sou · H2B349 · 2014-06-27 00:00:00 — Att tidigt upptäcka barns utsatthet för våld är centralt och alla har ett ansvar.13 De vuxna som möter barn i sin yrkesroll måste ha kunskap om barn som lever med våld för att kunna tyda barnets signaler på att allt inte står rätt till. Ett utåtagerande och argt barn, eller ett barn med självskadebeteende, kan vara ett slaget barn. har antalet anmälningar till och polisen avseende små barn ökat kraftigt, vilket är bra och synliggör problemets omfattning.14 Mörkertalen är dock fortsatt stora och det finns brister i rutiner inom förskola, skola, hälso- och sjuk- vården, och polisen. Trots orosanmälan är det många barn som inte utreds av socialnämnden. Ett särskilt problem är att flera kommuner i stor omfattning hänvisar barn till serviceinsatser utan utredning och biståndsbeslut.15 Även om en anmälan och utredning sker av socialnämnden, så leder det inte alltid till kon- kreta insatser som hjälper barn på längre sikt.16 En uppföljning saknas och barn lämnas i sticket. Övervägande delen av förundersökningar gällande brott mot barn i nära relationer läggs ner. Dessa brister är väl dokumenterade och i avsnitt 4.2–4.8 följer en sammanfattning utifrån nationella samord- narens erfarenheter. Sammanfattningen är inte uttömmande, utan ett urval. En viktig utgångspunkt är att behoven för barn skiftar utifrån ålder. Det är stor skillnad på ett litet barns behov och en tonårings. 12Citaten är hämtade från , K. (1997), Att växa upp i våldets närhet, Ungdomars berättelser om våld i hemmet, s. 173 och s. 175. 13Enligt 14 kap. 1 c § socialtjänstlagen (2001:453) bör var och en som får kännedom om eller misstänker att ett barn far illa anmäla detta till socialnämnden. 14Brå (2011), Den polisanmälda barnmisshandeln. I har antalet orosanmälningar ökat markant , se (2014), Socialtjänstinspektörernas årsrapport , s. 15 f. 15Inspektionen för vård och omsorg (2014), Våldsutsatta kvinnor och barn som bevittnat våld, s. 4. 16Östberg, F. (2010), Bedömningar och beslut. Från anmälan till insats i den sociala barnavården. Lyssna på barnen och vidta åtgärder 4.1.2Vissa grundläggande problem i samhällets hantering av barn som lever med våld Det finns ett antal grundläggande problem i samhällets nuvarande hantering av barn som lever med våld som inte har varit möjliga för nationella samordnaren att fördjupa sig i. Nationella samordnaren ser det dock som angeläget att påtala vissa av dem. Barn som utsatts för brott i en nära relation hamnar ofta i en mycket svår situation när händelsen anmäls till polis eller social- tjänst. För barnen kan mötet med socialtjänst och rättsväsende vara traumatiskt, men också innebära en lättnad när hemligheter som få känt till kommer fram. För små barn är det mer komplicerat då de har svårt att förstå vad som händer när polis eller socialtjänst griper in. Därför ställs det stora krav på de professionella som arbetar med barn som är utsatta för våld eller övergrepp. På många sätt har ett väl utbyggt skyddsnät för barn och unga som riskerar att fara illa. har nationella samordnaren sett många exempel på hur samhället inte når fram till våldsutsatta barn och ger dem stöd och hjälp. Bristerna spänner över ett stort antal områden och är uppmärksammade i både forskning och utvärderingar. På flera av dessa områden lämnas i detta betänkande konkreta förslag om hur arbetet kan utvecklas. finns det stora behov i andra delar av barnskyddsområdet. Det handlar om hur olika delverksamheter fungerar i termer av ett sammanhållet system för att skydda och stödja barn på lång sikt. Det gäller till exempel hur gränssnitten mellan socialtjänst respektive polis fungerar, hur insatser kring vuxna bedrivs i relation till insatser för barn och hur olika verksamheter samverkar för att tidigt uppmärksamma barn som kan utsättas för våld. Det finns stora skillnader mellan olika delar av landet i vilken utsträckning misstankar om att barn kan vara utsatta för våld eller övergrepp anmäls till socialtjänst eller