anser att detta är en rimlig och önskvärd följd av förslaget. I de fall där det redan inledningsvis står klart att en brottsmisstanke avser ett fall av upp- såtligt dödande som har ett straffvärde långt under minimistraffet för dråp bör av proportionalitetsskäl inte tvångsmedel som är av- sedda för väsentligt allvarligare brottslighet komma till användning. Våra bedömningar och förslag Kvinnlig könsstympning är en mångtusenårig sedvänja som innebär ingrepp i de kvinnliga yttre könsorganen. Könsstympning före- kommer framför allt i stora delar av , men också bl.a. i länder på och i . Kvinnlig könsstympning har egent- ligen inte någon religiös grund och det finns inget stöd för sed- vänjan vare sig i eller i . Däremot kan religiösa skäl ibland åberopas för att motivera ingreppen. Den verkliga grunden för könsstympning brukar anges vara att bruket är ett sätt att be- fästa mannens makt och kontroll över kvinnan i patriarkala sam- hällssystem eller -grupper.111 Internationellt pågår ett omfattande arbete för att bekämpa kvinnlig könsstympning, bl.a. inom FN.112 Som exempel kan nämnas att antog en resolution om att intensifiera arbetet mot kvinnlig könsstymp- ning113 och att (, UNFPA) och (, ) samarbetar i ett gemensamt program mot könsstympning.114 Även inom EU pågår ett arbete mot köns- stympning, bl.a. har lagt fram en rapport om förekomsten av könsstympning i , åtgärder inom EU och medlemsstaterna samt slutsatser och rekommenda- tioner om framtida strategier för att stoppa sedvänjan.115 Det finns fyra typer av könsstympning enligt Världshälsoorga- nisationen (, WHO). Definitionerna kan endast betraktas som en teoretisk indelning; i praktiken är det svårt att fast avgränsa kategorierna.116 Typ 1: Förhuden på klitoris tas bort och ibland även hela eller delar av klitoris. Typ 2: Klitoris skärs bort samt delar av eller hela de inre blygd- läpparna. 111Se t.ex. Kvinnlig könsstympning, , 2002, s. 6, eller, för en utförligare redo- görelse , Ett utbildningsmaterial för skola, socialtjänst och hälso- och sjukvård, , 2005, s. 11–19. 112Om det internationella arbetet , se prop. 1997/98:55 s. 98 och/eller prop. 1998/99:70 s. 5. 113Resolution 67/146. 114Se , Joint Programme on Female Genital Mutilation/Cutting: Accelerating Change, Annual Report 2012. 115Female genital mutilation in Union and , European Union, 2013. 116WHO:s faktablad nr 241, se även t.ex. Kvinnlig könsstympning, 2002. Våra bedömningar och förslag Typ 3: Klitoris samt hela eller delar av de inre och yttre blygd- läpparna skärs bort. Därefter sys det som är kvar av blygdläpparna ihop så att slidöppningen täcks. En liten öppning lämnas längst ner mot anus så att urin och menstruationsblod kan rinna ut. Denna typ kallas infibulation eller faraonisk omskärelse. Typ 4: Prickning eller skärande på klitoris eller/och blygdläpp- arna. Ingrepp kan även göras genom att bränna klitoris och omgiv- ande vävnad. Det förekommer även att vävnad skrapas bort eller att man skär runt slidmynningen eller för in frätande ämnen eller örter i vagina i syfte att förorsaka blödning eller för att göra öppningen trängre. Könsstympning utförs vanligtvis på flickor upp till . Konsekvenserna av ingreppet beror på hur det utförs och graden av stympning. De omedelbara följderna är smärta, blödning och chock. Långsiktiga konsekvenser kan vara smärta och värk i underlivet, besvärliga menstruationer, problem att urinera, klåda, ärrbildning, cystor, infektioner och infertilitet. I en studie som gjordes i sam- arbete med WHO i sex påvisades att kvinnor som var könsstympade i högre grad riskerade olika komplikationer i samband med förlossningen och att dödligheten bland de nyfödda barnen till könsstympade kvinnor också var större än bland andra spädbarn.117 Svensk lagstiftning mot könsstympning infördes 1982.118 Lagen kallades då lag med förbud mot kvinnlig omskärelse. Efter Kvinno- våldskommissionens överväganden och förslag genomfördes en lagändring där ordet omskärelse byttes mot könsstympning.119 Vid- are skärptes straffskalan, bl.a. utmönstrades böter. Samtycke till in- greppet kan efter lagändringen inte befria från ansvar. I en senare lagändring gjordes också lagen tillämplig även om brottet begåtts utomlands och även om bestämmelserna om svensk domsrätt i 2 kap. 2 och 3 §§ inte är tillämpliga.120 Detta skedde för att motverka att personer bosatta i kringgår lagen genom att åka till ett annat land för att utföra könsstympningen där.121 Som skäl för straffskärpningen 1998 anförde regeringen bl.a. att könsstympande ingrepp per definition ger svåra bestående och 117Kvinnlig könsstympning, Ett utbildningsmaterial för skola, socialtjänst och hälso- och sjukvård, , 2005, s. 13 f., UNFPA, Global Consultation on Female Genital Mutilation/Cutting, Technical