sou · H2B332 · 2014-06-12 00:00:00 — Huruvida så är fallet står emellertid inte klart förrän ytterligare har förflutit, eftersom jordägaren under den tiden har möjlighet att anmoda arrendatorn att lämna arrendestället med hänvisning till att arrendetiden löpte ut . Även om ett sido- arrendeavtal som löper går ut , har jordägaren möjlighet att därefter anmoda arrend- atorn att lämna arrendestället. Gör jordägaren inte det, blir de nya bestämmelserna tillämpliga på avtalet. Punkten 2 andra stycket avser endast avtal om jordbruksarrende som har ingåtts före lagens ikraftträdande och vars arrendetid vid lagens ikraftträdande är . Denna övergångsbestämmelse inne- bär att ikraftträdandet av de nya bestämmelserna om besittnings- skydd i 9 kap. 7, 8, 13–13 b, och 14 a §§ förskjuts ytterligare för nu nämnda arrendeavtal. Är arrendetiden vid lagens ikraftträdande gäller den äldre lydelsen av 9 kap. 8 § även i fråga om rätten till förlängning för arrendetid som börjar löpa före . Det är arrendetidens längd vid lagens ikraftträdande som är avgörande för om denna övergångsbestämmelse är tillämplig. Över- gångsbestämmelsen i andra stycket ska alltså tillämpas på avtalet även om den femåriga arrendetiden ändras till en treårig arrendetid vid första omregleringen efter lagens ikraftträdande. Fördröjningen av ikraftträdandet enligt förevarande övergångsbestämmelse påverkar inte den nya lydelsen av 8 och 9 kap. som inte avser besittnings- skyddet. I de delarna ska den nya lydelsen av 8 och 9 kap. tillämpas även på förevarande avtal enligt vad som anges i första stycket. I fråga om bostadsarrende gäller äldre lag för redan ingångna avtal, om avtalet vid lagens ikraftträdande har sagts upp eller om begäran om ändring av villkoren har framställts . Över- gångsbestämmelsen innebär i dessa fall att de nya bestämmelserna blir tillämpliga på avtalet först när tvisten har avgjorts slutligt. I övrigt gäller den nya lydelsen av 10 kap. från och med ikraftträd- andet. 9.2Förslaget till lag om ändring i lagen (1957:390) om fiskearrenden Om fastighetens ägare sagt upp arrendeavtalet, har arrendatorn rätt till förlängning av detta, utom när 1.arrenderätten är förverkad, 2.arrendatorn i annat fall åsidosatt sina förpliktelser i sådan utsträck- ning att arrendeavtalet skäligen inte bör förlängas, 3.fastighetens ägare gör sannolikt att fisket ska brukas av ägaren själv eller av hans eller hennes make eller avkomling, och det inte är oskäligt mot arrendatorn att arrendeförhållandet upphör, 4.fastighetens ägare i annat fall har befogad anledning att upplösa arrendeförhållandet. I fråga om förlängning av arrendeavtal och om villkorstvist tillämpas 9 kap. 8 § tredje stycket och 9 a–13 §§ samt 10 kap. 6 § jordabalken. Hän- visningarna till 9 kap. 9 § jordabalken ska dock i stället avse 10 kap. 6 § samma balk. Första och andra styckena gäller inte, om arrendeavtalet inte träffats eller om jordägaren säger upp arrendeavtalet på den grund att arrenderätten är förverkad, dock inte om det i uppsägningen anges att den sker till arrendetidens utgång. Ett avtalsvillkor att arrenderätten inte ska vara förenad med rätt till för- längning gäller mot arrendatorn, om det har godkänts av arrendenämnden. En följdändring har gjorts i paragrafens andra stycke med anled- ning av att 9 kap. 8 § andra stycket jordabalken har förts till ett nytt tredje stycke. Paragrafen har också genomgått vissa redaktionella ändringar, bl.a. har ordet förbehåll ersatts av avtalsvillkor. Någon ändring i sak är dock inte avsedd. 