polis. Det syns till exempel på antalet polisanmälningar i olika kommuner. Antalet anmälningar om misshandel av barn har ökat kraftigt . I vissa kommuner förekommer mycket få polisanmälningar, medan i andra jämförbara kommuner görs betydligt fler anmälningar. Lyssna på barnen och vidta åtgärder naderna kan inte antas bero på slumpvisa variationer då de i flera fall är stabila över tiden. Enligt nationella samordnarens bedömning kan de inte heller förklaras av skilda strukturella förutsättningar. Mycket talar i stället för att skillnaderna beror på olika tolkningar av anmälningsplikten såväl mellan kommuner som mellan verksam- heter i samma kommun. En genomförd tillsyn från Inspektionen för vård och omsorg bekräftar denna bild.17 Mycket tyder också på att dessa skillnader finns avseende brottsutsatta barn som utreds av . En utvärdering av försöksverksamheten med barnahus i sex kommuner visar exempel- vis att det råder stora skillnader mellan kommunerna och några jämförelsekommuner på flera punkter:18 Mönstret kring vem som anmält barnet varierade. Skolan dominerade som anmälare i nästan alla kommuner, i några kommuner kom dock flest anmälningar från ena föräldern eller polisen. I hälften av utredningarna var familjerna redan kända av . Bland kommunerna varierade det dock mellan 33–. I var tredje utredning fanns konstaterat tidigare våld i familjen och i var fjärde misstankar men ej konstaterat våld i familjen. Sammanräknat innebär det att drygt hälften av utredningarna handlade om tidigare misstänkt eller konstaterat våld. Variationen mellan kommunerna var dock stor, med som och som mest av utredningarna. Enligt nationella samordnaren tyder mycket på att brottsmiss- tankar mot barn hanteras mycket olika över landet. har det byggts ut s.k. barnahus på många platser i landet. finns det barnahusliknande verksamheter i cirka 15 av 21 län i landet.19 I några län finns det flera barnahus etablerade. De studier som gjorts av barnahusverksamheterna pekar mot att de 17Inspektionen för vård och omsorg (2014), Våldsutsatta kvinnor och barn som bevittnat våld. Slutrapport från en nationell tillsyn 2012-2013. 18Friis, E. (2008), Sociala utredningar om brottsutsatta barn. Målgrupp, handläggning och insatser. Delrapport 3 i utvärderingen av nationell försöksverksamhet med barnhus 2006–2007. 19Justitieutskottets betänkande 2013/14:JuU18. Lyssna på barnen och vidta åtgärder inneburit ett stort framsteg vad gäller samhällets insatser för barn som utsatts för vålds- eller sexualbrott. Genom barnahusen slipper barn åka runt och berätta om det inträffade för olika myndighets- företrädare, polisförhöret sker i en barnvänlig miljö och samord- ningen mellan olika verksamheter har ökat.20 Enligt har barnahusen också alltmer utvecklats mot att bli regionala kunskapscenter kring barns våldsutsatthet på flera platser i landet.21 tydliggör barnahusen de delvis konkurrerande intressen som finns inbyggda i samhällets hantering av brottsutsatta barn. I barnahusen möts å ena sidan rättsväsendet som vill säkra bevis med mera för en effektiv brottsutredning så att gärningsmannen kan ställas till ansvar för sina brottsliga gärningar och å andra sidan och hälso- sjukvården som ska hjälpa och stödja barnet. På ett sätt kan man säga att de båda processerna blickar åt olika håll, rättsväsendet blickar bakåt medan och hälso- och sjukvården blickar framåt. En del tyder på att barnahusarbetet har inneburit att rätts- väsendets behov har kommit att dominera, på bekostnad av social- tjänstens hjälpande och stödjande uppdrag.22 Det tar sig bland annat uttryck genom att ibland avvaktar med att sätta in insatser för att inte, som man uttrycker det, störa brottsutred- ningen. Många som arbetar i barnahusen har till nationella sam- ordnaren uttryckt oro över denna utveckling. Oron finns även hos poliser och åklagare. har också lyft fram att det finns en risk att den rättsliga processen påverkar utredning.23 Hälso- och sjukvårdens ansvar Mycket pekar mot att det finns stora skillnader i vilken utsträckning hälso- och sjukvården erbjuder insatser för barn som utsatts för våld och övergrepp. Det visar sig bland annat genom att det på många platser har varit svårt att involvera barn- och 20Rejmer, A. & , K. (2008), Det blir nog bättre för barnen; m.fl. (2008) Barnahus – försöksverksamhet med samverkan under ett tak vid misstanke om brott mot barn. 21Socialstyrelsen (2012), Kunskap om våld mot barn – behov av nationell samordning. 