sou · H2B325 · 2014-04-25 00:00:00 — Därigenom möjliggörs att en enligt svensk rätt förordnad skiftesman alltid kan omfattas av arvsförord- ningens domstolsbegrepp. 15.4Förslaget till lag om ändring i lagen (1990:272) om internationella frågor rörande makars och sambors förmögenhetsförhållanden 2 § En fråga om makars förmögenhetsförhållanden får tas upp av svensk domstol, 1.om frågan har samband med ett äktenskapsmål i , 2.om svaranden har hemvist i , 3.om käranden har hemvist i och svensk lag enligt 3 eller 4 § är tillämplig på makarnas förmögenhetsförhållanden, 4.om frågan rör egendom i , eller 5.om svaranden i en uppkommen fråga har godtagit att saken prövas i eller har gått i svaromål i saken utan invändning om domstolens behörighet. En fråga om bodelning med anledning av makes död får också, på begäran av efterlevande make, tas upp av svensk domstol om dom- stolen är behörig att ta upp en fråga om arv enligt och rådets förordning (EU) nr 650/2012 av om behörighet, tillämplig lag, erkännande och verkställighet av domar samt godkännande och verkställighet av officiella handlingar i samband med arv och om inrättandet av ett europeiskt arvsintyg. Paragrafen anger svensk domstols behörighet i fråga om makars förmögenhetsförhållanden. fanns i bestämmelsens andra stycke en hänvisning till IDL beträffande behörighet i frågor om bodelning med anledning av makes död. Genom ett nytt andra stycke tas denna hänvisning bort och dessa frågor regleras uttömmande av LIMF. Mina överväganden beträffande detta finns i avsnitt 11.5.2. Av andra stycket följer att frågor som rör bodelning med anledning av makes död utöver de grunder för behörighet som anges i paragrafens första stycke, får tas upp av svensk domstol om svensk behörighet föreligger att hantera en fråga om arv enligt arvsförordningen. 5 § En rättshandling mellan makar avseende deras förmögenhets- förhållanden är giltig, om den stämmer överens med den lag som är tillämplig på makarnas förmögenhetsförhållanden när rättshand- lingen företas. Företas rättshandlingen före äktenskapet, är den giltig, om den stämmer överens med den lag som blir tillämplig när makarna ingår äktenskap. Rättshandlingen ska vidare anses giltig till formen, om den uppfyller formkraven enligt lagen i den stat där den företas eller där makarna då har hemvist. Äktenskapsförord mellan makar som har hemvist i när rättshandlingen företas blir dock gällande här i landet endast om registrering sker enligt bestämmelserna i . mellan makar som har hemvist i när gåvan ges blir gällande mot givarens borgenärer endast om vad som föreskrivs för sådan giltighet i 8 kap. 1 § har iakttagits. En utländsk bodelning med anledning av makes död ska anses giltig till formen om den uppfyller formkraven enligt –lagen i den stat där den förrättades, –lagen i den stat där den avlidne vid sin död hade hemvist eller var medborgare, eller –den lag som var tillämplig på makarnas förmögenhetsförhåll- anden. Paragrafen reglerar tillämplig lag för rättshandlingar mellan makar. I ett nytt fjärde stycke har regler om tillämplig lag för den formella giltigheten av bodelning med anledning av makes död förts in. Det nya stycket motsvarar till viss del vad som tidigare enligt 2 kap. 11 § IDL gällt i denna fråga. Mina överväganden rörande detta finns i avsnitt 11.7.3. Enligt fjärde stycket ska en utländsk bodelning anses giltig till formen om bodelningen uppfyller formkraven enligt antingen lagen i den stat där den förrättades, lagen där den avlidne vid sin död hade hemvist eller var medborgare eller den lag som var tillämplig på makarnas förmögenhetsförhållanden. Bestämmelsen är också tillämplig för bodelning med anledning av sambos död (jfr 1 § andra stycket LIMF). 