9.3Förslaget till lag om ändring i lagen (1970:995) om införande av nya jordabalken Bestämmelserna i 10 kap. 3, 5, 6–6 b och 8 §§ nya balken ska tillämpas även på arrendeavtal som har träffats före balkens ikraftträdande, om 2 kap. 75–80 §§ lagen (1907:36 s. 1) om nyttjanderätt till fast egendom gäller för avtalet. Om arrendeavtalet har sagts upp före ikraftträdandet, gäller dock alltjämt äldre bestämmelser. Om ett arrendeavtal förlängs till följd av första stycket, äger därefter 7, 8 och 10 kap. nya balken i sin helhet tillämpning på avtalet. I 34 § lagen (1970:995) om införande av nya jordabalken anges att äldre lag som huvudregel ska tillämpas på bl.a. avtal om bostads- arrende som har ingåtts före nya jordabalkens ikraftträdande. Efterföljande paragrafer, däribland förevarande paragraf, innehåller bestämmelser om undantag från denna huvudregel. I paragrafens första stycke första meningen anges att bestäm- melserna i 10 kap. 5 och 6 §§ nya balken ska tillämpas även på arrendeavtal som har träffats före nya jordabalkens ikraftträdande, om 2 kap. 75–80 §§ lagen (1907:36 s. 1) om nyttjanderätt till fast egendom gäller för avtalet. Uppräkningen har kompletterats så att även 10 kap. 3, 6 a, 6 b och 8 §§ ska tillämpas på avtal ingångna före balkens ikraftträdande. 9.4Förslaget till lag om ändring i lagen (1973:188) om arrendenämnder och hyresnämnder som avses i 8 kap. 29 § jordabalken har till uppgift att 1.medla i arrendetvist, 2.pröva tvist om förlängning av arrendeavtal vid jordbruksarrende, bostadsarrende eller fiskearrende eller om villkor för sådan förlängning samt tvist i fråga som avses i 9 kap. 13 a, 13 b, 14 eller 14 a § jordabalken eller vars prövning enligt 9 kap. 12 b, 17 a, 18, 21, 21 a, 31 eller 31 b §, 10 kap. 6 b § eller 11 kap. 6 b § samma balk ankommer på arrendenämnd, 3.pröva fråga om godkännande av förbehåll eller annat avtalsvillkor som avses i 9 kap. 2, 3, 7 eller 17 §, 10 kap. 2–4 eller 7 § eller 11 kap. 2 § jordabalken eller 3–6 § lagen (1957:390) om fiskearrenden, 4.vara skiljenämnd i arrendetvist, 5.pröva frågor enligt lagen (1985:658) om arrendatorers rätt att för- värva arrendestället. Ett ärende ska tas upp av den arrendenämnd inom vars område fastig- heten är belägen. Paragrafen, som anger arrendenämndens uppgifter, har utvidgats genom hänvisning i första stycket 2 till 9 kap. 13 a, 13 b och 14 a §§. Jfr kommentaren till 8 kap. 30 § jordabalken. Utredningens övervägande finns i avsnitt 4.5.6. En följdändring har också skett med anledning av att nuvarande 6 a § har fått beteckningen 6 b §. Om ett ärende som har avskrivits enligt 10 § första stycket första meningen rör tvist som avses i 9 kap. 10 §, 10 kap. 6 b § eller 12 kap. 49 eller 54 § jorda- balken, 22 eller 24 § hyresförhandlingslagen (1978:304), 5 § lagen (1957:390) om fiskearrenden, 2 kap. 10 § och 4 kap. 6 § bostadsrättslagen (1991:614) eller 4 kap. 6 § lagen (2002:93) om kooperativ hyresrätt, ska nämnden åter- uppta ärendet på ansökan av sökanden. Ansökan görs skriftligen från den dag beslutet om avskrivning meddelades. Om sökanden uteblir , får ärendet inte tas upp på nytt. En följdändring har gjorts i paragrafens första stycke med anled- ning av att nuvarande 10 kap. 6 a § har fått beteckningen 10 kap. 6 b §. Särskilt yttrande av experten Jag får härmed inkomma med särskilt yttrande över utredningens förslag till ändringar i arrendelagstiftningen. Yttrandet begränsas till att avse den del av förslaget som behand- lar jordbruksarrendatorers besittningsskydd för sidoarrenden. Huvuddragen i de gällande besittningsskyddsreglerna infördes med den nya jordabalken, vilken trädde i kraft . Genom utformningen av 9 kap. 8 § första stycket 3 jordabalken i dess dåvarande lydelse erhöll den allvarligt menande jordägaren som gjorde sannolikt att han själv, hans make eller avkomling skulle bruka arrendestället en ovillkorlig rätt att överta brukandet av sin fastighet oberoende av vilka följder detta kunde få för arrendatorn. Som skäl för att regeln vid jordabalkens införande 1972 fick denna utformning framhölls i propositionen (prop. 1970:20 Del B 2 s. 863) att det var av stor betydelse för en jordägare att han vid avtalstidens slut hade en ovillkorlig rätt att själv överta brukandet av fastigheten och att en annan regel skulle verka hämmande på utbudet av mark på arrende. gavs nya direktiv för utredning och över- syn av vissa arrenderättsliga frågor vilket bl.a. medförde ändringar