sou · H2B357 · 2014-08-27 00:00:00 — En EES-försäkringsgivare, som i sitt hemland har tillstånd att driva försäkringsrörelse, har enligt 2 kap. 1 § första stycket LUFT, rätt att bedriva verksamhet i från en sekundäretablering här i landet eller genom gränsöverskridande verksamhet. Verksamhet från en sekundäretablering kan påbörjas efter det att underrättats av hemlandsmyndigheten och gränsöverskridande verksamhet så snart hemlandsmyndigheten har underrättat . För en EES-försäkringsgivare som meddelar tjänstepensions- försäkring gäller samma möjligheter till verksamhet över gränserna som för försäkringsrörelsen. För att få bedriva verksamhet i efter utgången av vissa tidsfrister krävs dock i dessa fall att även lämnar uppgifter om i tillämplig arbetsrätt på tjänstepensionsområdet och om de bestämmelser om information som gäller här i landet gentemot dem som ingår eller avser att ingå ett avtal om tjänstepensionsförsäkring eller tjänstepension, liksom gentemot dem som annars är ersättnings- berättigade på grund av ett sådant avtal (se 2 kap. 1 § andra stycket FRL med hänvisningar ). Bestämmelserna i 2 och 3 kap. LUFT reglerar även utländska tjänstepensionsinstituts rätt att driva verksamhet i och tillsynen över dem. Med utländskt tjänstepensionsinstitut avses ett utländskt institut vars hemland hör till EES och som utan att vara försäkringsgivare enligt LUFT omfattas av tjänstepensions- direktivet. Ett utländskt tjänstepensionsinstitut som i sitt hemland har tillstånd eller är registrerat för att bedriva verksamhet avseende tjänstepension får bedriva sådan verksamhet i från en sekundäretablering här i landet eller genom gränsöverskridande verksamhet. Motsvarande tidsfrister och uppgiftslämnande från som för EES-försäkringsgivare när de bedriver tjänstepensionsverksamhet här i landet gäller även i dessa fall (se 2 kap. 1 a § LUFT). För att uppfylla kraven i artikel 20 om att ett tjänstepensions- institut ska tillåtas att bedriva gränsöverskridande verksamhet i andra EES-länder krävs att det införs regler i tjänstepensions- rörelselagen i den delen. Beträffande underrättelse- och med- delandeförfarandet bör för tjänstepensionsföretagens gränsöver- skridande verksamhet införas regler som i sak motsvarar de som gäller för försäkringsföretagen i dessa delar. För att tillgodose direktivets krav i fråga om hemlandstillsyn och samarbete med utländsk myndighet krävs även regler i tjänstepensionsrörelselagen för tillsynsverksamhet. Som framgått innehåller tjänstepensionsdirektivet inga bestäm- melser om sekundäretablering. Som konstaterats i inledningen till detta avsnitt står det dock klart att tjänstepensionsinstitut har rätt till sekundäretablering i enlighet med . För tjänstepensionsföretagen bör det därför införas regler i tjänste- pensionsrörelselagen om ett underrättelseförfarande gentemot vid inrättande av en sekundäretablering (jfr den reglering som finns i 14 a § andra och tredje styckena UFL). Däremot krävs inte, som tidigare konstaterats, att Finans- inspektionen i dessa fall underrättar värdlandsmyndigheten. Det bör inte heller införas någon uttrycklig rätt att etablera en sekun- däretablering, eftersom denna rätt följer direkt av EU-fördraget.1 Så snart ett tjänstepensionsföretag åtar sig ett uppdrag att förvalta tjänstepension från en sekundäretablering ska de underrättelse- regler gälla som följer av tjänstepensionsdirektivet. Som nämnts reglerar bestämmelserna i 2 och 3 kap. LUFT utländska tjänstepensionsinstituts rätt att driva verksamhet i och tillsynen över dem. Med utländskt tjänstepensionsinstitut avses ett utländskt institut vars hemland hör till EES och som utan att vara försäkringsgivare enligt LUFT omfattas av tjänstepensions- direktivet. Ett utländskt tjänstepensionsinstitut som i sitt hemland har tillstånd eller är registrerat för att bedriva verksamhet avseende tjänstepension får bedriva sådan verksamhet i från en sekundäretablering2 här i landet eller genom gränsöverskridande verksamhet. För att få bedriva