7 § Vid en bodelning ska makarnas samtliga tillgångar och skulder i och utomlands beaktas, om inte något annat följer av den lag som är tillämplig på makarnas förmögenhetsförhållanden. Vid lottläggningen bör en make i första hand tilldelas egendom som tillhör honom eller henne utomlands. Finns det egendom i ett främmande land och kan det antas att bodelningen inte kommer att gälla i det landet, får bodelningen begränsas till att gälla en viss del av makarnas egendom. En sådan begränsning får dock inte göras, om någon av makarna med rimliga skäl motsätter sig det. Vid bodelning som görs i med anledning av makes död ska beaktas vad som vid motsvarande förrättning efter den döde i en annan stat tillkommit eller kan antas tillkomma efterlevande make. Paragrafen innehåller regler om vilken egendom som omfattas av bodelning. I bestämmelsen har lagts till ett nytt tredje stycke. Det nya stycket överensstämmer delvis med 2 kap. 9 § IDL. Mina över- väganden i saken finns i avsnitt 11.5.3. Av tredje stycket följer att det vid en svensk bodelning med anledning av makes död ska beaktas vad som vid motsvarande förrättning efter den döde i ett annat land tillkommit eller kan antas tillkomma efterlevande make. Man kan alltså i ta hänsyn till utfallet av en bodelning som förrättats utomlands. Den utländska förrättningen kan beaktas även i de fall utfallet av den utländska förrättningen inte är klart, men man kan anta vad som kommer att bli utfallet av den utländska bodelningen. Arvsfrågor i internationella situationer Det blir allt vanligare att en person som avlider har anknytning till flera länder. Den avlidne kan exempelvis ha varit medborgare i ett land men haft hemvist i ett annat land, arvingarna kan finnas i olika länder eller så finns det egendom som tillhört den avlidne på flera ställen. Utan internationella instrument om gränsöverskridande arvsfrågor tillämpar varje land sina egna regler om vilken domstol som är behörig och vilken lag som ska tillämpas. Det kan leda till att parallella förfaranden inleds i flera länder, vilket ofta blir pro- blematiskt och dyrt både för de enskilda som berörs och för myn- digheterna. Mot denna bakgrund har det inom EU antagits en förordning som reglerar frågor om behörighet, tillämplig lag, erkännande och verkställighet av domar samt godkännande och verkställighet av officiella handlingar i samband med arv och om inrättandet av ett europeiskt arvsintyg. Vidare har det träffats en överenskommelse mellan de nordiska länderna om ändring av den nordiska arvskon- ventionen. En särskild utredare ska föreslå de författningsändringar som de båda instrumenten ger anledning till. Uppdraget ska redovisas . Nuvarande svensk reglering om internationella arvsfrågor Internationella arvsfrågor regleras i , förutom när det gäller nordiska förhållanden, i lagen (1937:81) om internationella rättsförhållanden rörande dödsbo, förkortad IDL. Den lagen inne- håller bestämmelser om tillämplig lag för rätten till arv och därmed sammanhängande frågor, om svensk behörighet i arvsfrågor samt om erkännande och verkställighet av utländska avgöranden om bodelning efter makes död, arv eller testamente. IDL utgår ifrån nationalitetsprincipen, som innebär att en persons rättsförhållan- den bedöms enligt lagen i det land där han eller hon är medborgare. IDL bygger inte på någon internationell överenskommelse. I förhållande till de nordiska länderna gäller tre andra lagar – lagen (1935:44) om dödsbo efter dansk, finsk, isländsk eller norsk medborgare, som hade hemvist här i riket, m.m., lagen (1935:45) om kvarlåtenskap efter den som hade hemvist i , , eller och lagen (1935:46) om tillsyn i vissa fall å oskiftat dödsbo efter medborgare i , , eller . Lagarna införlivar konventionen mellan , , , och om arv, testamente och boutredning (den nordiska arvskonventionen). Konventionen reglerar förhållandet för medborgare i en nordisk stat som har hemvist i en annan nordisk stat. Den nordiska ord- ningen utgår ifrån hemvistprincipen, som innebär att hemvist- landets lag ska tillämpas vid bedömningen av en persons rättsför- hållanden. När det gäller frågor om erkännande och verkställighet av utländska avgöranden hänvisas i nämnda lagar till lagen (1977:595) om erkännande och verkställighet av