sou · H2B325 · 2014-04-25 00:00:00 — 2Tillämningsområdet för förordningen omfattar dock återföring eller nedsättning av gåvor, förskott på arv eller legat vid beräkningen av olika förmånstagares lotter (artikel 23.2 i). 3Sambor omfattas inte av 2 kap. IDL. Internationella frågor om bland annat sambors för- mögenhetsförhållanden behandlas i lagen (1990:272) om internationella frågor rörande makars och sambors förmögenhetsförhållanden. Arvsförordningens tillämpningsområde och vissa begrepp Inom EU pågår ett lagstiftningsarbete rörande domstols behö- righet, tillämplig lag samt erkännande och verkställighet i mål om makars förmögenhetsförhållanden och mål om förmögenhetsrätts- liga verkningar av registrerade partnerskap.4 I avvaktan på den kom- mande EU-regleringen behöver frågor som rör makars förmögen- hetsförhållanden vid en makes död regleras av autonom svensk internationell privaträtt. I kapitel 11 redogörs för mina över- väganden och förslag beträffande frågor som rör bodelning med anledning av makes eller sambos död. I vilka medlemsstater är arvsförordningen tillämplig? Arvsförordningen är direkt tillämplig i samtliga medlemsstater ut- om , och , som inte deltar i antag- andet av arvsförordningen (se arvsförordningens ingress, punkt- erna 82 och 83). Förordningen är därför inte bindande för eller tillämplig i dessa stater.5 Frågan är då om , och vid tillämpning av arvsförordningen är att betrakta som tredjestater eller som medlemsstater. I det ursprungliga förslaget från kommissionen fanns en definition av medlemsstat vari angavs att med medlemsstat avsågs samtliga medlemsstater, med undantag av , och Irland.6 En definition av medlems- stat finns i andra EU-förordningar, t.ex. II-förordningen.7 Enligt artikel 2 i II-förordningen är inte att betrakta som medlemsstat vid tillämpningen av förordningen. Arvsförordningen innehåller ingen definition av medlemsstat. Detta talar för att , och vid tillämp- 4Se förslag till rådets förordning om domstols behörighet, tillämplig lag samt erkännande och verkställighet i mål om makars förmögenhetsförhållanden KOM (2011) 126 och förslag till rådets förordning om domstols behörighet, tillämplig lag samt erkännande och verk- ställighet av domar i mål om förmögenhetsrättsliga verkningar av registrerade partnerskap KOM (2011) 127. 5Genom Amsterdamfördragets ikraftträdande blev det möjligt att inom ramen för det ge- menskapsrättsliga samarbetet enligt avdelning IV i EG-fördraget anta rättsakter om privat- rättsligt samarbete. I ett särskilt protokoll undantas från samarbetet i avdelning IV i EG-fördraget. Enligt protokollet om och ställning deltar inte heller dessa länder i beslut under avdelning IV i EG-fördraget. och har dock möjlighet att delta genom att anmäla att de särskilt önskar delta i ett föreslaget beslut eller i efterhand acceptera beslutet. 6Se KOM (2009) 154 slutlig s. 13 (artikel 1.2). 7Rådets förordning (EG) nr 2201/2003 av om domstols behörighet och om erkännande och verkställighet av domar i äktenskapsmål och mål om föräldraansvar samt om upphävande av förordning (EG) nr 1347/2000, EUT L 338, 23.12.2003, s. 1. Arvsförordningens tillämpningsområde och vissa begrepp ningen av arvsförordningen är att betrakta som medlemsstater. Vid bedömningen av om de ifrågavarande länderna, vid tillämpning av arvsförordningen, ska vara att betrakta som medlemsstater eller tredjestater bör emellertid också beaktas liknande skrivningar beträffande de aktuella ländernas deltagande i andra unionsakter. När I-förordningen8 trädde i kraft ersatte den Brysselkon- ventionen9 i förhållande till samtliga medlemsstater inom EU utom (och deltog i antagandet av I-förordningen). Detta innebar att Brysselkonventionen, och inte I-förordningen, reglerade förhållandet till . I likhet med arvsförordningen innehåller inte I-förordningen någon definition av medlemsstat. I ingressen till I-förord- ningen anges att inte deltar i antagandet av förordningen som varken är bindande för eller tillämplig på (se