i arrendatorernas besittningsskydd vad gäller ett införande av att arrendatorer efter prövning kan erhålla rätt till förlängning av arrendeavtalet om det är obilligt mot dem att arrendeförhållandet upphör. Nämnda lagändring trädde i kraft med verkan . I de förarbeten som föregick lagändring anförs i prop. 1978/79:183 s. 21–22 med åsyftande av de regler som gällde från bl.a. följande: Regeln om att jordägaren alltid har rätt att överta brukandet kan onek- ligen förefalla hård mot arrendatorn. Endast om jordägarens avsikter inte verkar allvarligt menade, kan självinträde vägras. Vilka följder det kan få för arrendatorn att gå miste om arrenderätten saknar däremot betydelse. Den kritik som enligt min mening kan riktas mot den nuvarande regeln är att det inte finns något som helst utrymme för att beakta de konsekvenser som självinträdet kan medföra för arrendatorn. Som framhållits av lagutskottet (LU 1975:6 s. 7) kan det därför inte und- vikas att regeln i speciella fall kan leda till resultat som är mindre till- talande från social synpunkt. kan självinträde vägras om det efter vägning av parternas motstående intressen framstår som obilligt mot arrendatorn att arrendeförhållandet upphör. Jag vänder mig mot att denna intresseavvägning, som utgör ett beaktansvärt skydd för jordbruksarrendatorn, nu föreslås att utgå ur regelverket avseende avtal om sidoarrenden med en avtalstid och kortare. Borttagandet av intresseavvägningen för nämnda avtal medför att arrendeförhållande kommer att upphöra i samtliga fall där den allvarligt menande jordägaren säger upp arrendatorn p.g.a. självinträde och detta även om det är obilligt mot arrend- atorn. Om ändringen införs kommer arrendeförhållanden sålunda att upphöra även om det inte ter sig som rimligt med hänsyn till samtliga omständigheter i det enskilda fallet. Det föreligger enligt min mening inte skäl att se på behovet av obillighetsprövningen på annat sätt nu än vid dess införande . Det föreligger inte heller skäl för att obillighetsregeln endast ska ha gällt under en, i lagstiftningssammanhang, ganska kort tids- period. Gårdsarrenden berörs inte av utredningens förslag. I samband med att många större jordägare rationaliserat och försålt sina egendomar har antalet gårdsarrenden minskat markant. Antalet aktiva lantbrukare har minskat. Större andel brukad mark är nu arrenderad jämfört med . Bostäder har avstyckats och försålts eller hyrts ut och jordbruksmarken har i stor omfattning blivit sidoarrenden. Avtal om sidoarrenden med en avtalstid som överstiger torde vara sällsynta. Föreslagen inskränkning i besittningsskyddet berör det stora flertalet jordbruksarrendatorer och rimligen i dags- läget mer arrendemark än när obillighetsprövningen infördes. Kravet på rationalisering har ökat såväl inom lantbruksnäringen som inom samhället i övrigt vilket medför att antalet aktiva lant- brukare minskat medan brukad areal för var och en av dem har ökat. Det är också vanligt att lantbrukare äger sitt gårdscentrum och har tillskottsarrenden vilka då är sidoarrenden. Vidare är det vanligt att lantbrukare har flera olika sidoarrenden och bygger på så sätt sin brukningsenhet. Lantbruket är kapitalkrävande även ut- över själva markanskaffningen och kännetecknas av långsiktighet i avskrivningar på investeringar i markförbättringar, byggnader, inventarier, avelsdjur m.m. sker ofta kostnadskrävande investeringar i djurstallar, tork- anläggningar m.m. vid gårdscentrum med sidoarrenden som kalkyl- erat arealunderlag. Stor del av rationaliseringen inom lantbruket sker på detta sätt och det är då en nödvändighet att arrendatorn har en trygghet i brukandet som sträcker sig längre än till att arrendet upphör p.g.a. att jordägaren kan göra sannolikt att han själv ska bruka arrendestället. När fråga är om sidoarrende har det endast i sällsynta undan- tagsfall ansetts obilligt att arrendeförhållandet upphör. Det sagda innebär att arrendatorers hävdande av egna investeringar utanför arrendestället, som