nordiska domar på privaträttens område. I fråga om nordiskt samarbete kan även nämnas kungörelsen KK (1935:575) angående skriftväxling med utländska myndigheter i sådana frågor om handräckning, som avses i konventionen mellan , , , och om arv, testamente och boutredning. I avsaknad av ett EU-instrument om gränsöverskridande arvsfrågor har medlemsstaterna tillämpat olika regler om bl.a. vilken domstol som är behörig och vilken lag som ska tillämpas. ibland lett till problem när flera medlemsstaters myndigheter har varit inblandade i samma ärende. Det har varit vanligt med parallella förfaranden i flera medlemsstater. Detta är både tids- och kost- nadskrävande och dessutom förvirrande och svårförståeligt för de inblandade parterna. Mot denna bakgrund lade kommissionen fram ett förslag till förordning . förhandlingsarbete antogs och rådets förordning (EU) nr 650/2012 av om behörighet, tillämplig lag, erkän- nande och verkställighet av domar samt godkännande och verkstäl- lighet av officiella handlingar i samband med arv och om inrättan- det av ett europeiskt arvsintyg (arvsförordningen). Förordningen trädde i kraft , men dess bestämmelser ska, med några få undantag, börja tillämpas först . För- ordningen är publicerad i Europeiska unionens officiella tidning (EUT L 201, 27.7.2012, s. 107, Celex 32012R0650). Förordningen är till alla delar bindande och direkt tillämplig i alla EU:s medlems- stater utom , och . Arvsförordningen ska tillämpas på arv med gränsöverskridande verkan. Den innefattar i princip alla civilrättsliga aspekter av arv efter en avliden person, såsom frågor om överföring av tillgångar och frågor om rättigheter och skyldigheter efter dödsfall. Den gäl- ler oavsett om det rör sig om arv enligt den legala arvsordningen eller enligt ett testamentariskt förordnande om kvarlåtenskap. Huvudregeln i förordningen är att domstolarna i det land där den avlidne hade hemvist vid sin död ska vara behöriga att hand- lägga arvsfrågor. Även domstolarna i det land vars lag har valts av den avlidne kan under vissa förutsättningar vara behöriga. Behörig- hetsfrågorna överlämnas inte till någon del åt nationell rätt. Förordningens definition av domstol är vidsträckt och omfattar förutom alla rättsliga myndigheter även andra myndigheter och rättstillämpare som har behörighet i arvsfrågor och som utövar rättsliga funktioner eller agerar till följd av delegering av en rättslig myndighet. Den lag som ska tillämpas på arvsfrågor ska som huvudregel vara lagen i det land där den avlidne hade hemvist vid sin död. Enligt förordningen kan en person också välja tillämplig lag. Val- möjligheten är begränsad till lagen i en stat där han eller hon är medborgare. Förordningens lagvalsregler har universell karaktär, dvs. den lag som anvisas som tillämplig lag ska användas oavsett om det är lagen i en EU-medlemsstat som är bunden av förordningen eller om det är lagen i en annan stat. Den tillämpliga lagen ska enligt arvsförordningen styra arvet i dess helhet. Förutom materiella bestämmelser om arv, såsom fast- ställande av förmånstagarna och deras andelar samt överföring av de tillgångar som utgör kvarlåtenskapen, omfattas även förfaran- defrågor, dvs. frågor om hur boutredning och arvskifte ska ske. För att underlätta i de situationer där en domstol i en medlems- stat ska tillämpa en annan stats lag finns det i förordningen sär- skilda regler om utseende av och befogenheter för boutrednings- män. De reglerna innebär bl.a. att en boutredningsman i vissa fall ska kunna utses i den medlemsstat som är behörig att handlägga arvet (domstolslandet). I första hand ska den tillämpliga lagen styra utseende av boutredningsman och befogenheter för denne. Det finns dock, om domstolslandets lag kräver det, möjlighet att utse en utomstående boutredningsman som kan utöva ytterligare befo- genheter i enlighet med lagen i domstolslandet, t.ex. för att skydda borgenärernas rättigheter. Förordningen innehåller även bestämmelser om lagval i frågor om