sou · H2B352 · 2014-07-03 00:00:00 — Således är det klart att faktiska ekonomiska flöden från resolutionsinsatser kan tillgodoräknas finansieringsarrangemanget (och därmed också kunna medräknas vid avstämning av fonderingsnivån i resolutions- reserven mot miniminivån). På motsvarande sätt säger artikel 106.6 att utestående lån till en annan medlemsstats finansierings- arrangemang ska tas upp som en tillgång i resolutionsreserven och tillgodoräknas vid avstämning av fonderingsnivån mot den målsatta nivån för reserven. Däremot saknar direktivet bestämmelser kring hur andra slags tillgångar ska hanteras, t.ex. hur lån och kapitaltillskott som görs via resolutionsreserven ska redovisas och värderas. Kommittén anser att det är rimligt att samtliga tillgångar som erhålls i samband med att resolutionsreserven används tillfaller reserven och därmed också tillgodoräknas vid avstämning mot de tröskelvärden som styr resolutionsavgiftens storlek. Givet detta förslag blir en följdfråga hur resolutionsreservens tillgångar ska värderas. Med tanke på att resolutionsavgiften är beroende av resolutionsreservens behållning har denna fråga mer än redovisningsmässig betydelse. En aspekt att ta hänsyn till i valet av värderingsmodell är det faktum att resolutionsavgifterna styrs av resolutionsreservens storlek. Variationer i värdet på reservens tillgångar kommer således att kunna ge upphov till avgiftsförändringar, såväl höjningar som sänkningar. Här kan exempelvis noteras att om tillgångarna värderas utifrån rådande marknadsförhållanden finns det en uppen- bar risk att resolutionsreservens värde sjunker kraftigt i perioder när det finansiella systemet är svagt. Eftersom ett minskat värde i reserven i sin tur kan orsaka en höjning av resolutionsavgiften, får en värderingsmetod som (fullt ut) baseras på marknadsför- hållanden procykliska inslag. Detta talar för en metod som ger mer stabila värderingar och som inte riskerar ett ge upphov till onödigt stora svängningar reservens redovisade värde . En annan aspekt att beakta är att resolutionsreserven kan komma att innefatta många olika sorters tillgångar, t.ex. aktier i broinstitut och kapitalförvaltningsbolag, regressfordringar från infriande garantier, utgivna lån etc. Värderingsmetoden måste därför vara tillräckligt flexibel för att kunna värdera tillgångar med vitt skilda egenskaper. I många fall kommer dessutom resolutions- reservens tillgångar att vara sådana som av olika skäl inte kan omsättas på en marknad. Därför kommer det inte vara möjligt att förlita sig på marknadsvärden i värderingen. Givet att det varken är möjligt eller önskvärt att marknads- värdera resolutionsreservens tillgångar ligger det närmast till hands att värderingen av resolutionsreservens tillgångar sker till anskaff- ningsvärde, dvs. det värde tillgångarna hade när de tillföll reserven. 21.6.2Placering av kontanta medel Kommitténs förslag: Medel som tillförs och disponeras av resolutionsreserven ska placeras på ett konto i . Stabilitetsfonden ska även fortsättningsvis placeras på samma sätt. Kommitténs bedömning: I likhet med resolutionsreserven bör kontanta medel som tillförs och disponeras av insättningsgarantin placeras på ett konto i . Skälen för kommitténs förslag Som ovan nämns förordade kommittén i sitt delbetänkande att den föreslagna bankkrisreservens medel skulle föras till ett ränte- bärande konto i . Kommittén pekade på nack- delarna med att öronmärka vissa inkomster och låsa upp dem i finansiella placeringar. Öronmärkta fonder begränsar statens finansi- ella flexibilitet, eftersom de omges av regelverk som gör att de kan användas endast om en viss sorts kris uppstår. En fond som placeras i finansiella tillgångar låser upp statens upplåningsutrymme och är till ingen nytta om det i stället för en finanskris till exempel är en allvarlig kärnkraftsolycka som ska hanteras. Den modell som kommittén förespråkar är konsistent med den ordning som generellt tillämpas för statliga garantier. Modellen