verksamhet i efter utgången 1Utredningen gör alltså här en annan bedömning än den som gjordes i samband med genomförandet av tjänstepensionsdirektivet, jfr 14 a § första stycket UFL. 2För att möjliggöra detta har införts definitioner av utländska tjänstepensionsinstitut, men även av produkter som kan komma ifråga (se 1 kap. 5 § 3 och 1 kap. 6 § LUFT). av vissa tidsfrister krävs dock i dessa fall att även lämnar uppgifter om i tillämplig arbetsrätt på tjänste- pensionsområdet och om de bestämmelser om information som gäller här i landet gentemot dem som ingår eller avser att ingå ett avtal om tjänstepensionsförsäkring eller tjänstepension, liksom gentemot dem som annars är ersättningsberättigade på grund av ett sådant avtal (se 2 kap. 1 a § LUFT, jfr artikel 20.1–6). När det gäller de krav på information som ska ställas enligt tjänstepensionsdirektivet är detta uppfyllt genom bestämmelserna i 8 kap. 1 a och 1 b §§ LUFT (jfr artikel 20.7). Skyldigheten för värdlandsmyndigheten att underrätta hem- landsmyndigheten om ändringar av bl.a. gällande social- och arbetsmarknadslagstiftning har föranlett nya bestämmelser i för tillsynsverksamhet (se 3 kap. 2 § LUFT, jfr artikel 20.8). Kravet om att det ankommer på värdlandsmyndigheten att tillse att utländska institut följer gällande social- och arbetsmarknads- lagstiftning m.m. har föranlett vissa kompletteringar i LUFT. Underrättelseskyldighet avseende dessa regler i förhållande till hemlandsmyndigheten har också kommit till uttryck i LUFV (se 3 kap. 2 § LUFT, jfr artikel 20.9). Kraven i artikel 20.10 på lämpliga ingripandeåtgärder från värdmedlemsstatens sida har tillgodosetts genom 3 kap. 6 och 7 §§ LUFT. Sammanfattningsvis anser utredningen att gällande regler i LUFT tillgodoser den rätt för utländska tjänstepensionsinstitut att bedriva verksamhet här i landet som ges i tjänstepensionsdirektivet. Särskilda placeringsregler för utländska institut? Under avsnitt 9.4.11 har konstaterats att direktivets artikel 18.7 medger en värdlandsmedlemsstat att kräva att ett utländskt institut, inom vissa angivna gränser, tillämpar strängare placeringsregler avseende det institutets verksamhet i värdlandet. Vid genom- förandet av tjänstepensionsdirektivet gjorde regeringen följande bedömning.3 Frågan är då om bör införa en skyldighet för de utländska instituten att följa svenska placeringsregler avseende den verksamhet som sådana institut bedriver här. 3 Se prop. 2004/05:165 s. 195. Skälet till att den angivna regleringen tillkom i tjänstepensions- direktivet – vilket var i ett sent skede av rådsförhandlingarna – får främst sökas i en viss ovilja från en del medlemsstaters sida att överge det kvantitativa synsätt som dominerat i fråga om bl.a. försäkring. Som framgår av avsnitt 11.4 valde bl.a. att genom- föra EG-rätten på försäkringsområdet på ett mycket detaljerat sätt. Det kan dock noteras att det konsoliderade livförsäkringsdirektivet inte innehåller någon motsvarande möjlighet att underkasta utländska försäkringsbolag strängare, nationella regler. Som konstaterats i avsnitt 6.4 är utgångspunkten att det svenska genomförandet av direktivet ska ske utifrån en kvalitativ reglerings- ansats. De kvantitativa begränsningar som ändå valts utgörs för pensionsstiftelsernas del av dem som är obligatoriska enligt direktivet. De ytterligare begränsningarna för tjänstepensionskassor och liv- försäkringsbolagens tjänstepensionsverksamhet är avsedda att ansluta till vad som gäller för övrig livförsäkringsverksamhet avseende onoterade tillgångar, kontanta medel och enhandsengagemang. Dessa begränsningar är dock inte särskilt ingripande jämfört med vad som gäller för den övriga livförsäkringsverksamheten. Eftersom det inte finns några särskilda placeringsregler för utländska livförsäkringsbolag och de föreslagna reglerna för de därtill inte bedöms vara särskilt ingripande, anser regeringen därför sammantaget att det saknas skäl att införa någon särskild skyldighet för utländska institut att tillämpa de svenska reglerna. Enligt utredningens mening finns det nu anledning att föra ett motsvarande resonemang. Något krav på att utländska tjänste- pensionsinstitut ska följa svenska investeringsregler för sin verksamhet i bör således inte införas. 