22Jonsson, S. (2011). Rätt, makt och institutionell förändring. En kritisk analys av myndigheters samverkan i Barnahus. 23Barnombudsmannen (2012), Signaler. Lyssna på barnen och vidta åtgärder ungdomspsykiatrin samt barnmedicin i arbetet i barnahusen.24 Många pekar på att hälso- och sjukvårdens ansvar att erbjuda insatser för våldsutsatta barn är oklar. En konsekvens av detta är att på flera håll i landet i allt större utsträckning har byggt upp egen kompetens på området genom psykologer och psykoterapeuter. Enligt nationella samordnaren bör det tydliggöras vilket ansvar hälso- och sjukvården har i arbetet med våldsutsatta barn. Det finns många kunskapsluckor inom området våldsutsatta barn och hur arbetet bedrivs, inte minst inom och hälso- och sjukvården. Det finns stor osäkerhet kring hur många barn som anmäls till på grund av misstankar om våld och övergrepp. Osäkerheten gäller inte bara orosanmälningar angående våld mot barn utan även mer generellt anmälningar till social- tjänsten om barn som far illa. Det gör det svårt att få en samlad bild kring hur anmälningarna tas emot och bedöms (s.k. förhands- bedömning), hur utredningarna bedrivs, i vilken utsträckning barnen ges insatser och vilken effekt insatserna har.25 En mer övergripande fråga på barnskyddsområdet handlar om olika verksamheters förmåga att klara av att ta emot allt fler anmälningar om barn som misstänks vara utsatta för våld och övergrepp. Både rättsväsendet och har fått ett kapacitetsproblem i takt med att allt fler verksamheter utvecklar sin förmåga att identifiera barn som kan fara illa. Inom blir allt färre barn som anmäls utredda och det är färre som får stödinsatser. Många socialsekreterare vittnar om en orimlig arbets- situation. Vissa forskare menar att det är tveksamt om social- tjänsten i sin nuvarande form klarar av ta emot och utreda ett ökat antal anmälningar.26 Allt fler anmälningar sorteras bort i en förhandsbedömning utan någon utredning. har visat att det finns en stor variation mellan olika socialkontor.27 24Rädda Barnen (2013), Inuti ett barnahus. 25Wiklund, S. (2006), Den kommunala barnavården - om anmälningar, organisation och utfall. 26Svensson, B. (2013), Barn som riskerar att fara illa i sin hemmiljö. Utmaningar i ett förebyggande perspektiv. 27Socialstyrelsen (2012), Anmälningar till om barn och unga – en undersökning om omfattning och regionala skillnader. Lyssna på barnen och vidta åtgärder En stor underliggande fråga är den om organ- isering. Individ- och familjeomsorgen i kommuner har gått till en hög grad av specialisering och nyttan av detta behöver undersökas vidare.28 Renodlad problemspecialisering29 dominerar (222 kommuner) åtföljd av multispecialisering (45 kommuner) medan renodlad specialisering i funktioner nästan inte alls existerar (3 kommuner), och integrerade organisationer finns bara i 20 kommuner. Det finns en tydlig koppling mellan organisationstyp och möjligheten att etablera betydelsefulla rela- tioner till klienter. Den integrerade organisationen tycks sätta få hinder för relationsskapande.30 Det behövs nya perspektiv på hur samhället på bästa sätt kan ge stöd och hjälp inte minst till barn och familjer med mångfacetterad problematik. 