bl.a. giltigheten av och formkraven för förordnanden om kvar- låtenskap, t.ex. testamenten och arvsavtal. Utgångspunkten i fråga om den materiella giltigheten av testamenten är att den lag ska til- lämpas som enligt förordningen skulle ha tillämpats på arv efter testatorn, om denne hade avlidit som testamentet upp- rättades. Tillämpningen av en bestämmelse i den lag som pekas ut får väg- ras endast om en sådan tillämpning är uppenbart oförenlig med grunderna för domstolslandets rättsordning (ordre public). Bestämmelserna i arvsförordningen om erkännande, verkställ- barhet och verkställighet av domar och förlikningar inför domstol bygger på I-förordningen1 och underhållsförordningen2. Bestämmelserna innebär bl.a. att en dom som har meddelats i en medlemsstat och som är verkställbar i den staten ska kunna verk- ställas i en annan medlemsstat sedan domen har förklarats verk- ställbar där i enlighet med ett i förordningen föreskrivet förfarande. Arvsförordningen innehåller även bestämmelser om godkän- nande och verkställbarhet av officiella handlingar, t.ex. handlingar 1Rådets förordning (EG) nr 44/2001 av om domstols behörighet och om erkännande och verkställighet av domar på privaträttens område. 2Rådets förordning (EG) nr 4/2009 av om domstols behörighet, tillämplig lag, erkännande och verkställighet av domar samt samarbete i fråga om underhålls- skyldighet. utfärdade av notarier. En officiell handling som har fastställts i en medlemsstat ska ha samma bevisvärde i en annan medlemsstat som den har i ursprungsmedlemsstaten eller ett bevisvärde som är så jämförbart som möjligt, under förutsättning att detta inte uppen- barligen strider mot grunderna för rättsordningen (ordre public) i den berörda medlemsstaten. Genom förordningen inrättas slutligen ett europeiskt arvsintyg. Med intyget ska t.ex. arvingar och boutredningsmän kunna styrka sin behörighet att ta hand om den avlidnes tillgångar. Det ska inte vara obligatoriskt att använda intyget. Den nordiska expertgruppen för familjerättsfrågor, där samtliga nordiska länder är representerade, har haft i uppgift att moderni- sera bestämmelserna i den nordiska arvskonventionen. Under arbetets gång konstaterades att arvsförordningen innebär att inter- nationella arvsfrågor numera, för och del, faller inom EU:s exklusiva kompetens. En fortsatt tillämpning av en nordisk reglering kräver därför, för dessa länder, att arvsförord- ningen innehåller ett undantag för detta. och begärde under förhandlingarna ett undantag för att få tillämpa den nordiska arvskonventionen i en reviderad lydelse. Resultatet blev att förordningen innehåller ett sådant undantag. Undantaget är begränsat på så sätt att arvskonventionen, för och del, endast får tillämpas i den utsträckning som konventionen innehåller regler om förvaltningen av dödsboet, medverkan av myndigheter i de fördragsslutande staterna samt enklare och snabbare förfaranden för erkännande och verkställighet av domar i samband med arv. När det stod klart vad arvsförordningen skulle få för konsekvenser för tillämpningen av konventionen anpassade expertgruppen sitt arbete efter det. Regeringen beslutade att överenskommelsen skulle undertecknas, med förbe- håll för ratifikation. Överenskommelsen undertecknades av samt- liga nordiska länder . Ändringsöverenskommelsen innebär att de delar av konven- tionen som och får tillämpa i allt väsentligt behål- lits oförändrade. Det gäller förfarandebestämmelserna om förvalt- ning av dödsbo och medverkan av myndigheter. Det gäller också bestämmelserna om erkännande och verkställighet, som bl.a. inne- bär att det inte behövs något exekvaturförfarande för att nordiska arvsavgöranden ska kunna verkställas. I de delar som och inte får tillämpa arvskonventionen innebär ändringsöver- enskommelsen bl.a. att konventionens bestämmelser anpassats så att de i allt väsentligt motsvarar bestämmelserna i arvsförord- ningen. Det gäller främst konventionens grundläggande lagvals- regler som innehåller en möjlighet för