sou · H2B346 · 2014-06-27 00:00:00 — Förslaget om avgränsningen av det kriminaliserade området avseende marknadsmissbruk innebär att uppsåtliga brott av normal- graden och de grova brotten kommer att vara straffbelagda. De oaktsamma och ringa fallen av överträdelser av förbuden mot insiderhandel och marknadsmanipulation kommer enligt förslaget att hanteras i det administrativa sanktionssystemet. Detsamma gäller åsidosättande av rapporteringsskyldigheten och överträdelse av meddelandeförbudet (avsnitt 9.4). Den föreslagna åtalspröv- ningsregeln avser att även vissa fall av marknadsmanipulation och obehörigt röjande av insiderinformation ska kunna prövas i det administrativa förfarandet (avsnitt 9.5.4). Det är visserligen fråga om uppsåtliga gärningar, men straffvärdet torde i många fall vara jämförbart med de övriga överträdelser som ska handläggas i det administrativa sanktionssystemet. Den föreslagna avgränsningen av det kriminaliserade området för marknadsmissbruk (och åtalsprövningsregeln) bör få återverk- ningar på sanktionsavgifternas storlek. De i marknadsmissbruks- förordningen angivna maximibeloppen samt metoden för att bestämma sanktionsavgifter i de fall då det är möjligt att fastställa en uppkommen vinst eller undviken förlust omfattar alla i arti- kel 30 uppräknade regelöverträdelser. Beloppen och metoden är således anpassade för även de uppsåtliga och allvarligaste fallen av marknadsmissbruk. Eftersom sådana överträdelser kommer att kunna åtalas och leda till straffrättsliga påföljder även fortsätt- ningsvis, bör betydligt lägre sanktionsavgifter än dem som anges i artikel 30.2.i och 30.2.j vara aktuella för dessa mindre allvarliga överträdelser. Av skäl 71 till marknadsmissbruksförordningen följer att en sådan tillämpning är förenlig med förordningen. Enligt förordningen ska en sanktionsavgift också vara proportionell i förhållande till överträdelsen ifråga. Att i lagtexten ange andra belopp än vad som föreskrivs enligt marknadsmissbruksförordningen torde dock inte vara möjligt, då det med största sannolikhet skulle innebära att inte fullt ut har genomfört förordningens bestämmelser om sanktionsavgifter. Enligt utredningens bedömning förutsätter en avvikelse från angivna belopp att medlemsstaten åberopar straffrättsoptionen i artikel 30.1 andra stycket i marknadsmissbruksförordningen. Som framgått saknas skäl för att använda sig av denna möjlighet (av- snitt 9.2). Även om de överträdelser av förbuden mot marknads- missbruk (artiklarna 14 och 15) som avses att bli föremål för administrativa sanktioner inte tillhör de allvarligaste fallen av mark- nadsmissbruk kan det inte uteslutas att det finns anledning att fastställa höga avgiftsbelopp i vissa fall, t.ex. vid upprepade över- trädelser. Lagtexten bör därför inte heller av denna anledning avvika från de föreskrivna beloppen. Bestämmande av sanktionsavgifter för överträdelser av förbuden mot marknadsmissbruk Vid bestämmande av storleken av sanktionsavgifter ska de tidigare redovisade omständigheterna beaktas, varvid utgångspunkten är överträdelsens allvarlighet och varaktighet (avsnitt 11.4). När det gäller fysiska personer som överträtt förbuden mot marknads- missbruk enligt artiklarna 14 och 15 kan en utgångspunkt vara storleken för utdömda bötesstraff i mål om insiderförseelse, vårds- löst insiderförfarande, och marknadsmanipulation (tidigare otill- börlig marknadspåverkan) som begåtts av oaktsamhet eller som, enligt en straffrättslig bedömning, utgör ringa brott. gång av praxis avseende sådana mål varierar antalet dagsböter mellan 70 och 100. Enligt reglerna om böter (25 kap. ) är det minsta antalet dagsböter som kan fastställas 30 och det högsta 150. Om dagsböter utdöms som ett gemensamt straff kan dock antalet uppgå till högst 200. Varje dagsbot fastställs till ett visst belopp . Dagsböter kan därmed uppgå till högst eller, om det är fråga om ett gemensamt straff, . Storleken på varje dagsbot fastställs till ett visst belopp beräknat med