en vikt i obillighetsprövningen, inte vägt sär- skilt tungt till arrendatorernas förmån. Oavsett detta är det ändå särskilt betydelsefullt för arrendatorer att i sådana situationer kunna hävda sitt besittningsskydd utan att detsamma begränsas endast till utfallet av en sannolikhetsprövning. Det föreligger ofta omständig- heter att beakta i en förlängningssituation som blir utan betydelse om prövningen inskränks till att endast avse själva sannolikheten utan att ta hänsyn till om det är obilligt för arrendatorn att arrende- förhållandet upphör. Som framgår av den undersökning som framtagits under utred- ningsarbetet är flertalet sidoarrenden var för sig relativt små. Med att jordägaren själv ska bruka arrendestället menas att jordägaren själv står den ekonomiska risken. Jordägaren behöver således inte själv på annat sätt delta i driften. Utan obillighetsprövning är möjlig- heten till självinträde för de flesta arrendeupplåtelser i princip obegränsad vilket medför att om föreliggande förslag vinner bifall så är förlängningsrätten för det stora flertalet jordbruksarrendat- orer i praktiken avskaffad. Nuvarande obillighetsprövning tillåter avbrott i arrendeförhåll- andet när ett självinträde ter sig som rimligt utifrån samtliga om- ständigheter. En sådan ordning tryggar både jordägarens och arrend- atorns rätt. Enligt direktiven ska utredaren föreslå de eventuella ändringar som behövs för att uppnå en lämplig avvägning mellan de intressen som gör sig gällande. Vidare ska övervägas kompletterande eller alternativa regler som säkerställer arrendatorns behov av trygghet i arrendeförhållandet samt överväga behovet av ett förstärkt skydd för arrendatorn när parterna sluter upprepade sidoarrendeavtal utan att besittningsskydd uppkommer. Förslaget om det begränsade besittningsskyddet – utan obillig- hetsprövning – på sidoarrenden med en avtalstid om högst och kortare, utgör exempel på förstärkt skydd för arrendatorn när parterna annars sluter upprepade sidoarrendeavtal utan besittnings- skydd. Förslaget om avskaffandet av obillighetsprövningen på övriga sidoarrendeavtal med en avtalstid upp till och med utgör exempel på det motsatta. Under utredningsarbetet har bl.a. diskuterats en ordning med ett begränsat besittningsskydd utan obillighetsprövning för avtal med en avtalstid och kortare, exempelvis , för de arrendeavtal som här är ifråga. Om enighet mellan arrendemarknad- ens parter nås kring ett sådant eller liknande förslag är detta något som borde kunna föranleda ytterligare överväganden. Den sammantagna avvägningen av de förändringar som slut- ligt föreslås vad gäller förändringen av jordbruksarrendators besitt- ningsskydd utgör ett direkt hot mot arrendatorernas behov av trygg- het i arrendeförhållandet. Utan obillighetsprövning kan jordägare genom att bruka själva bringa arrendeförhållandet att upphöra även om det egna brukandet egentligen inte är själva orsaken utan enbart ett måste för att bli av med arrendatorn. Avtal med ett besittningsskydd som reducerats till att endast omfatta en sannolikhetsprövning medför ingen äkta långsiktig trygg- het för arrendatorerna utan endast en falsk sådan. Arrendatorer kan komma att missbedöma sin ställning och handla därefter och sedan bli av med arrendet p.g.a. självinträde som sker genom att jord- ägaren tar den ekonomiska risken och på så sätt i enlighet med gäll- ande praxis uppfyller sannolikhetsrekvisitet. Den kritik som riktades i prop. 1978/79:183 s. 21–22 mot besitt- ningsskyddsprövningen när fråga endast var om en sannolikhets- prövning och ingen obillighetsprövning och det inte fanns något som helst utrymme för att beakta de konsekvenser som själv- inträdet kan medföra för arrendatorn gäller i minst samma omfatt- ning nu som . Något nytt som föranleder annan ståndpunkt än den som gällde när obillighetsregeln infördes har inte fram- kommit. Det begränsade besittningsskyddet – utan obillighetsprövning – för avtal med en avtalstid och kortare utgör en så