4.1.3Inrätta ett nationellt kunskapscenter om våld och övergrepp mot barn Förslag: uppdras att inrätta ett nationellt kunskapscenter om våld och övergrepp mot barn. Kunskaps- centret ska ansvara för den nationella samordningen av kunskap på området. Arbetet ska inriktas mot kunskapsbehoven kring barnahusens målgrupp. I flera sammanhang har det lyfts fram behovet av ett nationellt samlat ansvar för kunskapsutvecklingen kring våld och övergrepp mot barn.31 Några angelägna områden som nationella samordnaren identifierat är utveckling av metoder för att bemöta våldsutsatta barn, spridning av befintlig kunskap, kompetensutveckling av professionella och utveckling av effektiva samverkansformer mellan olika verksamheter. 28Lundgren, M., , B., , S. & Perlinski, M., (2009), Från integrering till specialisering – om organisering av individ- och familjeomsorg 1988–2008. 29Med problemspecialisering menas här att det är den enskilde socialarbetaren som tilldelas specialiserade arbetsuppgifter rörande en viss problematik och klientkategori. Att bli kunnig på en begränsad problematik ses i den specialiserade organisationen som organisations- formens största förtjänst. 30Perlinski, M. (2010), Skilda världar – specialisering eller integration i individ- och familjeomsorg. 31Se till exempel (2004), Utformning av ett nationellt riskbarncentrum. Lyssna på barnen och vidta åtgärder har tidigare utrett frågan om ett nationellt kunskapscenter för våld mot barn.32 Utredningen visar att många verksamheter som arbetar med våldsutsatta barn ser ett behov av ökad nationell samordning av kunskapsspridningen. De utveck- lingsområden som pekar ut handlar bland annat om tillämpningen av anmälningsplikten, kunskap om effektiva meto- der, barns möjligheter att komma till tals och förbättrad upp- följning av insatser. Utredningen har också undersökt kunskaps- behoven inom , hälso- och sjukvården, elevhälsan, vid barnahusen och inom rättsväsendet med flera Det visar att behoven varierar, men att det sammantaget fortfarande finns behov av ytterligare kunskap. Behoven gäller alla delar av våld mot barn, från förebyggande insatser till akuta insatser och långsiktigt stöd. De identifierade kunskapsbehoven handlar i flera fall om forskning och utveckling för att ta fram evidensbaserade metoder för bedömning och behandling, något som flera forskare anser saknas. I de delarna bedömer att kunskapsbehoven inte kan tillgodoses utan en period av omfattande satsningar på fleråriga forsknings- projekt och systematiska kunskapsöversikter. Många efterlyser också fler och tydligare rekommendationer på området för att kunskap ska komma till användning. Enligt bör ett tänkt för våld mot barn inte omfatta alla typer av våld, kränkningar och försum- melse som barn kan utsättas för. Det skulle göra centrumet ansvarsområde för stort och leda till överlappningar med andra satsningar. föreslår därför att centrumet ska få ett samlat ansvar som utgår från barnahusens rekommenderade målgrupp. anser inte den nationella samordningen enbart bör begränsas till det arbete som bedrivs vid och i anslutning till barnahusen. Insatser bör också göras för att bygga upp kunskaper om hur våld tidigt kan förebyggas och hur långsiktiga stödjande insatser kan organiseras. De barn som finns i målgruppen behöver ofta stöd , något som kräver en annan form av samverkan än den som sker vid barnahus, bland annat mellan barn- och ungdomspsykiatri och skola och förskola. Nationella samordnaren instämmer i förslag till arbetsuppgifter för det nationella kunskapscentret: 32 (2012), Kunskap om våld mot barn–behov av nationell samordning. Lyssna på barnen och vidta åtgärder Att samla och sprida aktuell och relevant kunskap till alla berörda verksamheter och professioner som ger stöd för ett arbete som är baserat på vetenskaplig grund och beprövad erfarenhet. Att bidra till förvaltning och utveckling av den struktur för samverkan och kunskapsspridning som är under uppbyggnad genom barnahus. Att även i övrigt bidra till väl fungerande former för kunskapsspridning. Att bidra till utvecklingen inom området genom praktiknära forskning och studier. Att initiera annan forskning inom området, centrumet bör dock inte själv genomföra sådana forskningsuppgifter. Att upprätta och koordinera nätverk bland forskare, huvudmän, praktiker och idéburna organisationer inom området och ansvara för dialog inom och mellan dessa nätverk. Enligt nationella samordnaren är analys än mer relevant. Utvecklingen , med en fortsatt utbyggnad av barnahusen, gör att det finns ännu starkare skäl att samordna kunskapsuppbyggnaden inom området. Nationella samordnaren föreslår därför att får i uppdrag att bygga upp en funktion i enlighet med myndighetens eget förslag. Den nya funk- tionen ska regleras genom en ändring i instruktion. 