utgångspunkt i den tilltalades inkomst, förmögenhet, försörjningsskyldighet och ekonomiska förhållanden i övrigt. Riksåklagaren har, som nämnts, utfärdat riktlinjer för beräkningen av dagsbotsbeloppet. Lite förenklat innebär riktlinjerna att varje dagsbot ska bestämmas till en tusendel av den tilltalades årsinkomst efter skatt (med hänsyn tagen till försörjningsskyldighet m.m.). Det maximala straffet för ett brott är således av den tilltalades nettoinkomst (150 dagsböter gånger en tusendel av nettoinkomsten). På liknande sätt bör man kunna gå till väga vid beräkningen av sanktionsavgiften för fysiska personer enligt mark- nadsmissbruksförordningen, dvs. beräkna avgiften till av inkomsten. Detta bör dock inte betraktas som något maximibelopp utan bör endast tjäna som en utgångspunkt. Enligt artikel 31.1 ska man vid bedömningen ta hänsyn till personens finansiella ställning i dess helhet, och årsinkomsten anges endast som ett exempel på en del av denna. I årsinkomsten bör såväl fast som rörlig ersättning (bonus) ingå, och även kapitalinkomster. Har överträdelsen pågått bör även inkomster beaktas. Som tidigare angetts bör även personens all- männa förmögenhetsställning spela in. Vid bestämmande av sanktionsavgifter för juridiska personer som överträtt förbuden mot marknadsmissbruk enligt artiklarna 14 och 15 kan konstateras att bestämmelserna om och de allmänna utgångspunkterna för företagsbot till viss del ligger i linje med vad som föreskrivs i marknadsmissbruksförordningen. Bestämmelser om företagsbot finns i 36 kap. 7–10 a §§ brottsbalken.27 Företags- bot är, trots benämningen, inte en brottspåföljd utan en särskild rättsverkan av brott som begåtts i näringsverksamhet och som 27 Till stöd för tillämpningen har fastställt riktlinjer, RättsPM 2006:19, (uppdaterad), som avser i huvudsak brott mot men även bl.a. arbets- miljöbrott. Riktlinjerna har i flera fall godtagits av domstolarna som en utgångspunkt för bedömningen av företagsbotens storlek, se Högsta domstolens dom , mål B 2232-22 p. riktar sig mot näringsidkare. Boten kan dock sägas ha en straffande funktion. När storleken bestäms ska, med beaktande av straffskalan för brottet, särskild hänsyn tas till den skada eller fara som brotts- ligheten har inneburit samt till brottslighetens omfattning och förhållande till näringsverksamheten. Skälig hänsyn ska också tas till om näringsidkaren har ålagts att betala företagsbot. Bedömningen ska i stor utsträckning utgå från objektiva omstän- digheter och subjektiva faktorer ges i regel mer begränsad betydelse. I den mån brottsligheten är känd eller godtagen från ledningens sida kan dock detta utgöra skäl för skärpning. Det finns vidare möjligheter till jämkning av företagsbot. Företagsbot ska fastställas till lägst och högst (8 §).28 Den praxis som finns avser till stor del brott mot miljölagen och arbetsmiljöbrott. Företagsbot som överstiger är tämligen ovanligt. I det s.k. Hallandsåsmålet fastställdes boten till det då- varande högsta möjliga belopp, tre miljoner kr.29 Bestämmelserna om företagsbot är dock en generell reglering som inte är anpassad för specifika rättsområden. Det kan dessutom anföras att en jämförelse inte är helt relevant med hänsyn till de olika beloppsnivåerna; artikel 30.2.j i marknadsmissbruksförord- ningen föreskriver ett belopp som är mer än tio gånger högre än vad som gäller för företagsbot. Å andra sidan är beloppen i marknadsmissbruksförordningen anpassade för även de uppsåtliga och allvarligaste fallen av mark- nadsmissbruk. Enligt utredningens förslag ska sådana fall av mark- nadsmissbruk alltjämt prövas i det straffrättsliga systemet. Det kan här tilläggas att den omständigheten att en juridisk person kan hållas ansvarig för en uppsåtlig gärning bygger på att den juridiska personen har företrätts av en fysisk person och att det kan antas att han eller hon har agerat uppsåtligt. Enligt den föreslagna avgräns- ningen av det kriminaliserade området och en modell med ett väg- val bör i sådant fall den fysiska personen åtalas för den uppsåtliga gärningen och talan om företagsbot väckas mot den juridiska per- sonen. Man skulle, i teorin, också kunna tänka sig att en talan om företagsbot väcks utan att en fysisk person som företrätt den 28Maximibeloppet höjdes med anledning av att också allvarligare brottlighet skulle kunna mötas av en adekvat reaktion. Ett annat motiv var att anpassa beloppet till internationella åtaganden, se prop. 2005/06:59 s. 61. Om företagsboten åläggs genom strafföreläggande gäller dock att boten inte får överstiga , se 48 kap. 4 § rätte- gångsbalken. 