10.2Förslaget till IORP II-direktiv Bedömning: De ändringar som föreslås i förslaget till IORP II- direktiv beträffande verksamhet över gränserna föranleder inga ändringar i utredningens förslag. Skälen för bedömningen: Artikel 12 i förslaget till IORP II- direktiv – som motsvarar artikel 20 i IORP I-direktivet – ändras på tre sätt. För det första anges det att ett tjänstepensionsinstitut bedriver verksamhet över gränserna när det förvaltar en pensionsplan som omfattas av social- och arbetsmarknads- lagstiftningen i en annan medlemsstat, även i situationer där institutet och det uppdragsgivande företaget är belägna i samma För det andra krävs det ett motiverat beslut av en behörig myndighet i hemmedlemsstaten, om myndigheten för- bjuder verksamhet över gränserna. Om en behörig myndighet i hemmedlemsstaten inte underrättar en behörig myndighet i värdmedlemsstaten ska den dessutom ange skälen för sin vägran. För det tredje får värdmedlemsstaten inte längre ställa ytterligare informationskrav på institut som bedriver verksamhet över gränserna. Orsaken till detta är att det nu införs krav på ett standardiserat pensionsbesked (se artiklarna 40–54). I den nya artikel 13 fastställs nya regler för gränsöverskridande överföring av pensionsplaner som måste godkännas i förväg av en behörig myndighet i det mottagande tjänstepensionsinstitutets hemland. Om inte nationell social- och arbetsmarknadslagstiftning föreskriver annat ska överföringen och villkoren för denna förhandsgodkännas av berörda medlemmar och förmånstagare eller, i förekommande fall, av deras företrädare. Denna nya artikel innehåller även regler om utbyte av information om den tillämpliga social- och arbetsmarknadslagstiftning enligt vilken pensionsplanen ska skötas. Skulle det mottagande institutet efter överföringen utföra verksamhet över gränserna gäller artikel 12.8 och 12.9 (tillsyn och ingripande från behöriga myndigheter). Institutet kommer att förvalta pensionsplanen i enlighet med social- och arbetsmarknadslagstiftningen i värdmedlemsstaten och skyddsnivån för de medlemmar och förmånstagare som berörs av överföringen kommer därför inte att ändras. Nya gemensamma regler om verksamhet över gränserna inom EES förutsätter i huvudsak ett genomförande i alla länder som omfattas av den kommande regleringen. Enligt utredningens mening finns det inte heller anledning att genomföra någon nu föreslagen detaljregel. På försäkringsområdet finns det såväl näringsrättsliga som civil- rättsliga bestämmelser om den information som ska lämnas till den som erbjuds att teckna en försäkring, till försäkringstagare och andra ersättningsberättigade under försäkringsavtalets löptid och till ersättningsberättigade . De huvud- sakliga näringsrättsliga bestämmelserna finns i FRL och i före- skrifter som har meddelats av . De huvudsakliga civilrättsliga bestämmelserna finns i försäkringsavtalslagen (FAL). Bestämmelser om information finns också i bl.a. marknads- föringslagen (2008:486, MFL), lagen (2003:862) om finansiell rådgivning till konsumenter och i föreskrifter som har meddelats av . I avsnitt 11.1.2 ges en översiktlig beskrivning av de civilrättsliga bestämmelserna i om information som avser individuell personförsäkring och kollektivavtalsgrundad personförsäkring.1 Avsnitt 11.1.3 innehåller en motsvarande översiktlig beskrivning av de näringsrättsliga bestämmelserna i om information som avser livförsäkring.2 I avsnitt 11.1.4 ges sedan en sammanfattande beskrivning av vad som gäller för försäkringsföretag som meddelar tjänstepensionsförsäkring, och i avsnitt 11.1.5 en motsvarande beskrivning av vad som gäller för understödsföreningar i form av tjänstepensionskassor. 