Report, 2008, s. 13 f. 1998/99:70 s. 9 f. Våra bedömningar och förslag invalidiserande skador av olika grad. Straffbestämmelsen är avsedd att innebära ett samhälleligt avståndstagande från den kvinnosyn som bruket av könsstympning ger uttryck för.122 I lagen med förbud mot könsstympning av kvinnor föreskrivs straff- ansvar för ingrepp i de kvinnliga yttre könsorganen i syfte att stympa dessa eller åstadkomma andra bestående förändringar av dem. Straff- ansvar gäller numera oavsett om samtycke till ingreppet lämnats. Om brottet har medfört livsfara, allvarlig sjukdom eller i annat fall inneburit ett synnerligen hänsynslöst beteende ska det bedömas som grovt. Straffskalan för brott av normalgraden är fängelse i högst och för grovt brott fängelse lägst två och högst . I ett hovrättsfall, RH 2007:7, ansåg hovrätten att ett brott av normal- graden hade ett straffvärde fängelse. Hovrätten anförde att det fanns en rad försvårande omständigheter i fallet. Flickan som utsattes för ingreppet var och befann sig med sin pappa i mot sin vilja. Hon hade försökt rymma från fadern. Könsstympningen, anförde hovrätten, kunde betraktas som en repressalie för flyktförsöket och också ett sätt att få flickan att inordna sig i faderns vilja och i det faktum att hon snart skulle giftas bort. Fadern utnyttjade flickans skyddslösa ställning och brottet var ägnat att skada tryggheten och tilliten hos ett barn i för- hållandet till en närstående. Ingreppet skedde utan bedövning i flickans hem med ett rakblad. I domskälen anfördes att de fysiska skadorna var irreparabla och kunde leda till framtida problem i sam- band med graviditet och förlossning samt större risk att få urin- vägsinfektioner och cystor i underlivet. Hovrätten anförde också att riskerna för långvariga psykiska skadeverkningar var uppenbara. Av tingsrättens dom framgår att könsstympningen som skett bestod i avlägsnande av klitoris förhud och del av de inre blygd- läpparna.123 I ett orefererat hovrättsavgörande bestod en köns- 1997/98:55 s. 97 f. 123Göteborgs tingsrätt, dom , mål nr B 3206-06. Våra bedömningar och förslag stympning i att klitoris och dess förhud skurits bort och även delar av de inre blygdläpparna, varpå de inre blygdläpparna också delvis sytts ihop. Hovrätten fastställde i det fallet tingsrättens dom, fängelse, avseende dels könsstympningsbrottet, dels grov frids- kränkning.124 Förslag: Bestämmelsen om straffansvar i lagen med förbud mot könsstympning av kvinnor ändras. Straffet för brottet av normal- graden sätts till fängelse i lägst två och högst . införs en särskild straffskala för de fall där brottet är att bedöma som mindre grovt. Straffet för det grova brottet sätts till fäng- else i lägst fem och högst . Kvalifikationsgrunderna för det grova brottet är oförändrade, men med det tillägget att brottet är att bedöma som grovt om det medfört en särskilt omfattande skada. Redan genom den skärpta syn på allvarliga våldsbrott som straffmätningsreform syftade till att åstadkomma, framgår att miss- handel som leder till allvarliga bestående men ska bedömas strängt. I 3 kap. 6 § föreskrivs att det vid bedömningen av om ett misshandelsbrott är synnerligen grovt särskilt ska beaktas om kroppsskadan är bestående. Det råder knappast någon tvekan om att det i realiteten skulle kunna förekomma könsstympningsbrott som måste betraktas som lika allvarliga som synnerligen grov miss- handel med ett lägsta straff om fängelse . Således kan gär- ningen avse att skära bort stora delar av de kvinnliga könsorganen och under former som kan vara både riskfyllda och ytterst smärt- samma. Inte sällan utförs ingreppet under primitiva förhållanden och utan bedövning. Därtill kommer att stympningen ofta utförs på barn och att skadorna, både fysiska och psykiska, kan skapa livs- långt lidande. 124 Hovrätten för , dom , mål nr B 4231-06. Våra bedömningar och förslag Särskilt mot bakgrund av att vi nu föreslår att minimistraffet för synnerligen grov misshandel ska höjas till fängelse kan ifrågasättas om straffskalorna för könsstympningsbrottet förhåller sig på ett rimligt sätt till straffskalorna för övriga grova våldsbrott. Med tanke på det resonemang som fördes i propositionen, där det framhölls att skadorna efter en könsstympning i princip alltid är bestående, kan det också ifrågasättas om utformningen av straff- skalan för normalgraden av brottet fullt ut kan anses motsvara brottets allvar. En bestående kroppskada talar för att brottet ska anses jämförbart med grov eller synnerligen grov misshandel. Där- till kommer att brottet, enligt vår mening, oavsett vilken fysisk skada som blir följden, är integritetskränkande på ett sådant sätt att allvaret i gärningen bör kunna jämföras med våldtäktsbrottet, som har ett straffminimum om två års fängelse.