29Helsingborgs tingsrätts dom , mål B 3971-01. juridiska personen åtalas. Ett sådant fall skulle kunna vara då det står klart att den fysiska personen har agerat uppsåtligt, men att det inte är möjligt att väcka åtal på grund av att personen i fråga har avlidit. Om det däremot är oklart huruvida den fysiska personen har agerat uppsåtligt torde det inte vara möjligt att föra talan om företagsbot mot den juridiska personen, se även avsnitt 13.5. I likhet med vad som anförts i det föregående om fysiska per- soner utgörs de fall som kan bli aktuella att pröva i det admini- strativa förfarandet av oaktsamma överträdelser av förbuden eller överträdelser som – enligt en straffrättslig bedömning – är att bedöma som ringa fall. Sanktionsavgifter på maximinivå eller i dess närhet kommer alltså, som regel, inte heller för juridiska personer att vara aktuella. Det kan dock inte uteslutas att en oaktsam överträdelse är lämplig att pröva i det administrativa förfarandet trots att det otillåtna agerandet har medför en tämligen omfattande ekonomisk skada, t.ex. att stort antal aktieägare har blivit vilse- ledda. Detta bör givetvis komma till uttryck i sanktionsavgiftens storlek, varvid alltså även höga avgiftsbelopp kan komma i fråga för såväl fysiska som juridiska personer. De differentierade maximi- nivåerna för fysiska och juridiska personer bör dock alltid avspeglas i beslutade sanktionsavgifter. Bestämmande av sanktionsavgifter för åsidosättande av föreskrivna skyldigheter i marknadsmissbruksförordningen När det gäller åsidosättande av de skyldigheter i marknadsmiss- bruksförordningen som bör föranleda sanktionsavgifter är det av intresse att redovisa de nivåer för sanktionsavgifter som föreskrivs i lagen (2007:528) om värdepappersmarknaden och lagen (2000:1087) om anmälningsskyldighet för vissa innehav av finansiella instru- ment. För överträdelser av bestämmelserna om marknadsövervakning och rapportering och om offentliggörande av insiderinformation påförs, enligt gällande rätt, en sanktionsavgift (straffavgift) om lägst . och högst 50 miljoner kr.30 Taket är således högre än vad som enligt marknadsmissbruksförordningen är föreskrivet för både fysiska personer () och juridiska personer 30 I bestämmelsen i 25 kap. 9 § föreslås att taket på . tas bort, se prop. 2013/14:228 s. 233 ff. (eller av årsomsättningen) vid överträdel- ser av artiklarna 16 och 17 i förordningen. Vid överträdelser av bestämmelserna om insiderförteckning genom underlåtenhet att helt eller delvis föra en sådan förteckning eller att, trots begäran, inte lämna den till , ska enligt gällande rätt avgiften uppgå till mellan 0,005 och 0,01 pro- cent av bolagets noterade marknadsvärde vid utgången av månaden före beslutet, dock lägst . Avgiften för underlåtelse att underrätta personer som upptagits i förteck- ningen om innebörden av detta är . Marknadsmissbruks- förordningen föreskriver, för överträdelser av bestämmelserna om insiderförteckning i artikel 18, en högsta sanktionsavgift om för fysiska personer och för juridiska personer, vilket alltså är betydligt högre belopp än för motsvarande avgifter enligt gällande rätt. I fråga om överträdelser av bestämmelserna om anmälnings- skyldighet för ledande befattningshavare att anmäla bl.a. egna trans- aktioner och handelsförbudet för sådana personer, ska avgiften, enligt gällande rätt, bestämmas till av vederlaget för aktierna, dock