4.2Barn i förskola och skola 4.2.1Samordnarens iakttagelser i korthet Förskolan är den samhällsinstitution som sannolikt har bäst möj- lighet att tidigt identifiera många av de barn som riskerar att fara illa på grund av våld i nära relationer. Förskolan når en mycket stor del av alla barn. av alla 1–5 åringar är inskrivna i förskolan. I åldersgruppen 3–går av barnen i förskola. Förskolan följer barns utveckling löpande och märker i regel oroande förändringar i barns utveckling. Skolplikten innebär att även skolan33 har en särskild möjlighet att identifiera barn som lever med våld. För en del barn är 33 Med skolan avses , grundsärskolan, specialskolan och sameskolan. Lyssna på barnen och vidta åtgärder läraren/den enda utomstående vuxna som barnet regel- bundet träffar i sin vardag. Forskning visar att skolan i det långa loppet också är en av de viktigaste skyddsfaktorerna för särskilt utsatta barn.34 erbjuds inte barn tillräcklig information av förskola och skola om våld i nära relationer. Skolan har inget särskilt ansvar att utbilda om våld i nära relationer. Barn har ett stort behov av åldersanpassad information. Det saknas kunskap om våld och övergrepp i nära relationer, vart barn kan vända sig för att få hjälp, vilka rättigheter ett barn har osv. Enligt den nationella strategin för att stärka barnets rättigheter i ska barn få kunskap om sina rättigheter och vad de innebär i praktiken och relevanta yrkes- grupper ska ha kunskap om barnets rättigheter och omsätta denna kunskap i berörda verksamheter.35 Under utredningen har nationella samordnaren fått erfara att personal inom förskola och skola ofta tvekar att göra en anmälan enligt 14 kap. 1 § socialtjänstlagen eller fråga barnet. vill inte blanda sig i och riskera att förstöra eller försämra den viktiga relationen till föräldrarna. En del lärare och förskollärare har dåliga erfarenheter av när anmälan gjorts och är av uppfattningen att det blir värre om en anmälan görs alternativt att det inte leder till någon åtgärd av . Det finns dålig kunskap om hur arbetar och återkoppling till den som gör en orosanmälan tillämpas sällan. Därtill kan det vara problematiskt att samtala med barnet. Enligt nationella samordnaren borde förskolans möjligheter i mycket större utsträckning tas tillvara för att arbeta förbyggande mot våld mot små barn. Det gäller såväl i den löpande verk- samheten som att vid inskolningssamtalet inkludera ett våldsföre- byggande perspektiv, som föreslås i avsnitt 4.2.3. 34Socialstyrelsen (2010), Social rapport . 35Riksdagen godkände den strategi för att stärka barnets rättigheter i som regeringen föreslog i prop. 2009/10:232. Lyssna på barnen och vidta åtgärder 4.2.2Prata med barn om våld i nära relationer i skola och förskola Förslag: uppdras att tillhandahålla kompetensutbild- ning om våld i nära relationer till lärare och förskollärare. Bedömning: I skola och förskola bör det samtalas med barn om våld. Elevhälsan bör i hälsobesök och genom skriftliga hälso- formulär ta upp frågan om våld i nära relationer. Barn bör få åldersanpassad information om våld i nära rela- tioner. Kunskap för att kunna samtala Skyldigheten för anställda inom skola och förskola att genast anmäla till socialnämnden om de i sin yrkesverksamhet får känne- dom om eller misstänker att ett barn far illa, innebär att all personal måste ha kunskap om barn som lever med våld. Utöver direkta tecken som blåmärken, kan barn på andra sätt ge signaler om att allt inte står rätt till. Det kan vara barn som ofta kommer för