bygger på att det skapas konton i där inbetalade medel redovisas. Inkomsterna används därigenom automatiskt för att reducera statsskulden. Kommittén ser inga skäl att välja någon särlösning för statens åtagande inom den finansiella sektorn och är därför av den principiella uppfattningen att samtliga finansieringsarrangemang bör ordnas i enlighet med denna modell. Våra lagförslag är utformade med denna princip som utgångspunkt. Kommitténs principiella uppfattning är, som framgår ovan, att denna modell även bör tillämpas för insättningsgarantin. Kommitténs förslag: En fond som i huvudsak motsvarar den nuvarande stabilitetsfonden ska finnas för att finansiera före- byggande statligt stöd. Även statligt stöd till ett företag under resolution genom användning av de statliga stabilitetsverktygen får, efter beslut av regeringen, finansieras med medel från stabilitetsfonden. Medel på kontot ska även användas för att täcka förvaltnings- kostnader för förebyggande stöd, samt ersättning som betalats ut på grund av en garanti till insättare enligt lagen (2008:812) om statliga garantier till insättare i utländska instituts filialer i . Skälen för kommitténs förslag Som framgår av kapitel 26 föreslår kommittén att det ska införas en lag om förebyggande statligt stöd till kreditinstitut. Den nya lagen ersätter de delar av stödlagen som avser just förebyggande stöd. För finansiering av stöd enligt den föreslagna lagen ska en stabilitets- fond med de kännetecken som framgår av de föregående avsnitten i detta kapitel finnas. Stabilitetfonden ska även kunna användas för finansiering av vissa andra ändamål. Ett är kopplat till resolutionsdirektivet, det andra till en bestämmelse i den nuvarande stödlagen. Finansiering av de statliga stabiliseringsverktygen Resolutionsdirektivet ger regeringen möjlighet att i vissa mycket exceptionella fall, definierat som en systemkris, i syfte att uppnå resolutionsändamålen besluta att använda de statliga stabiliserings- verktygen. Dessa innebär att staten, genom statligt stöd, kan ge kapitaltillskott till ett företag under resolution eller tillfälligt ta över ägandet till ett företag under resolution. De närmare villkoren för sådant stöd och hur kommittén föreslår att de ska föras in i resolutionslagen behandlas i kapitel 16. Där framgår också att sådant stöd måste finansieras i särskild ordning. Resolutionsreserven är således inte tillgänglig. Kommittén bedömer att medel från stabilitetsfonden är ett lämpligt sätt att finansiera sådant stöd. Det ger den snabbhet i agerandet som kan krävas i en akut krissituation. Det ansluter också till att stabilitets- fonden kan användas för att kapitalisera kreditinstitut som staten tar över med stöd av den nuvarande stödlagen. Kommittén föreslår därför att en bestämmelse med denna inne- börd ska införas i lagen om förebyggande statligt stöd, där övriga regler rörande stabilitetsfonden återfinns. En hänvisning till bestäm- melsen bör införas i resolutionslagen. Med tanke på allvaret i ett läge där de statliga stabiliserings- verktygen kan användas är det självklart att regeringen är involverad. Detta är också ett krav enligt resolutionsdirektivet. För tydlighets skull bör det likväl anges även i lagen om förebyggande stöd att endast regeringen har rätt att besluta att använda stabilitetsfondens medel för detta ändamål. Givet att medel hämtas från stabilitetsfonden bör de kapital- instrument som staten blir ägare till genom de statliga stabiliserings- verktygen tillföras stabilitetsfonden. Det är samma symmetriregel som finns i den nuvarande stödlagen och i resolutionsregelverket avseende resolutionsreserven. Garantier till insättare i utländska instituts filialer Enligt stödlagen kan medel ur stabilitetsfonden även användas för att finansiera ersättning som betalats ut på grund av en garanti till insättare enligt lagen (2008:812) om statliga garantier till insättare i utländska instituts filialer i . Kommittén har inte närmare analyserat denna