högst eller, om vederlag inte har utgått, . Taket, , är alltså betydligt lägre än vad som föreskrivs enligt marknadsmissbruksförordningen. För en fysisk person anges i förordningen ett högsta belopp om . Det kan dock här vara på sin plats att påpeka att beloppsgränserna är desamma som när insiderlagen (1990:1342) trädde i kraft , vilket i sig skulle kunna motivera en höjning av beloppen. En sanktionsavgift för överträdelser av anmälningsskyldig- heten eller handelsförbudet för ledande befattningshavare enligt artikel 19 i marknadsmissbruksförordningen bör dock också ställas i relation till en sanktionsavgift för en överträdelse av t.ex. insider- handelsförbudet i artikel 14, som kan bestämmas till ett fem gånger högre belopp. De högsta beloppen är dock, som anförts, avsedda för de allvarligaste överträdelserna, och därmed inte aktuella att använda för de överträdelser som kommer att hanteras i det administrativa förfarandet i . Någon motsvarighet till skyldigheten enligt artikel 19.3 i mark- nadsmissbruksförordningen, att en emittent eller deltagare på mark- naden för utsläppsrätter ska offentliggöra uppgifter som anmälts av ledande befattningshavare, finns inte enligt gällande rätt. En sådan överträdelse kan, enligt artikel 30.1 a och 30.2 j iii medföra en sank- tionsavgift om högst . Däremot finns en skyldighet för aktiemarknadsbolag att till anmäla vilka personer som har insynsställning i bolaget eller dess dotterbolag (7 § lagen om anmälningsskyldighet för vissa innehav av finansiella instrument). Vid åsidosättande av den skyldigheten kan en sank- tionsavgift om högst påföras bolaget (21 § 2). När det gäller kraven på aktsamhet och saklighet vid fram- tagande och spridning av investeringsrekommendationer och dylikt (artikel 20) finns inte några bestämmelser om sanktionsavgifter i lagen om handel med finansiella instrument, utan enbart en möj- lighet att vitesförelägga den som åsidosätter sina skyldigheter31. Marknadsmissbruksförordningen föreskriver en högsta sanktions- avgift om vid fysiska personers överträdelser, dvs. i nivå med sanktionsavgifter för överträdelser av skyldigheten för ledande befattningshavare att anmäla bl.a. sina egna transaktioner. Avsikten med de nya rättsakterna på finansmarknadsområdet är att avgiftsnivåerna ska harmoniseras och, generellt sett, höjas. Nuvarande sanktionsavgiftsreglering kan därmed knappast tjäna som utgångspunkt för en praktisk tillämpning av sanktionsavgift- erna enligt marknadsmissbruksförordningen. Enbart vissa allmänt hållna utgångspunkter kan således uttalas här. Med undantag för de skyldigheter i artikel 19 som gäller explicit för fysiska personer, torde det främst vara aktuellt att påföra en juridisk person en sanktionsavgift vid överträdelser av bestäm- melserna i artiklarna 16–20, eftersom det är fråga om skyldigheter som i huvudsak är riktade mot institut och företag (se avsnitt 11.2). I de fall det kan bli aktuellt att besluta om en sanktionsavgift för en fysisk person på grund av en sådan överträdelse bör en utgångs- punkt vara att avgiften ska stå i proportion till den aktuella över- trädelsen och vara rimlig i förhållande till den praxis som utvecklats vid bestämmande av sanktionsavgifter för fysiska personer som överträtt artiklarna 14, 15, 19 och 20. Med beaktande av de belopps- nivåer som anges i marknadsmissbruksförordningen bör, som tidi- gare anförts, sanktionsavgifter för juridiska personer bestämmas till betydligt högre belopp än vad som är aktuellt för fysiska personer för samma typ av överträdelse. 