1De försäkringstyper som torde motsvara de huvudtyper av förmåner som kommer att regleras enligt den nya lagen om tjänstepensionsrörelse, dvs. ålderspensionsförmåner kopp- lade till anställning som i de flesta fall är kollektivavtalsgrundade, men också ålders- pensionsförmåner kopplade till anställning som inte är direkt kollektivavtalsgrundade. Detta informationsavsnitt får kompletteras i samband med att de mer detaljerade förslagen till civilrättslig reglering av förmånerna tas fram. 2Se not 1. I avsnitt 11.2 behandlas utredningens utgångspunkter för regleringen av information, och i avsnitt 11.3 och 11.4 behandlas sedan utredningens överväganden och förslag när det gäller genomförandet av aktuella artiklar i tjänstepensionsdirektivet. Det avslutande avsnittet, 11.5, innehåller utredningens bedömningar och förslag till viss kompletterande reglering. 11.1.2Civilrättsliga bestämmelser om information i FAL Bestämmelserna om information vid individuell personförsäkring finns i 10 kap. FAL. Här bör nämnas att det av 1 kap. 5 § FAL framgår att när en arbetsgivare tecknar en individuell person- försäkring till förmån för en anställd på dennes liv eller hälsa, anses den anställde som försäkringstagare vid tillämpning av bl.a. bestäm- melserna i 10 kap. om information till försäkringstagaren när ett försäkringsavtal har träffats. Regleringen innebär3 att förköps- informationen i dessa fall ska ges till arbetsgivaren, medan efterköpsinformationen och information ska ges till den anställde. I 10 kap. 1 § FAL finns vissa grundläggande bestämmelser kring bl.a. informationens form. Enligt 10 kap. 2 § FAL ska ett försäkringsbolag, innan en individuell personförsäkring meddelas, lämna information som underlättar kundens bedömning av försäkringsbehovet och val av försäkring (förköpsinformation). Bestämmelsen anger vidare att informationen på ett enkelt sätt ska återge det huvudsakliga innehållet i de försäkringsvillkor som kunden behöver ha känne- dom om för att kunna bedöma kostnaden för och omfattningen av försäkringen. Även viktiga begränsningar av försäkringsskyddet ska framgå tydligt. I 10 kap. 3 § FAL anges att informationen enligt 2 § inte behöver lämnas i den mån kunden avstår från den eller det möter hinder med hänsyn till förhållandena då försäkringsavtalet ingås. Enligt 10 kap. 4 § FAL ska vidare viss information lämnas till försäkringstagaren när avtal har träffats (efterköpsinformation), nämligen skriftlig bekräftelse på avtalet och vissa upplysningar om försäkringsvillkorens innehåll. 3 Jfr prop. 2004/05:150 s. 371 Enligt 10 kap. 5 § ska information även lämnas under försäkrings- tiden () och i samband med förnyelse. Information ska även lämnas i samband med villkorsändring (10 kap. 6 § FAL), vid försäkringsfall (10 kap. 7 §) och om möjligheter till överprövning m.m. (10 kap. 8 §). Om försäkringsföretaget inte lämnar föreskriven information kan marknadsrättsliga sanktioner tillgripas enligt MFL (se 10 kap. 10 § FAL). En näringsidkare som vid sin marknadsföring låter bli att lämna information som är av särskild betydelse från konsumentsynpunkt får enligt 24 § MFL åläggas att lämna sådan information. I fall som inte är av större vikt får Konsument- ombudsmannen meddela ett informationsföre- läggande och i andra fall väcka talan vid om åläggande att lämna informationen. Talan om förbud eller ålägganden får väckas såväl av som av en näringsidkare som berörs av marknadsföringen och en sammanslutning av kon- sumenter, näringsidkare eller löntagare (se 28 § första stycket 2 och 47 § MFL). För kollektivavtalsgrundade personförsäkringar gäller särskilda infor- mationskrav i FAL. Av 20 kap. 3 § framgår att när en överens- kommelse som medför skyldighet för en arbetsgivare att teckna en kollektivavtalsgrundad personförsäkring har ingåtts, ska för- säkringsbolaget och de arbetsmarknadsparter som har slutit det kollektivavtal som försäkringsvillkoren anger på lämpligt sätt informera de arbetsgivare och anställda som berörs av överens- kommelsen. Informationen ska avse arbetsgivarens skyldighet att teckna