bestämmelse, men vi har heller inte funnit skäl att överväga en annan form för finansiering av sådant stöd. Vi föreslår därför att den bestämmelsen förs över från stödlagen. De , dvs. kreditinstitut och värdepapperbolag, bedriver inte sällan verksamhet i andra länder via filialer eller dotterbolag. Det är därför viktigt att skapa ett regelverk som inte bara förmår hantera nationella företags verksamhet och eventuella resolution utan även gränsöverskridande koncerners. För att tillsynen över gränsöverskridande institut och koncerner ska bli effektiv, samarbetar nära med utländska tillsynsmyndigheter. En stor del av detta samarbete sker inom ramen för s.k. tillsynskollegier som har inrättats med stöd av EU-direktiv. Precis som det är viktigt att samarbeta om tillsynen är det vik- tigt att samarbeta i frågor som rör hanteringen av fallerande före- tag. Ett väl fungerande samarbete och informationsutbyte är viktigt i alla led från de förberedelser som sker exempelvis genom upprät- tande av resolutionsplaner till de beslut om resolution eller motsvarande utländska förfaranden och genomförande av sådana beslut. För länderna inom EES innehåller resolutionsdirektivet kon- kreta bestämmelser om hur myndigheterna ska samarbeta och utbyta information för att om möjligt komma fram till gemen- samma beslut, se t.ex. kapitel 23 om resolutionsplaner och kapitel 17 om minimikravet på nedskrivningsbara skulder: Resolutions- direktivet förutsätter vidare att det inrättas resolutionskollegier för samarbete och informationsutbyte mellan myndigheterna i de olika medlemsstaterna. Dessa kollegier behandlas i avsnitt 22.3. Direkti- vet innehåller dessutom vissa generella principer som resolutions- myndigheterna ska beakta när de fattar beslut eller vidtar åtgärder som kan påverka en annan medlemsstat; se avsnitt 22.2. I kapitel 7 beskriver vi den process som ska föregå ett beslut om resolution av ett individuellt företag respektive en gränsöverskri- dande koncern. Ett eventuellt beslut om resolution fattas i båda fallen av de resolutionsmyndigheter som finns i samma medlems- stat som den tillsynsmyndighet som auktoriserat företaget. I detta kapitel behandlar vi vilken verkan ett sådant beslut har i andra medlemsstater; avsnitt 22.4. Det är viktigt att resolutionsmyndigheten har ett fungerande samarbete även med myndigheter i länder utanför EES (tredjeland). Resolutionsdirektivet reglerar dock inte samarbetet mellan med- lemsstaterna och tredjeland på samma sätt som samarbetet mellan medlemsstaterna. Länder utanför EU/EES är nämligen inte bundna av EU-direktiv. Ett sådant samarbete är i stället tänkt att baseras på överenskommelser om samarbete och på erkännande av resolutions- förfaranden som har beslutats i sådana länder; se avsnitt 22.5. 22.2Allmänna principer för beslutsfattande som involverar myndigheter i flera medlemsstater Kommitténs bedömning: De allmänna principerna för besluts- fattandet bör framgå av föreskrifter meddelade av regeringen. Som nämns inledningsvis innehåller resolutionsdirektivet både bestämmelser om hur samarbetet mellan myndigheter i olika med- lemsstater ska gå till och principer som anger vad myndigheterna ska beakta när de fattar beslut eller vidtar åtgärder som kan påverka en annan medlemsstat. Dessa principer, som finns i artikel 87 i re- solutionsdirektivet, behandlas i det följande. Enligt nämnda artikel ska medlemsstaterna se till att deras myndigheter, vid beslut eller åtgärder enligt direktivet som kan få effekt i en eller flera andra medlemsstater, tar hänsyn till följande allmänna principer: a)Kravet på effektivt beslutsfattande och på att hålla resolutions- kostnaderna så låga som möjligt när resolutionsåtgärder vidtas. b)Beslut fattas och åtgärder vidtas och med vederbörlig skyndsamhet när så krävs. c)Resolutionsmyndigheter, behöriga myndigheter och andra myn- digheter samarbetar med varandra för att se till att beslut fattas och åtgärder vidtas på ett samordnat och effektivt sätt. d)Roller