in- gripande försämring av arrendatorernas trygghet att det i vart fall inte säkerställer arrendatorns behov av trygghet i arrendeförhåll- andet. Förslaget om införande av ett begränsat besittningsskydd – utan obillighetsprövning – på ettåriga arrendeavtal kan lösas på så sätt att 9 kap. 8 § första stycket 3 jordabalken ändras enligt följande: Arrendetiden uppgår till högst och jordägaren gör sannolikt att arrendestället ska brukas av jordägaren själv eller av hans eller hennes make eller avkomling. Ny punkt införs: Arrendetiden överstiger och jordägaren gör sannolikt att arrendestället ska brukas av jordägaren själv eller av hans eller hennes make eller avkomling och det inte är oskäligt mot arrend- atorn att arrendeförhållandet upphör. Jag är kritisk till de föreslagna förändringar som medför att ny grund införs för att bryta arrendatorns förlängningsrätt inför att arrendestället ska övergå till annan genom köp, byte eller fastig- hetsreglering. Skulle sådan ny grund ändå införas anser jag, då det inte bara är aktiva brukare som förvärvar jordbruksmark, att densamma ska kompletteras med en obillighetsprövning. Med av utredningen föreslagen bestämmelse kan arrendatorn tvingas bort från arrendestället inför försäljning och ny ägare arrend- era ut fastigheten till annan. Det kan antas uppkomma situationer där det kan framstå som obilligt mot arrendatorn att arrende- förhållandet upphör i samband med överlåtelse även om dessa situationer med beaktande av de nya regler som utredningen föreslår införas i jordabalken 9 kap. 14 a § jordabalken torde bli mera sällsynta. Genom att införa ett begränsat besittningsskydd på avtals- perioder eller så erhålls en lämpligare avväg- ning mellan de intressen som gör sig gällande än vad som råder och framförallt i förhållande till vad som föreslås. Som framgår ovan av äldre förarbeten till 9 kap. 8 § jordabalken kommer den jordägare som säger upp arrendatorn p.g.a. allvarligt menat självinträde alltid åt sin mark om hänsyn i form av obillig- hetsprövning inte ska tas till arrendatorns intressen. Den jordägare som säger upp arrendatorn p.g.a. självinträde utan att detta är allvarligt menat ska enligt mitt förmenande inte åtnjuta lagstiftarens stöd för att bringa arrendeförhållandet att upp- höra på denna grund. Under sådant förhållande är jordägarens intresse att kunna för- foga över sin mark för självinträde efter kortare och tillfälliga upp- låtelser tillräckligt tillgodosett genom att det begränsade besitt- ningsskyddet endast är förbehållet upplåtelser och kort- are tid. Utöver den kritik jag riktat mot det sakliga innehållet av den föreslagna lydelsen av 9 kap. 8 § jordabalken framstår den också som svårtillgänglig. Enligt min mening bör 9 kap. 8 § jordabalken utformas enligt följande: Om jordägaren har sagt upp arrendeavtalet, har arrendatorn rätt till förlängning av detta, utom när 1.arrenderätten är förverkad eller förhållande som avses i 8 kap. 14 § föreligger, 2.arrendatorn i annat fall åsidosatt sina förpliktelser i sådan ut- sträckning att avtalet skäligen inte bör förlängas, 3.arrendetiden uppgår till högst och jordägaren gör sannolikt att arrendestället ska brukas av jordägaren själv eller av hans eller hennes make eller avkomling, 4.arrendetiden överstiger och jordägaren gör sannolikt att arrendestället ska brukas av jordägaren själv eller av hans eller hennes make eller avkomling och det inte är oskäligt mot arrendatorn att arrendeförhållandet upphör, 5.jordägaren gör sannolikt, att arrendestället behövs för en mera ändamålsenlig indelning i brukningsenheter, och det inte av särskilda skäl är oskäligt mot arrendatorn att arrendeförhållandet upphör, 6.jordägaren gör sannolikt, att arrendestället ska användas i enlig- het med en detaljplan, 7.jordägaren gör sannolikt att äganderätten till arrendestället på marknadsmässiga villkor ska övergå till annan genom köp, byte eller fastighetsreglering och arrendestället inte omfattar bostad åt arrendat- orn och det inte är