försäkring, kostnaderna för försäkringen, och omfattningen av försäkringen. I 20 kap. 4 § FAL preciseras vilken information som ska lämnas när en försäkring har meddelats och när försäkringen ändras eller förnyas. I 20 kap. 5 § FAL finns bestäm- melser om vilken information som ska lämnas under försäkrings- tiden. I förarbetena4 anges att frågan om information till de försäkrade och deras arbetsgivare är av stor betydelse för att kollektiv- avtalsgrundade försäkringar ska fungera på ett tillfredsställande sätt. Detta eftersom man kan räkna med att dessa försäkringar, vid 2003/04 :150 s. 349–351. sidan av socialförsäkringen, svarar för det grundläggande och viktigaste försäkringsskyddet för de flesta anställda. I förarbetena anförs vidare att kunskap om skyddets närmare utformning är avgörande för att de berörda ska kunna överblicka sin situation och vid behov teckna kompletterande egna försäkringar, och att informationen också är en förutsättning för att de enskilda genom sina organisationer ska kunna påverka skyddets utformning. Det anges vidare att den grundläggande ambitionsnivån bör vara minst lika hög vid kollektivavtalsgrundad försäkring som vid andra försäkringstyper. Målet bör vara att ge varje försäkrad en fullgod information som på ett enkelt, och såvitt möjligt fullständigt, sätt klargör vad som gäller för honom eller henne. sägs det att de typiska kollektivavtalsgrundade försäkringarna avser mycket stora kollektiv och att man därför inte i alla avseenden kan räkna med samma exakthet i informationsflödet som vid främst individuell försäkring, och att man vidare måste räkna med att de informationshandlingar som går ut i stor utsträckning är standardi- serade. Av förarbetena framgår också att det för kollektivavtals- grundade försäkringar är naturligt att det i första hand är försäk- ringsbolaget som ska lämna den nödvändiga informationen till arbetsgivare och anställda, men att allmän information i stor utsträckning lämnas av arbetsmarknadens parter, både före och efter försäkringens tecknande. Det anförs att detta stämmer väl med rådande synsätt att låta försäkringsbolaget och arbets- marknadsparterna delvis gemensamt svara för informationen. Om ett försäkringsföretag inte lämnar den information som bestämmelserna avser kan, i likhet med vad som gäller för individuella försäkringar, marknadsrättsliga sanktioner tillgripas enligt MFL. En anställd som omfattas av försäkringsskyddet ska då anses som en konsument som tecknat individuell försäkring (se 20 kap. 6 § FAL). 11.1.3Näringsrättsliga bestämmelser om information i FRL Enligt den s.k. genomlysningsprincipen i 4 kap. 2 § FRL ska information till försäkringstagare och de som erbjuds att teckna en försäkring vara anpassad efter försäkringens art och tydligt visa försäkringens villkor och värdeutveckling. Även andra ersättnings- berättigade på grund av försäkringar5 ska ges den information de 5 T.ex. mottagare av efterlevandepension. I fråga om tjänstepensionsförsäkringar ska informationen innehålla uppgifter om försäkringsföretaget och dess verksamhet samt om de eventuella överenskommelser som ligger till grund för försäkringarna. Med stöd av ett särskilt bemyndigande6 har utfärdat föreskrifter och allmänna råd om information som gäller försäkring och tjänstepension (FFFS 2011:39). Av 1 kap. 4 § i informationsföreskrifterna framgår det att när det gäller kollektivavtalsgrundade försäkringar som följer en överenskommelse mellan en arbetsgivarorganisation och en central arbetstagarorganisation får avtalsparterna avtala om vilken informa- tion som ska lämnas, hur den ska lämnas och av vem den ska lämnas. När det gäller andra kollektivavtalsgrundade försäkringar eller gruppförsäkringar får försäkringsföretagen avtala med kollek- tivavtalsparterna eller andra som kan anses företräda försäkrings- tagarna om vilken information som ska lämnas och hur och av vem den ska lämnas. Vad som sagts innebär att informations- föreskrifterna i praktiken framförallt gäller information som