punkten 21). ingicks ett avtal mellan Europeiska gemen- skapen och innebärande att I-förordningen ska vara tillämplig mellan gemenskapen och Danmark.10 Det finns än så länge inte något avtal om att arvsförordningen ska vara tillämplig i förhållande till . och har inte förklarat att de önskar delta i antagandet av för- ordningen. Det sagda talar för att , och vid tillämpningen av arvsförordningen inte är att betrakta som medlemsstater. Detta innebär bland annat att bestämmelserna om erkännande och verkställighet i arvsförordningen inte är till- lämpliga i förhållande till dessa länder. Vidare kan inte ett euro- peiskt arvsintyg antas ha de föreskrivna rättsverkningarna i , och som det ska ha i de medlemsstater som är bundna av arvsförordningen. (Se artikel 69 där det anges att arvs- intyget ska ha särskilda rättsverkningar i alla medlemsstater.) När det gäller frågan om erkännande och verkställighet måste också beaktas att det som avses åstadkommas genom förordningen är ömsesidigt erkän- nande av medlemsstaternas domar på arvsområdet (se arvsförord- ningens ingress, punkten 59). Vid angivna förhållanden kan inte rimligen domar från , och betraktas som domar från medlemsstater och omfattas av förordningens kapitel IV. 8 Rådets förordning (EG) nr 44/2001 av om domstols behörighet och om erkännande och verkställighet av domar på privaträttens område, EGT L 12, s. 1. 9Konventionen om domstols behörighet och verkställighet av domar på privaträttens område, vilken ingicks i , EGT 1997 C 15/30. 10EUT L 299, 16.11.2005 s. 61 (2005/790/EG). Arvsförordningens tillämpningsområde och vissa begrepp Universellt tillämpliga bestämmelser om tillämplig lag Arvsförordningens bestämmelser om behörighet är av naturliga skäl avsedda att tillämpas av domstolarna i medlemsstater (se artikel 4–19). I enlighet med vad som anförts ovan innebär detta att , och inte kan grunda behörighet i arvsfrågor på arvsförordningen och att dessa länder vid tillämpning av arvsförordningens bestämmelse om subsidiär behörighet (artikel 10) är att betrakta som tredjestater. När det gäller frågan om vilken lag som ska tillämpas på arvet följer av artikel 20 att den lag som arvsförordningens lagvalsregler pekar ut ska tillämpas oavsett om det är en medlemsstats lag eller inte; lagvalsreglerna i arvsförordningen har universell tillämpning. Hade den avlidne vid sin död hemvist i en tredjestat är det alltså lagen i den tredjestaten som ska tillämpas på arvet (artikel 21.1). På motsvarande sätt är möjligheten för en person att genom lagval förordna om att lagen i medborgarskapslandet ska tillämpas på arvet inte begränsad till de fall personen var medborgare i en med- lemsstat; också lagvalsförordnanden till förmån för lagen i en tredjestat ska alltså respekteras (artikel 22). Vid tillämpningen av förordningen får frågan om den på arvet tillämpliga lagen är lagen i en medlemsstat eller lagen i en tredjestat bara betydelse för återför- visning (artikel 34) och särskilda regler om utseende av och be- fogenheter för boutredningsmän i vissa situationer (artikel 29). Annars är avsikten att den på arvet tillämpliga lagen ska få samma genomslag och tillämpning oavsett om det är lagen i en medlems- stat eller lagen i en tredjestat. Mot bakgrund av att något annat inte uttryckligen sägs i arvs- förordningen är det min uppfattning att , och också vid tillämpning av förordningens bestämmelser om tillämplig lag är att betrakta som tredjestater. Ska t.ex. engelsk rätt tillämpas på grund av att den avlidne vid sin död hade hemvist i är det alltså fråga om tillämpning av lagen i en tredjestat. Arvsförordningens tillämpningsområde och vissa begrepp Arvsförordningen trädde i kraft och ska i sak börja tillämpas . Förordningen är tillämplig på arv efter personer som avlidit på eller efter . Möjligheten att genom lagvalsför- ordnande välja att medborgarskapslandets lag ska tillämpas på arvet är en nyhet för svenska förhållanden. Det bör därför i detta sam- manhang särskilt framhållas att