oskäligt mot arrendatorn att arrendeförhållandet upphör, 8.jordägaren i annat fall gör sannolikt, att arrendestället ska användas för annat ändamål än jordbruk, och det inte är oskäligt mot arrendatorn att arrendeförhållandet upphör. Om jordägarens intresse blir tillgodosett genom att arrendatorn avträder endast en del av arrendestället och avtalet lämpligen kan förlängas såvitt avser arrendestället i övrigt, har arrendatorn trots bestämmelserna i första och andra styckena rätt till sådan förlängning. Utredningens förslag i övrigt föranleder inget särskilt yttrande från min sida. Särskilt yttrande av experten Enligt direktiven ska utredningen föreslå förändringar avseende besittningsskyddet för sidoarrende m.m. Att vi sitter fast i retorik från är märkligt och hämmande för den svenska jordbruksindustrin. Det visar också på hur ensidigt arrendatorsgrupperingarna har lyckats styra utvecklingen . är mycket av lag- stiftningen tvingande för jordägaren men inte för arrendatorn. Viss tvingande lagstiftning får avtalas bort efter dispens. Denna dispens kan enkelt komma att upphöra utan att jordägaren förvarnas. Ett stort antal markägare som av olika skäl inte själva, tillfälligt eller på , kan eller vill bruka sin mark, men som vill att den brukas aktivt, arrenderar ut sina marker till professionella lant- brukare. Den stora merparten av de marker som arrenderas ut är relativt små. Oavsett storlek på mark som utarrenderas önskar ägaren å ena sidan fortsätta äga marken, å andra sidan gärna se den brukad och hållen i hävd. Dagens arrendatorer är i sin tur i stor utsträckning både markägare och arrendatorer. Den moderna lant- brukaren, oavsett om denna är självägande, arrendator eller en kom- bination, är ofta en välutbildad lantbrukare och företagsledare. I utredningen har fastslagits att arrendatorer och jordägare är jämbördiga parter. Det finns fortfarande många relationer där jordägaren är den ekonomiskt och kunskapsmässigt starkare, men det finns minst lika många relationer där arrendatorn är betydligt starkare, både ekonomiskt och kunskapsmässigt. Båda parterna borde nu kunna myndigförklaras i en modern arrendelagstift- ningen. Avstämning mot grundlagsskyddet för äganderätten saknas En grundläggande aspekt i balansen mellan jordägare och arrendator rör förhållandet mellan äganderätt och nyttjanderätt. Äganderätten är skyddad i grundlagen. I betänkandet förs dock inga resonemang om var gränsen går mellan upprätthållandet av grundlagsskyddet för äganderätten och de långtgående rådighetsinskränkningar som drabbar en jordägare inom ramen för arrendelagstiftningen. Strukturrationaliseringen har gjort att produktionsenheterna inom jordbruket under en lång rad år successivt har vuxit. I betänk- andet utgås från att det är givet att en befintlig arrendator deltar i denna process. Det märkliga är att jordägarens identiska motiv till att önska självinträda misskrediteras, medan arrendatorns rätt att behålla marken värnas till en punkt där äganderätten och allmänna avtalsrättsliga principer sätts ur spel till förmån för nyttjanderätten. Även om lagen ger jordägaren viss möjlighet att själv- inträda så är det sällsynt att detta sker vid den pågående avtals- tidens slut, även om jordägaren gör allt formellt riktigt. Det vanlig- aste är att arrendatorn får stanna i minst en avtalsperiod till, av olika skäl. Ofta tar det än så innan jordägaren kan få lov att bruka sin mark och det är inte heller ovanligt att självinträde nekas p.g.a. omständigheter på arrendatorns sida. Om- ständigheter som inte förelegat vid avtalets ingående. Ett exempel på detta är när en sidoarrendator gör investeringar på sin egen mark med ett arrendeställe som beräkningsunderlag. Denna investering kan arrendatorn ensidigt besluta om utan att jordägaren kan freda sig, trots att åtgärden påverkar avtalssituationen mellan parterna på så sätt att jordägaren får betydligt svårare att självinträda och bruka sin mark under hela investeringens avskrivningstid.