och ansvar för berörda myndigheter inom varje med- lemsstat är tydligt definierade. e)Vederbörlig hänsyn tas till intressena i de medlemsstater där moderföretag inom unionen är etablerade, särskilt effekten av beslut, åtgärder eller underlåtenhet att vidta åtgärder på den finansiella stabiliteten, skattemedel, resolutionsfonder, insätt- ningsgarantisystem eller system för ersättning till investerare i de medlemsstaterna. f)Vederbörlig hänsyn tas till intressena i varje enskild medlemsstat där ett dotterföretag är etablerat, särskilt effekten av beslut, åtgärder eller underlåtenhet att vidta åtgärder på den finansiella stabiliteten, skattemedel, resolutionsfonder, insättningsgaranti- system eller system för ersättning till investerare i dessa med- lemsstater. g)Vederbörlig hänsyn tas till intressena i de medlemsstater där betydande filialer är etablerade eller belägna, särskilt effekten av beslut, åtgärder eller underlåtenhet att vidta åtgärder på den finansiella stabiliteten i dessa medlemsstater. h)Vederbörlig hänsyn tas till målen om en avvägning mellan de olika berörda medlemsstaternas intressen och behovet av att undvika en viss medlemsstats intressen äventyras eller skyddas på ett orättvist sätt, inbegripet av att undvika en orättvis fördel- ning av bördan mellan medlemsstaterna. i)En skyldighet enligt detta direktiv att samråda med en myn- dighet innan beslut fattas eller åtgärder vidtas som åtminstone innebär en skyldighet att samråda med den myndigheten om de inslagen i det föreslagna beslutet eller den föreslagna åtgärden som har eller som sannolikt kan få effekt på moderföretaget inom unionen, dotterföretaget eller filialen, och få effekt på stabiliteten i den medlemsstat där moderföretaget inom unionen, dotterföretaget eller filialen har etablerats eller är beläget. j)Resolutionsmyndigheter ska när de vidtar resolutionsåtgärder beakta och följa de resolutionsplaner som avses i artikel 13, såvida resolutionsmyndigheterna inte med beaktande av omständig- heterna i fallet anser att resolutionsändamålen skulle uppnås effektivare med hjälp av åtgärder som inte föreskrivs i reso- lutionsplanerna. k)Kravet på transparens när ett beslut eller en åtgärd som föreslås sannolikt kan få konsekvenser för den finansiella stabiliteten, budgetmedel, resolutionsfonder, insättningsgarantisystem eller system för ersättning till investerare i berörda medlemsstater. l)Erkännande av att det är mest sannolikt att man med samord- ning och samarbete når ett resultat med lägre totalkostnad för resolutionen. Skälen för kommitténs bedömning De principer som beskrivs ovan har lite olika inriktning. Artikel 87 c och i innehåller bestämmelser som på ett över- gripande plan behandlar samarbetet mellan myndigheter i olika länder. Samarbete förutsätter som regel informationsutbyte. Informa- tionsutbytet mellan myndigheter behandlas närmare i kapitel 32. De övriga principerna behandlar vikten av en tydlig rollfördel- ning och andra principer som myndigheterna ska beakta vid sitt arbete med att avvärja resolution liksom när den hanterar ett före- tag i resolution. Enligt kommitténs bedömning behöver dessa över- gripande principer inte tas in i lag. De kan i stället tas om hand av föreskrifter meddelade av regeringen. Principen i 87 j är mer av anvisningskaraktär. Den anger nämligen att resolutionsmyndigheten när den vidtar resolutions- åtgärder som huvudregel ska beakta och följa de koncernreso- lutionsplaner som överenskommits eller de planer som myndighet- erna i avsaknad av en gemensam överenskommelse har beslutat om. Den bestämmelsen behandlas i avsnitt 23.4.3 om koncernresolut- ionsplaner och i avsnitt 7.5 om beslut om resolution i en gränsöver- skridande koncern. 