även lagvalsförordnanden som gjorts före kan vara giltiga om personen avlidit på eller efter . Lagvalsförordnanden som gjorts före ska nämligen enligt artikel 83.2 anses giltiga om de uppfyller antingen arvsförordningens villkor härom eller villkoren enligt den internationella privaträtt som var gällande när förordnandet gjordes. I arvsförordningens övergångsbestämmelser finns också regler om förordnanden om kvarlåtenskap som gjorts före . Mina överväganden beträffande ikraftträdande och över- gångsbestämmelser finns i avsnitt 14.2. I artikel 3 i arvsförordningen definieras en rad begrepp. Med arv avses arv efter avliden och begreppet omfattar alla former av överföring av tillgångar, rättigheter och skyldigheter efter dödsfall, oavsett om det rör sig om ett testamentariskt förord- nande om kvarlåtenskap eller om arv enligt den legala arvsord- ningen. Arvsavtal definieras som ett avtal, inbegripet inbördes testa- menten, som med eller utan motprestation beviljar, ändrar eller återkallar rätt till framtida kvarlåtenskap för en eller flera parter i avtalet. Gemensamt testamente är ett testamente som upprättas av två eller flera personer i en enda handling. Med förordnande av kvarlåtenskap avses testamente, gemensamt testamente eller ett arvsavtal. Den medlemsstat där domen har meddelats, där förlikningen inför domstolen har godkänts eller ingåtts, där den officiella handlingen har fastställts eller där det europeiska arvsintyget har utfärdats benämns i förordningen ursprungsmedlemsstat. Arvsförordningens tillämpningsområde och vissa begrepp Verkställande medlemsstat är den medlemsstat där verkställbar- hetsförklaringen eller verkställighet av domen, förlikningen inför domstol eller den officiella handlingen begärs. Med dom avses i förordningen varje arvsrättsligt avgörande som har meddelats av en domstol i en medlemsstat oavsett avgörandets rubricering, såsom domstolstjänstemans beslut i fråga om rätte- gångskostnader. Förlikning inför domstol är en förlikning i en arvsrättslig fråga som har godkänts av en domstol eller ingåtts i en domstol under förfarandet. En officiell handling är en handling i en arvsfråga som har upp- rättats eller registrerats som en officiell handling i en medlemsstat samt vars äkthet avser handlingens underskrift och innehåll, och som har bestyrkts av en offentlig myndighet eller annan för detta bemyndigad myndighet i ursprungsmedlemsstaten. Begreppet domstol har i arvsförordningen fått en långt vidare definition än den gängse. Med domstol avses i förordningen alla rättsliga myndigheter och alla andra myndigheter och rättstillämpare som har behörighet i arvsfrågor och som utövar rättsliga funktioner eller agerar genom delegering från en rättslig myndighet eller agerar under kontroll av en rättslig myndighet. Beträffande andra myndigheter och rättstillämpare än rättsliga myndigheter föreskrivs att de omfattas av förordningens domstols- begrepp under förutsättning att de garanterar opartiskhet och samtliga parters rätt att bli hörda samt att deras beslut enligt lagen i den medlemsstat där de är verksamma a) kan bli föremål för över- klagande eller förnyad prövning vid en rättslig myndighet och b) har liknande giltighet och verkan som ett beslut av en rättslig myndighet i samma fråga.11 11 Medlemsstaterna ska underrätta kommissionen om vilka andra myndigheter och rätts- tillämpare som avses och kommissionen ska upprätta en förteckning över sådana andra myn- digheter och rättstillämpare (artikel 3.2 och artikel 79). Arvsförordningens tillämpningsområde och vissa begrepp Som framgått ovan är arvsförordningens domstolsbegrepp långt vidare än det gängse. Inom medlemsstaterna finns olika system för handläggning av arvsrättsliga frågor. Genom en vidare definition av domstolsbegreppet ges arvsförordningen ett större genomslag eftersom också andra rättstillämpare än domstolar i ordets egentliga mening är underkastade förordningens behörighetsregler. Sålunda omfattas inte endast rättsliga myndigheter i