arvlåtaren att välja lagen i den stat där han eller hon är medborgare. Nya internationella instrument om arv gör att det finns behov av en utredning Arvsförordningen börjar tillämpas fullt ut . Förordningen är till alla delar bindande och direkt tillämplig i och i övriga berörda medlemsstater i EU. Det finns ett behov av att utreda vilka kompletterande bestämmelser som för- ordningen kräver eller som annars behövs. Överenskommelsen om ändring i den nordiska arvskonven- tionen föregicks av ett intensivt arbete av den nordiska expertgrup- pen. För till- träde till överenskommelsen krävs godkännande av . Det finns behov av att överväga om ska tillträda överenskom- melsen och undersöka vilka författningsändringar som aktualiseras med anledning av ett framtida tillträde till överenskommelsen. De nya internationella instrumenten har så starka berörings- punkter att följderna av att de blir gällande i bör utredas i ett sammanhang. Det bör utses en särskild utredare, som ges följande uppdrag. Utredaren ska analysera förordningen, varvid likheter och skillna- der i förhållande till framför allt I-förordningen och under- hållsförordningen ska belysas. Det ska ingå i analysen att bl.a. jämföra arvsförordningens tillämpningsområde med tillämpnings- området för de svenska internationellt privaträttsliga reglerna om arv. Utredaren ska undersöka vilka kompletterande författningsbe- stämmelser som behövs med anledning av förordningen och föreslå sådana. I arbetet ingår att bedöma vilka myndigheter och rättstillämpare i som bör likställas med domstol i förordningens mening. Utredaren får, om det anses nödvändigt för att få ett så stort prak- tiskt genomslag som möjligt för förordningen, föreslå att ett nytt institut införs, t.ex. genom att uppgifterna för en boutredningsman och en skiftesman slås ihop. Om ett nytt institut föreslås, bör det övervägas om detta ska gälla generellt i eller enbart i inter- nationella situationer. Utredaren ska vidare undersöka vad det får för konsekvenser att den lag som anvisas enligt artiklarna 21–23 i arvsförordningen (arvsstatutet), till skillnad från vad som gäller i , även ska reglera förfarandefrågor. Frågor om boutredning och arvskifte kommer alltså i vissa fall att kunna regleras av främmande rätt även när arvlåtaren hade hemvist i . I denna del fordras inled- ningsvis en analys av vilka frågor av förfarandekaraktär som omfattas av förordningens arvsstatut. Utredaren ska klargöra gränsdragningen gentemot sådana rent processuella frågor som ligger utanför arvsstatutets räckvidd och som i stället kommer att regleras av lagen i det land som är behörigt att handlägga arvsären- det. Analysen ska innefatta en bedömning av på vilket sätt kan omhänderta sådana uppgifter som enligt främmande rättsordningar kan tillkomma en för svenska förhållanden okänd aktör, t.ex. en notarie. Utredaren bör i detta sammanhang beakta den internationellt privaträttsliga principen om anpassning. Enligt denna princip är det ett erkänt faktum att rättstillämpare i det land där behörighet finns kan behöva göra ingrepp i den lag som är til- lämplig i ärendet, om det krävs för att möjliggöra en anpassning till supplerande bestämmelser i den egna rättsordningen. Analysen ska även innefatta en bedömning av vilken betydelse förordningen får när det gäller krav på ingivande av bouppteckning. I ljuset av det sagda ska utredaren också analysera det av bl.a. särskilt framförhandlade undantaget om utseende av och befogenheter för boutredningsmän i vissa situationer och beskriva hur det kan komma att tillämpas i . Om det visar sig att de nationella bestämmelserna i och om dödsboför- valtning inte är tillräckliga för att möjliggöra en lämplig och fullgod tillämpning av undantaget, får utredaren föreslå kompletterande regler. I uppdraget ingår dock inte att göra några genomgripande förändringar av förfaranderegler och inte heller att ändra de materiella reglerna om arv. I uppdraget ingår också att analysera innebörden av bestämmel- serna