22.3.1Resolutionskollegier för finansiella koncerner inom EES Kommitténs bedömning: De svenska myndigheternas skyldig- heter att delta i och inrätta resolutionskollegier följer av en generell bestämmelse om samarbete och informationsutbyte och bör i övrigt framgå av föreskrifter meddelade av regeringen. Enligt resolutionsdirektivet ska det för varje gränsöverskridande koncern inrättas ett resolutionskollegium. Kollegiet ska inrättas av den samordnande resolutionsmyndigheten (artikel 88.1 första stycket). Denna myndighet ska också vara ordförande i kollegiet och har i denna egenskap tilldelats särskilda uppgifter, se nedan. Den samordnande resolutionsmyndigheten är inte skyldig att etablera ett resolutionskollegium om andra grupper eller kollegier utför samma funktioner och uppgifter som specificeras i artikel 88 och uppfyller alla villkor och förfaranden, även de som omfattar medlemskap och deltagande i resolutionskollegier, som anges i nämnda artikel och i artikel 90 om informationsutbyte. I detta fall ska alla hänvisningar till resolutionskollegier i direktivet även tolkas som hänvisningar till dessa andra grupper eller kollegier (artikel 88.6). I artikel 2.1.46 definieras ett resolutionskollegium som ett kol- legium som inrättas enligt artikel 88 för att utföra de uppgifter som avses i artikel 88.1. Resolutionskollegierna är inte beslutsfattande utan är enbart en plattform för att underlätta de nationella myndigheternas besluts- fattande. De beslut som fattas, gemensamt eller nationellt, fattas av de berörda nationella myndigheterna (skäl 98). I artikel 88.1 framgår vilka uppgifter som resolutionskollegier ska ha. Resolutionskollegierna ska utföra särskilda uppgifter som rör resolutionsplaner och avlägsnande av resolutionshinder enligt artiklarna 12, 13, 16 och 18, genomförande av koncernresolution enligt artiklarna 91och 92, de minimikrav som ställs på storleken på institutens kapitalbas och kvalificerade skulder(kravet på nedskrivningsbara skulder) enligt artikel 45. Dessutom ska resolutionskollegierna säkerställa samarbete och sam- ordning med resolutionsmyndigheter i tredjeländer där så är lämpligt (artikel 88.1 första stycket). Vidare ska resolutionskollegierna i synnerhet tillhandahålla en ram för resolutionsmyndigheterna och när det är lämpligt den sam- ordnande tillsynsmyndigheten för att utföra följande uppgifter. a)Utbyte av uppgifter som är relevanta för upprättandet av kon- cernresolutionsplaner, för tillämpningen av förberedande och förebyggande befogenheter på koncerner och för koncern- resolution. b)Upprättandet av koncernresolutionsplaner enligt artiklarna 12 och 13. c)Bedömning av möjligheten till resolution av koncerner enligt artikel 16. d)Utövande av befogenheter att åtgärda eller avlägsna hinder för resolution av koncerner enligt artikel 18. e)Beslut om behovet av att fastställa en koncernresolutionsord- ning som avses i artiklarna 91 eller 92. f)Uppnående av enighet om en koncernresolutionsordning1 som har föreslagits i enlighet med artiklarna 91 eller 92. g)Samordning av information till allmänheten om strategier och ordningar för koncernresolution. h)Samordning av tillämpningen av finansieringsarrangemang som har fastställts enligt avdelning VII. 1 I den svenska översättningen står det koncernresolutionsplan. Det är en felaktig över- sättning. i)Fastställande av minimikrav för koncerner på konsoliderad nivå eller dotterföretagsnivå enligt artikel 45. Dessutom kan resolutionskollegier enligt 88.1 användas som ett forum för diskussion om frågor som rör resolution av gränsöver- skridande koncerner. Vid en kris bör resolutionskollegierna utgöra ett forum för informationsutbyte och samordning av resolutions- åtgärder (skäl 96). Medlemmarna i ett resolutionskollegium De myndigheter som är involverade i ärenden om krishantering är framför allt resolutionsmyndigheterna och tillsynsmyndigheterna. I direktivet finns det en uppräkning av vilka resolutionsmyndig- heter och tillsynsmyndigheter som ska vara medlemmar i ett kollegium: -Den samordnande resolutionsmyndigheten. -Resolutionsmyndigheterna i varje medlemsstat där ett dotter- företag som omfattas av gruppbaserad tillsyn är etablerat. -Resolutionsmyndigheterna i medlemsstater där ett eller