form av domstolar utan också samtliga andra myndigheter och rättstillämpare som har behörighet i arvsfrågor och som utövar rättsliga funktioner eller agerar genom delegering från en rättslig myndighet eller agerar under kontroll av en rättslig myndighet. För att myndigheter eller andra rättstillämpare ska vara att betrakta som domstol enligt arvs- förordningen uppställs till en början krav på opartiskhet och samt- liga parters rätt att bli hörda. Vidare fordras att de beslut som fattas av den aktuella myndigheten eller rättstillämparen, enligt lagen i den medlemsstat där de är verksamma, kan bli föremål för över- klagande eller förnyad prövning vid en rättslig myndighet och har liknande giltighet och verkan som ett beslut av en rättslig myndig- het i samma fråga (artikel 3.2). I utredningens uppdrag ingår att bedöma vilka myndigheter och rättstillämpare i som bör omfattas av arvsförordningens domstolsbegrepp. Att rättsliga myndigheter i såsom de allmänna domstolarna (tingsrätter, hovrätter och ) samt de allmänna förvaltningsdomstolarna (förvaltningsrätter, kam- marrätter och ) omfattas av dom- stolsbegreppet står till en början klart.12 När det gäller andra myndigheter och rättstillämpare som utövar rättsliga funktioner i vissa arvsfrågor måste frågan om de omfattas av förordningens domstolsbegrepp besvaras utifrån de i arvsförordningen uppställda kriterierna. För att omfattas av förord- ningens domstolsbegrepp fordras som nämnts dels att kravet på opartiskhet och samtliga parters rätt att bli hörda upprätthålls, dels att beslut från myndigheten eller rättstillämparen kan överklagas eller bli föremål för förnyad prövning vid en rättslig myndighet och har liknande giltighet och verkan som ett beslut av en rättslig myndighet i samma fråga. 12 Även hyres- och arrendenämnderna, Arbetsdomstolen, , Patentbe- svärsrätten och Försvarsunderrättelsedomstolen omfattas givetvis också av domstolsbe- greppet men dessa domstolar fattar inte beslut i arvsrättsliga frågor. Arvsförordningens tillämpningsområde och vissa begrepp Sammanfattningsvis anser jag att och en skiftesman som inte är delägare i dödsboet ska anses vara domstol i arvsför- ordningens mening. Det sagda gäller även för boutredningsman och testamentsexekutor när dessa är sådana skiftesmän. När det gäller frågan om vilka svenska myndigheter som är att betrakta som domstolar i arvsförordningens mening är det framför allt som kommer i blickpunkten. Verket handlägger bouppteckningar och genom hanteringen av bouppteckningar är en myndighet som utövar rättsliga funktioner i vissa arvsfrågor. registreringsbeslut kan också överklagas. bör alltså enligt min mening omfattas av arvsför- ordningens domstolsbegrepp. En skiftesman har behörighet i arvsfrågor och utövar rättsliga funktioner efter förordnande av domstol. I skiftesmannafunk- tionen ingår att vara opartisk. Även om det inte uttryckligen anges i lag får det anses att skiftesmannen har skyldighet att inhämta parternas uppfattning i frågor där det föreligger meningsskilj- aktigheter. Det sagda får anses ligga i kravet på att skiftesmannen enligt 23 kap. 5 § jämfört med 17 kap. 6 § andra stycket ska pröva tvistiga frågor. För att kunna göra det måste skiftesmannen ta reda på av parterna vad som är tvistigt. I det praktiska rättslivet går det också till på det sättet. Det uppställs i lagen inte några särskilda krav på en skiftesmans kvalifikationer. I huvudsak torde dock samma principer som vid utseende av boutredningsman gälla. Det innebär att valet av skiftesman bör träffas så att uppdraget kan förväntas bli utfört med den insikt som boets beskaffenhet kräver, varvid särskilt avseende ska fästas vid förslag från delägarna (19 kap. 3 § ). I praktiken är det alltid en oberoende person som förordnas till skiftesman. Det finns emellertid inget formellt hinder i lag mot att en dödsbodelägare förordnas. En skiftesman som också är dödsbodelägare kan inte anses opartisk i den mening som krävs enligt arvsförordningen och Arvsförordningens