31 Några skäl för en kännbar administrativ avgift ansågs inte föreligga, se prop. 2004/05:142 s. 132 f. 11.5.2Betalning, indrivning och preskription Förslag: En sanktionsavgift får dömas ut bara om den som avgiften gäller har delgetts ett sanktionsföreläggande eller ett beslut, i de fall ska fatta beslut om sank- tioner, från det att överträdelsen upphörde. En sanktionsavgift ska betalas till efter det att beslutet, sanktionsföreläggandet eller domen vann laga kraft eller den som anges i beslutet eller domen. Om sanktionsavgiften inte betalas , ska lämna den obetalda avgiften för indrivning. Verkställighet får ske enligt utsökningsbalkens bestämmelser. En sanktionsavgift ska falla bort i den utsträckning verkställig- het inte har skett från det att beslutet vann laga kraft. Avgiften ska tillfalla staten. Enligt t.ex. 6 kap. 3 b § lagen (1991:980) om handel med finansiella instrument och 8 § lagen (2012:735) med kompletterande bestäm- melser till EU:s blankningsförordning får beslut om att ta ut en särskild avgift bara meddelas om den berörda personen har delgetts en upplysning om detta efter det att överträdelsen skett. På samma sätt bör en tidsfrist bestämmas i fråga om regel- överträdelser av den nu föreslagna lagen med kompletterande bestämmelser till marknadsmissbruksförordningen. Den tid som i de först nämnda lagarna anges för vissa fall av överträdelser – två år – framstår som väl avvägd. Beslut om att ta ut en sanktionsavgift för en överträdelse av marknadsmissbruksförordningens bestäm- melser bör således få meddelas om från det att överträdelsen ägde rum har delgett den berörda per- sonen ett sanktionsföreläggande. gäller i de fall inspektionen fattar beslut om sanktioner (avsnitt 12.5.1). Regleringen av sanktionsavgifter bör utformas så att den blir så effektiv som möjligt. I annat fall riskerar den att inte bli tillräckligt handlingsdirigerande. I bestämmelserna bör anges att betalning ska ske till efter det att beslutet eller domen har vunnit laga kraft eller den som anges i beslutet eller domen. Innebörden av en sådan föreskrift, tillsam- mans med en föreskrift om verkställighet, är att det inte krävs något domstolsavgörande för att driva in avgiften om den är obetald och förfallen till betalning (se 3 kap. 1 § första stycket 6 utsöknings- Verkställighet får därmed ske enligt utsökningsbalkens bestämmelser. Effektivitetsskäl talar för denna ordning, som också gäller för liknande avgifter (se t.ex. 15 kap. 11 och 12 §§ lagen (2004:297) om bank- och finansieringsrörelse). För den här typen av avgifter gäller vanligtvis att de preskriberas i den utsträckning verkställighet inte har skett . Det saknas skäl som motiverar en annan preskriptionstid än den som i allmänhet används. Med verkställighet avses faktiska verkställig- hetsåtgärder. Preskriptionen är absolut. Det betyder att fullgörande inte kan krävas efter det att har gått sedan beslutet vann laga kraft, även om verkställighet har skett av- seende en del av sanktionsavgiften. Det som preskriberas är den del av avgiften som ännu inte drivits in. 12 Beslut i sanktionsärenden Ett införande av nya ingripandemöjligheter i form av administrativa sanktioner, inbegripet sanktionsavgifter, förutsätter bestämmelser om hantering av och beslut i sanktionsärenden. Frågan om hur handläggningen av sanktionsärenden ska gå till (i vissa fall också när det gäller sanktioner mot fysiska personer) har varit och är aktuell i flera lagstiftningsärenden och statliga utred- ningar.1 På finansmarknadsområdet har Utredningen om nya kapital- täckningsregler föreslagit att sanktionerna, även mot fysiska per- soner, ska beslutas av enligt samma ordning som i dag.2 När det gäller handläggning av sanktionsärenden måste det be- aktas i vilken utsträckning som det är lämpligt att låta förvalt- ningsmyndigheter pröva frågor om t.ex. sanktionsavgifter.3 Innan sådana överväganden kan göras bör dock först klargöras vilka krav som uppställs i marknadsmissbruksförordningen såvitt avser den behöriga myndighetens befogenheter. 1Se t.ex. prop. 2012/13:143 Effektivare sanktioner för arbetsmiljö och arbetstidsreglerna, Sanktionsavgifter på trygghetsområdet (SOU 2011:3), och uppdraget värde- pappersmarknadsutredning (Fi 2013:04, dir. 2013:55). 