om erkännande och verkställighet av domar samt godkän- nande och verkställighet av officiella handlingar och uppmärk- samma skillnaderna mot nuvarande svenska regler. I detta sam- manhang ska innebörden av att en officiell handling har bevisver- kan i en annan medlemsstat belysas. I samband med analysen av det europeiska arvsintyget ska frågor om intygets rättsverkningar och om hantering av personuppgifter särskilt uppmärksammas. Även det faktum att i särskild ordning bestyrkta kopior enbart ska lämnas ut till personer som har ett legitimt intresse ska uppmärksammas. I uppdraget ingår också att ge förslag på vilken myndighet som lämpligen bör vara behörig att utfärda arvsintyget. Utredaren ska redovisa den kompetens och de resurser som behövs för att myndigheten ska kunna utfärda arvs- intyg och i övrigt utföra de uppgifter som ligger på myndigheten enligt förordningen. Utredaren ska vidare överväga om de kompletterande bestäm- melser som kan behövas till arvsförordningen bör samlas i en sär- skild lag eller om de ska tas in i befintlig lagstiftning. Det kan i detta sammanhang noteras att arvsförordningen kommer att ersätta flera av bestämmelserna i . I uppdraget ingår att analysera vilka delar av IDL som kan fortsätta att tillämpas och om dessa kvarva- rande delar behöver ses över och moderniseras. Det bör särskilt uppmärksammas att IDL, till skillnad från arvsförordningen, inne- håller bestämmelser om behörighet och tillämplig lag för förfaran- det vid bodelning efter en makes död. Det bör även noteras att det i fråga om förhållandet till stater utanför EU bör finnas kvar bestämmelser om erkännande och verkställighet. Tillträde till överenskommelsen om ändring i den nordiska arvskonventionen Utredaren ska överväga om ska tillträda överenskommelsen om ändring i den nordiska arvskonventionen. Det ska här noteras dels att en utgångspunkt för förhandlingsarbetet, både i och inom EU, har varit att den ändrade nordiska arvskonventionen ska ersätta den nuvarande konventionen i internordiska arvsären- den, dels att har undertecknat ändringsöverenskommelsen. I utredningsarbetet ingår till att börja med att analysera vad arvsförordningen har för inverkan på den nordiska regleringen. Detta gäller särskilt undantaget i arvsförordningen som innebär att de nordiska reglerna, för och del, får tillämpas i vissa delar. Utredaren ska vidare analysera vad ändringarna i den nordiska arvskonventionen innebär. En utgångspunkt i arbetet bör vara den uppfattning som den nordiska expertgruppen hade vid utarbetandet av ändringsöverenskommelsen. Utredaren är dock fri att, utifrån ordalydelserna i arvsförordningen och i ändringsöver- enskommelsen, dra egna slutsatser om innebörden. Utredaren ska lämna förslag till de författningsändringar som behövs för att införliva överenskommelsen med svensk lag. Med hänsyn främst till att arvsförordningen kommer att ersätta stora delar av den nordiska regleringen på området ska utredaren över- väga om de återstående bestämmelserna bör samlas i en lag och, om så anses vara fallet, lämna förslag på en sådan samlad och moderni- serad lagstiftning. Utredaren ska så långt det är möjligt välja lösningar som är fören- liga med befintliga svenska regelverk och rutiner för hantering av arvsfrågor. Utredaren ska i sitt arbete beskriva förhållandet mellan de olika internationellt privat- och processrättsliga regler som tillämpas inom de områden som behandlas i arvsförordningen och den nor- diska arvskonventionen. Om utredaren under arbetets gång finner att det finns behov av att ta upp någon anknytande internationellt familjerättslig fråga, står det utredaren fritt att göra det. Arbetets bedrivande och redovisning av uppdraget Utredaren ska lägga fram de förslag till författningsändringar och andra åtgärder som det finns anledning till. Utredaren ska följa övriga nordiska länders arbete med den nor- diska arvskonventionen och arbete med arvsförordningen. Vikt ska fästas vid intresset av nordisk rättslikhet.