tillämpningsområde och vissa begrepp sålunda inte heller omfattas av förordningens domstolsbegrepp. Jag anser emellertid att det knappast finns ett behov av att kunna förordna en delägare i boet till skiftesman. En skiftesman utses ju därför att delägarna inte har kunnat komma överens om fördel- ningen av kvarlåtenskapen. Det kan då knappast vara lämpligt att utse en av dem till skiftesman. Jag kommer därför i kapitel 13 att föreslå att möjligheten att förordna delägare till skiftesman tas bort. Skiftesmannens tvångsskifte kan klandras och blir då föremål för domstolsprövning. Om det inte klandras har det enligt 23 kap. 5 § jämfört med 17 kap. 8 § samma verkan som ett beslut av en rättslig myndighet. Av det ovan anförda följer att det finns förutsättningar för att bedöma att en skiftesman i det svenska rättssystemet, under förut- sättning att denne inte också är dödsbodelägare, uppfyller de krav som ställs i arvsförordningen för att kunna omfattas av förord- ningens domstolsbegrepp. En boutredningsman och en testamentsexekutor kan utses bland kretsen av dödsbodelägare. En boutredningsman eller testaments- exekutor som också är dödsbodelägare uppfyller inte arvsförord- ningens krav på opartiskhet och kan redan av det skälet inte om- fattas av förordningens domstolsbegrepp. Inte heller en utomstå- ende boutredningsman eller testamentsexekutor torde omfattas av domstolsbegreppet eftersom deras beslut inte kan överklagas eller bli föremål för förnyad prövning vid en rättslig myndighet. En boutredningsman är dock utan särskilt förordnande även skiftesman (se 23 kap. 5 § första stycket jämfört med 17 kap. 1 § andra stycket ). Det gäller dock inte om någon annan redan förordnats till skiftesman eller om boutred- ningsmannen är delägare i dödsboet. En boutredningsman som är skiftesman bör därför i sin egenskap av skiftesman också kunna anses omfattas av begreppet domstol i arvsförordningen. Såvida någon annan inte redan har förordnats som skiftesman är också en testamentsexekutor utan särskilt förordnande skiftesman. Liksom beträffande boutredningsman gäller det inte om testaments- exekutorn är dödsbodelägare. En sådan testamentsexekutor är inte skiftesman (23 kap. 5 § andra stycket ). Arvsförordningens tillämpningsområde och vissa begrepp exekutor har inte utsetts av domstol. Testamentsexekutorn utövar dock rättsliga funktioner som har lagts fast i lag. En testaments- exekutor som är skiftesman torde uppfylla arvsförordningens förutsättningar för att omfattas av begreppet domstol. Som närmare redogörs för i kapitel 13 förslår jag att en bout- redningsman som inte är delägare i boet i rättens förordnande ska betecknas som särskild boutredningsman. Enligt artikel avses med dom varje arvsrättsligt avgörande som har meddelats av en domstol i en medlemsstat oavsett dess rubricering, såsom domstolstjänstemans beslut i fråga om rätte- gångskostnader. Det får anses innebära att bland annat ett tvångs- skifte som förrättats av en skiftesman som inte är delägare i döds- boet är att betrakta som en dom i arvsförordningens mening. Det gäller även tvångsskiften av boutredningsman eller testaments- exekutor i deras egenskap av sådan skiftesman. beslut om att registrera eller avslå registrering av en bouppteckning är ett annat exempel på ett arvsrättsligt avgörande av nu berört slag. I den svenska språkversionen av arvsförordningen förekommer begreppet hemvist i flera olika sammanhang. Frågan är vilken innebörd som ska ges åt det begreppet. I de engelska och franska språkversionerna används i stället begreppet habitual och résidence habituelle. I några andra internationella instrument (t.ex. I-förordningen) har habitual översatts till vanlig vistelseort och domicile till hemvist. I underhållsförordningen översätts dock habitual med hemvist och domicile med domicil. Samma sak gäller II-förordningen. Inom den internationella privaträtten finns inget enhetligt hem- vistbegrepp. Innebörden av begreppet hemvist kan skilja sig åt från