sent till skolan, är dåligt klädda, smutsiga eller är frånvarande i hög utsträckning. För att kunna hjälpa ett barn som berättar måste personal inom skola och förskola även ha kunskap om vilka möjligheter det finns för barn att få stöd och hjälp. Se närmare bedömning i avsnitt 4.2.4 om att bör ha som uppdrag att närmare informera personalen om vad som händer vid en orosanmälan, rutiner och uppföljning. Det finns flera undersökningar som pekar på att förskolan skulle kunna arbeta förebyggande i mycket större utsträckning. En undersökning bland förskolepersonal i visar till exempel att personalen hade en bestående oro för av alla barn. Av dessa barn anmäldes dock bara vart fjärde till socialtjänsten.36 På lärarutbildningarna finns inte några obligatoriska moment som tar upp våld i nära relationer. Kunskap om barn som lever med 36 , B. (2013), Barn som riskerar att fara illa i sin hemmiljö. Utmaningar i ett förebyggande perspektiv. Lyssna på barnen och vidta åtgärder våld behöver därför tillföras personal inom skola och förskola på annat sätt. Förslagsvis genom utbildningsinsatser från kommunen och övriga huvudmän som ansvarar för skola och förskola.37 I utbildar exempelvis samordnarna i barnahuset personalen inom hälso- och sjukvård, polis, förskola och skola om våld mot barn. Pedagoger kan även på eget initiativ söka information och kunskap. För skolungdomar har (Brå) publicerat flera lärarhandledningar för att arbeta förebyggande i skolan och öka jämställdheten38 och har arbetat fram förslag på lektioner som handlar om våld i nära relationer, våld i samkönad parrelation och hedersvåld.39 Det finns också flera andra webb- platser som vänder sig till lärare och elever med information om våld i nära relationer ur olika perspektiv.40 Utöver att identifiera barn som lever med våld och lyssna på dem anser nationella samordnaren att lärare och förskollärare bör prata om våld i nära relationer med barn på ett mer allmänt och övergripande sätt. Kunskap bör därför finnas om hur åldersadekvata samtal kan hållas. Skola och förskola kan ha olika temadagar, upp- märksamma , prata om och vilka rättigheter ett barn har i eller läsa åldersrelevanta böcker som behandlar ämnet41 Dessa frågor kan också löpande tas upp i sex- och samlevnadsundervisningen i skolan. En annan viktig aspekt är att problematisera könsroller med anpassliga flickor och krävande pojkar. Genom en medvetenhet kring sådana genus- normer kan man arbeta långsiktigt förebyggande mot situationer där flickor lär sig att acceptera pojkar och mäns maktmonopol och pojkar lär sig att få sin vilja fram genom våld. Samtal med barn i skola och förskola om våld måste kombineras med samtal och information till föräldrar, se förslag i avsnitt 4.2.3 och bedömning i avsnitt 4.2.4. har ett särskilt ansvar att stödja och svara för nationellt prioriterad fortbildning och annan kompetensutveckling 37Enligt 2 kap. 34 § skollagen (2010:800) ska huvudmannen se till att personalen vid förskole- och skolenheterna ges möjligheter till kompetensutveckling och se till att personalen har nödvändiga insikter i de föreskrifter som gäller för skolväsendet. 38Brå (2007), Var går gränsen? Handledning för temaarbeten om integritet, sexuella trakasserier och sexualbrott. 39www.brottsrummet.se/sv/for-larare 40Se t.ex. , /jamstalldhet/, 41Se t.ex. , P. (2010), Alla barns rätt. En bilderbok om . Lyssna på barnen och vidta åtgärder för personal.42 Med hänvisning till att nationella samordnaren anser att våld i nära relationer är ett stort folkhälsoproblem bör utbild- ningsinsatser vara av nationellt intresse. Nationella samordnaren föreslår därför att ska få i uppdrag att tillhandahålla kompetensutbildning om våld i nära relationer till lärare och för- skollärare. Skolans elevhälsa, som är obligatorisk, har också en möjlighet att upptäcka barn som lever med våld och samtala med barn och ung- domar om våld i nära relationer. Elevhälsan ska enligt 2 kap. 25 § skollagen främst vara förebyggande och hälsofrämjande.