ska lämnas vid individuell tjänstepensionsförsäkring. I informationsföreskriften stadgas allmänt att informationen ska utformas så att den underlättar de beslut som den som avser att teckna försäkring eller en försäkringstagare kan behöva fatta (2 kap. 2 §). I ett allmänt råd under 2 kap. 2 § sägs bl.a. att det bör vara enkelt att överblicka försäkringens viktigaste egenskaper och begränsningar. Vidare sägs det att det – för pensionsförsäkringar och kapitalförsäkringar med sparande – bör tydligt framgå i vilken utsträckning nivån är garanterad på pensionsbelopp respektive försäkringsbelopp och eventuellt efterlevandeskydd. För privata individuella livförsäkringsprodukter bör den viktigaste förköps- informationen anges i ett faktablad. I det allmänna rådet sägs också att faktabladet bör följa den standarduppställning som finns i en särskild bilaga till föreskriften, och i övrigt utformas så att det blir lätt för en konsument att jämföra likartade produkter. Enligt bestämmelserna i bilagan ska faktabladet bl.a. innehålla uppgifter om produktbeteckning och försäkringsgivare, målgrupp försäkrings- företagets finansiella styrka, ansvar för kapitalplaceringarna, eventuella garantier, överskottshantering, placeringsinriktning, avkastningshistorik, ålder för utbetalning, utbetalningstid, 6 Se 4 kap. 18 § 2 FRL och 7 kap. 2 § 8 försäkringsrörelseförordningen (2011:257). livslängdsantaganden, avgifter och kostnader, skatteregler för försäkringstagaren, beskrivning av produktens försäkringsskydd, kostnader för försäkringsskydd och om det krävs hälsoprövning i något fall, villkor för flytt av sparande eller återköp samt viss övrig information. I detta sammanhang bör även nämnas att Svensk Försäkring antog en rekommendation om faktablad för livförsäkringsprodukter av sparandetyp. Rekommendationen är avsedd som ett komplement till allmänna råd om faktabladets innehåll. I informationsföreskrifterna finns i övrigt bl.a. krav på information innan en försäkring meddelas (3 kap.) och information under försäkrings- och utbetalningstiden (4 kap.). Bestämmelserna i 3 kap. och 4 kap. har i allt väsentligt sin grund i försäkrings- direktiven. Därutöver finns det i 5 kap. även krav på särskild information om livförsäkring och tjänstepension. Bestämmelserna i det kapitlet har sin grund i såväl försäkringsdirektiven som tjänstepensions- direktivet. Av bestämmelserna om särskild information för liv- försäkring och tjänstepension framgår att bl.a. följande information normalt ska lämnas innan försäkring meddelas. I förekommande fall hur försäkringen kan återköpas, ändras till fribrev eller dess värde flyttas. Principerna för hur försäkringens värde bestäms om den återköps eller ändras till fribrev, respektive hur flyttbart belopp bestäms om försäkringens värde ska flyttas. I vilket avseende och under vilka förutsättningar försäkrings- företaget kan ändra villkoren i avtalet , särskilt när det gäller förmåner, avgifter och andra kostnads- uttag. Försäkringstagarens rätt att säga upp försäkringsavtalet och hur det går till. Huvuddragen av de skatteregler som gäller för försäkringen. De villkor som gäller för premiebetalning. Hur stor del av premien som avser huvudförmånen och i till- lämpliga fall tilläggsförmånen. Information om uttag av avgifter och disposition av överskott Principerna för hur försäkringsföretagets drifts- och risk- kostnader ska täckas liksom hur vinst ska delas ut. Principerna för hur överskott ska fördelas mellan såväl försäk- ringstagare som andra ersättningsberättigade, och vad som gäller när försäkringskapitalet inte kan betalas ut till följd av att ersättningsberättigade saknas. Principerna för hur överskott får användas till förlusttäckning. Faktorerna eller villkoren som villkorad återbäring beror av. Principerna för uppräkning av utfallande periodiska belopp. Försäkringsföretagets policy om kollektiv konsolidering och för återtag av återbäring (reallokering), för det fall då ett försäk- ringsavtal kan få allokerad återbäring.