land till land. Det är inte heller givet att hemvistbegreppet har samma innebörd inom all internationell privaträtt på familjerättens område. Ytterst är det som tolkar . I arvsförordningen används såväl begreppet hemvist som begreppet domicil. Arvsförordningens tillämpningsområde och vissa begrepp Det allmänna anknytningskriteriet för fastställande av såväl behörig domstol som tillämplig lag är enligt arvsförordningen den avlidnes hemvist vid sin död (se artiklarna 4 och 21). I de allra flesta fall är hemvistfrågan enkel att avgöra. Den avlidne anses i normal- fallet ha hemvist där han eller hon hade sin senaste bosättning. I arvsförordningens ingress ges viss vägledning för fastställande av hemvist. Enligt arvsförordningens ingress (punkten 23) fastställs den avlidnes hemvist utifrån en helhetsbedömning av samtliga relevanta omständigheter rörande den avlidnes liv dels under de år som föregick dödsfallet, dels för dödsfallet. Härvid ska särskilt beaktas hur varaktig och regelbunden den avlidnes vistelse i den berörda staten varit, förhållandena vid vistelsen samt skälen till denna. Att fastställa den avlidnes hemvist kan i en del fall visa sig vara komplicerat. I arvsförordningens ingress (punkten 24) ges en viss vägledning för bestämmande av den avlidnes hemvist i ett par sådana komplicerade fall. Ett sådant fall kan uppkomma om den avlidne av ekonomiska eller yrkesmässiga skäl bott utomlands (ibland ) men bibehållit en nära och stabil koppling till sin ursprungsstat. I det fallet kan den avlidne alltjämt anses ha haft hemvist i sin ursprungsstat, där den avlidnes familj hade sina huvudsakliga intressen och den avlidne hade sitt sociala liv. Ett annat komplicerat fall kan föreligga när den avlidne bott i flera stater eller rest från stat till stat utan att ha något mer perma- nent boende i någon av dessa. I ett sådant fall kan vid fastställande av hemvist omständigheter som den avlidnes medborgarskap eller, i förekommande fall, den plats där den avlidne hade samtliga viktiga tillgångar särskilt beaktas. Hemvistbegreppet i arvsförordningen torde i allt väsentligt bygga på rent faktiska förhållanden. Ingressuttalandena synes inne- bära att arvsförordningens hemvistbegrepp är avsett att få en autonom EU-rättslig innebörd. Utgångspunkten för bedömningen av hemvist är objektiva förhållanden såsom den faktiska bosätt- ningens varaktighet men också subjektiva omständigheter såsom personens avsikt med vistelsen ska beaktas vid fastställande av hemvist enligt förordningen. I normalfallet torde som nämnts be- stämmandet av hemvisten inte föranleda några större bekymmer utan motsvaras av personens faktiska bosättning. I vissa artiklar i arvsförordningen hänvisas till domicil som anknytningskriterium (artiklarna 27, 44, 45, 50 och 57). Arvsför- ordningen innehåller ingen närmare anvisning om vad som avses med domicil. När det gäller lokala domstolars behörighet för Arvsförordningens tillämpningsområde och vissa begrepp ansökningar om verkställbarhetsförklaringar anges att den lokala behörigheten ska bestämmas utifrån domicilet för den part mot vilken verkställighet begärs eller utifrån den plats där verkställighet ska ske (artikel 45.2).13 För att i samband med förfarandet enligt artiklarna 45–58 fastställa huruvida en part har domicil i den verk- ställande medlemsstaten, ska domstolen vid vilken talan väckts tillämpa den medlemsstatens interna lag, dvs. lex fori (artikel 44). Om talan om verkställbarhetsförklaring väcks vid en svensk dom- stol, ska frågan huruvida en part har domicil här avgöras enligt svensk rätt. Motsvarande bestämmelser i underhållsförordningen och I-förordningen anger att den lokala behörigheten ska bestäm- mas av motpartens hemvist eller efter den plats där verkställighet ska ske (se artikel 27.2 respektive artikel 39.2). Vid tillämpning av artikel 44 i arvsförordningen och de bestäm- melser som det hänvisas till i den artikeln får begreppet domicil antas ha samma innebörd som det svenska hemvistbegreppet.