2SOU 2013:65 s. 407–430, jfr Promemoria om sanktioner enligt CRD IV, ingiven till Finans- departementet av värdepappersmarknadsutredning och marknadsmiss- bruksutredning (Dnr. Fi2014/1356/FMA/BF). CRD IV används som benämnig av Europa- parlamentets och rådets direktiv /36/EU av om behörighet att utöva verksamhet i kreditinstitut och om tillsyn av kreditinstitut och värdepappersföretag, om ändring av direktiv /87/EG och om upphävande av direktiv /48/EG och 2006/49/EG. 3Se dir. 2012:108, s. 9 f., och den angivna hänvisningen till uttalade riktlinjer om sank- tionsavgifter (prop. 1981/82:142 s. 25). 12.2Innebörden av artikel 30 i marknadsmissbruksförordningen Artikel 30 i marknadsmissbruksförordningen innehåller bestäm- melser om sanktionsbefogenheter vid överträdelser av vissa upp- räknade artiklar. I artikel 30.1 första stycket fastslås följande. Utan att det påverkar straffrättsliga påföljder och med förbehåll för behöriga myndigheters övervakningsbefogenheter i enlighet med arti- kel 23, ska medlemsstaterna, i enlighet med nationell lag, föreskriva att behöriga myndigheter ska ha befogenhet att vidta lämpliga admini- strativa åtgärder och utfärda (minst följande) administrativa åtgärder och påföljder Därefter följer en uppräkning av administrativa sanktioner och åtgärder som ska kunna påföras eller vidtas (artikel 30.2 första stycket). Förutom sanktionsavgifter anges bl.a. återföring av ett belopp motsvarande uppkomna vinster/undvikna förluster på grund av överträdelsen (disgorgement), offentlig varning och återkallelse av verksamhetstillstånd. När det gäller den behöriga myndighetens tillsyns- och övervak- ningsbefogenheter framgår det av artikel 23.1 i förordningen att dessa befogenheter kan utövas antingen i samarbete med andra myndigheter eller med marknads- företagen, på eget ansvar genom delegering till sådana myndigheter eller till marknadsföretagen, eller genom ansökan hos de behöriga rättsliga myndigheterna. Det står alltså medlemsstaterna fritt att i sin nationella lagstiftning föreskriva att den behöriga myndigheten ska genomföra plats- undersökningar efter en ansökan hos domstol eller genom sam- arbete med andra myndigheter. I artikel 30 saknas en motsvarande uppräkning. Även formu- leringarna i skäl 62 respektive 70 och 71 skiljer sig åt på så sätt att enbart i det förstnämnda skälet finns särskilt angivet att tillsyns- och övervakningsbefogenheterna kan utövas direkt eller indirekt. I artikel 30.2 andra stycket anges dock att hänvisningar till behörig myndighet i denna punkt påverkar inte myndighetens möjligheter att utöva sina uppgifter på något av de sätt som anges i arti- Det finns alltså inget som hindrar att medlemsländerna i sin nationella lagstiftning behåller eller inför en ordning som inne- bär att en sanktionsbefogenhet får utövas t.ex. genom en dom- stolsprövning. 12.3Utgångspunkter vid utformningen av beslutsordningen Vid genomförandet av bestämmelserna om administrativa sank- tioner och sanktionsbefogenheter i artikel 30 i marknadsmissbruks- förordningen sätts ramarna av rättssäkerhetskrav. Därutöver bör hänsyn tas till rådande rättstradition när det gäller vilka uppgifter som svenska förvaltningsmyndigheter normalt ansvarar för. De administrativa åtgärder och sanktioner som föreskrivs i marknadsmissbruksförordningen ska vara effektiva, proportionella och avskräckande. Effektivitet får i detta sammanhang anses inne- bära ett krav på effektivitet i sanktionssystemet som helhet, inbegripet handläggningen och beslutsordningen av överträdelseärenden samt samarbete mellan berörda myndigheter. Föreskrivna administrativa sanktioner ska enligt marknadsmiss- bruksförordningen ha ett avskräckande syfte. Med utredningens förslag kommer de i vissa fall att ersätta straffrättsliga påföljder. Det kan därför antas att bestämmelserna om administrativa sanktioner (i vart fall avseende sanktionsavgifter) faller inom tillämpningsområdet för artikel 6 i (se av- snitt 8.7.3). En prövning av huruvida en överträdelse har skett och en administrativ sanktion ska påföras den enskilde måste därmed uppfylla kraven avseende bl.a. en rättvis och offentlig rättegång inför en oavhängig och opartisk domstol.