flera instituts moderföretag i koncernen, som är en sådan enhet som avses i artikel 1.1 d, är etablerade. -Resolutionsmyndigheterna i medlemsstater där betydande filialer är belägna. -Samordnande tillsynsmyndighet och de behöriga myndigheterna i de medlemsstater där resolutionsmyndigheten är medlem i resolutionskollegiet. När den behöriga myndigheten i en med- lemsstat inte är medlemsstatens centralbank får den behöriga myndigheten besluta att den ska åtföljas av en företrädare för medlemsstatens centralbank. Det är emellertid inte bara resolutionsmyndigheter och tillsyns- myndigheter som ska delta i kollegierna utan till medlemmarna ska även höra följande nationella myndigheter: -De behöriga ministerierna, i de fall där de resolutionsmyndig- heter som är medlemmar i resolutionskollegiet inte är de behöriga ministerierna. -Den myndighet som är ansvarig för en medlemsstats insätt- ningsgarantisystem, om den medlemsstatens resolutionsmyn- dighet är medlem i ett resolutionskollegium. ska också delta i de resolutionskollegier som bildas. Ebas roll är enligt 88.4 att bidra till att främja och övervaka effektivitet, ändamålsenlighet och konsekvens i tillsynskollegiernas arbete i överensstämmelse med internationella standarder. ska med tanke på detta bjudas in att delta i resolutionskollegiernas möten. ska inte ha någon rösträtt i den mån omröstningar äger rum inom ramen för resolutionskollegierna. Dessutom får enligt artikel 88.3 resolutionsmyndigheterna i tred- jeland där ett moderföretag eller ett institut som är etablerat inom unionen har dotterinstitut eller en filial som skulle betraktas som betydande om den fanns i unionen, efter egen begäran bjudas in att delta som observatörer i resolutionskollegiet förutsatt att de omfattas av sekretesskrav som, enligt den samordnande resolu- tionsmyndigheten, motsvarar kraven i artikel 98. Den samordnande resolutionsmyndigheten särskilda uppgifter Den samordnande resolutionsmyndigheten ska inrätta ett kolle- gium och vara dess ordförande. Den har vidare enligt artiklarna 88.1 och 88.5 i egenskap av ordförande för kollegiet tilldelats sär- skilda uppgifter rörande arbetet i kollegiet: Rätten att bestämma vilka medlemmar som deltar vid ett möte. Att de uppräknande nationella myndigheterna ska vara med- lemmar i ett resolutionskollegium betyder inte att de måste eller kan kräva att vara med vid alla möten. I stället är det den sam- ordnande resolutionsmyndigheten som beslutar vilka medlem- mar och observatörer som ska bjudas in och delta vid särskilda möten på grundval av särskilda behov. Bedömningen görs med beaktande av relevansen för dessa medlemmar och observatörer av den fråga som ska diskuteras, i synnerhet de potentiella effekterna på den finansiella stabiliteten i den berörda medlems- staten. En resolutionsmyndighet ska dock alltid ha rätt att delta i ett resolutionskollegiums möten när frågor som måste beslutas gemensamt eller som berör en koncernenhet inom deras juris- diktion står på dagordningen. Den samordnande resolutions- myndigheten ska alltid underrätta medlemmarna i resolutions- kollegiet om planerade möten så att de kan begära att få delta. Förutom att besluta vilka medlemmar och observatörer som ska bjudas in att delta vid olika möten i kollegiet, ska myndigheten skriftligen fastställa arrangemang och förfaranden för resolut- ionskollegiets arbete, efter samråd med övriga medlemmar i resolutionskollegiet, samordna resolutionskollegiets alla aktiviteter, sammankalla och leda alla möten och på förhand hålla alla medlemmar av resolutionskollegiet fullt informerade om att möten anordnas med resolutionskollegiet, om de huvud- frågor som ska diskuteras och om de punkter som kommer att tas upp, och i tid ge alla kollegiemedlemmar information om de beslut som har fattats vid mötena samt om resultaten av mötena. De medlemmar som deltar i resolutionskollegiet ska ha ett nära samarbete. Kommissionen ska besluta tekniska standarder för kollegiernas funktionssätt