sou · H2B335 · 2014-06-04 00:00:00 — markavvattning: grävning och rörläggning i mark (dikning), för- djupning, utvidgning och rätning av vattendrag (årensning), sänkning och urtappning av sjö (sjösänkning), uppförande av vall i eller invid ett vattenområde (invallning) eller reglering till förekommande av över- svämning (översvämningsskydd), när sådan åtgärd utföres för att avlägsna överskott av vatten i marken eller av annat ytvatten än avloppsvatten eller för att skydda mot vatten och syftet med åtgärden är att varaktigt öka fastighets lämplighet för odling, bebyggelse eller liknande.28 Departementschefen fann dock i likhet med flera remissinstanser att denna detaljerade uppdelning i olika typer av markavvattnings- åtgärder var onödig och 1 kap. 3 § första stycket 4 VL formulerades 1997/98:45 del 2 s. 126. 28Se SOU 1977:27 s. 243 f. och förslaget till 1 kap. 1 § 8 VL. Markavvattning enligt gällande rätt därför på sätt som beskrivits ovan.29 Någon ändring av gällande rätt var inte avsedd.30 I ÄVL användes inte begreppet markavvattning utan torr- läggning av mark genom dikning, vattenavledning eller invallning, se 7 kap. ÄVL. Under begreppet vattenavledning inrymdes åtgärder som avsåg att förbättra avrinningen och åstadkomma en sänkning av vattenståndet genom fördjupning, utvidgning eller rätning alter- nativt genom borttagande av något hinder i ett vattendrag.31 Markavvattningsbegreppet i MB omfattar ett antal olika åtgärder som vidtas för att avlägsna vatten eller för att skydda mot vatten. Exempel på sådana åtgärder är dikning, årensning, sjösänkning och invallning. Däremot undantas avledande av avloppsvatten. I 3 kap. LSV finns särskilda bestämmelser om markavvattning som sker sam- tidigt med avledande av avloppsvatten, se avsnitt 7.5.2. Inte heller sådant bortledande av vatten enligt 11 kap. 3 § MB som huvud- sakligen sker för nyttiggörande, t.ex. bortledande av grundvatten, är att anse som markavvattning, se avsnitt 7.4.2. Markavvattning i form av dikning kan ske för många olika ända- mål. Vanligast är dikningar inom jord- och skogsbruket. Vidare kan nämnas dikning för vägbyggnad, bebyggelse, torvtäkt, trädgårds- anläggningar och golfbanor.32 Dikning kan avse nyanläggning av ett dike eller ökning av avvattningsförmågan i ett befintligt dike eller vattendrag. Ökad avvattning eller avbördning kan åstadkommas genom åtgärder som ändrar djup och/eller läge i befintliga diken.33 Ett annat exempel på markavvattning är sänkning och urtapp- ning av ett vattenområde. Reglering, fördjupning, utvidgning och rätning av ett vattendrag för att skydda mot översvämning, är också att hänföra till markavvattning. Detta gäller som regel även anläggande av och liknande anläggningar i eller invid ett vattenområde till skydd mot vattnet.34 1981/82:130 s. 399. 1981/82:130 s. 397. 31NJA II 1920 s. 378 f. 1997/98:45 del 2 s. 127. 33Naturvårdsverket, Markavvattning och rensning – av bestäm- melserna i 11 kapitlet i , 2009:5, s. 19. 34Bengtsson m.fl., (. 2013, Zeteo) kommentaren till 11 kap. 2 §. dock NJA 2009 s. 321 som gällde en ansökan om tillstånd att anlägga bl.a. en skyddsdamm. Projektet syftade till ett permanent skydd mot översvämningar i och kunde möjligen legalt ha hänförts till markavvattning, men uppenbarligen betraktades syftet med åtgärden ligga närmare ett sedvanligt byggande i vatten. Markavvattning enligt gällande rätt För att det ska vara fråga om en markavvattning i MB:s mening måste syftet med åtgärden vara att varaktigt öka markens lämplighet för något visst ändamål, såsom odling, bebyggelse eller torvtäkt. Det är effekten av markavvattningen som ska vara varaktig. Av kravet på varaktighet följer att en invallning i samband med en tillfällig över- svämning inte är markavvattning. Kravet på varaktighet är dock upp- fyllt när invallningen avses bli kvar för att skydda även mot framtida översvämningar. Normalt utgör inte heller skyddsdikning, dvs. dikning som utförs efter skogsavverkning i avsikt att hindra att grundvattnet stiger, markavvattning i lagens mening. Skyddsdikningen sänker inte den nivå som grundvattenytan hade före avverkningen. Det betyder att markens tidigare produktionsförmåga inte ökas genom sådan form av dikning.35 Se mer om skyddsdikning i avsnitt 7.6.6. Att vissa åtgärder för att avvattna mark faller utanför begreppet markavvattning framgår även av 11 kap. 13 § första stycket andra meningen MB som stadgar att regeringen är bemyndigad att meddela tillståndsplikt för andra åtgärder som utförs för att avvattna mark, men som inte utgör markavvattning, i de fall den aktuella åtgärden kan förväntas få en bestående negativ effekt på växt- och djurliv. Frågan aktualiserades i MÖD 2014:5 där Mark- och , som bl.a. hänvisade till 11 kap. 13 § första stycket andra meningen MB, fann att det aktuella avledandet av dagvatten utom detaljplan varken utgjorde avloppsvatten eller markavvattning, se avsnitt 7.4.3. I MÖD 2012:7 prövades frågan om uppläggning av fyllnadsmassor i ett vattenområde utgjorde tillståndspliktig markavvattning. , som ansåg att åtgärden var att betrakta som markavvattning, hade utfärdat ett föreläggande att vidta rättelse genom att ta bort massorna. Mark- och fann att utfyllnaden inte hade utförts för att sänka vattennivån i området eller för att förbättra avvattningen av marken och att syftet inte heller varit invallning till skydd mot vatten. Ett väsentligt syfte med utfyllnaden ansågs istället vara att tillskapa en markyta som man med större lätthet kunde vistas på. Mark- och instämde i mark- och miljödomstolens bedömning att den utfyllnad som hade vidtagits inte var att betrakta som markavvattning och att utfyllnaden inte på den grunden kunde anses vara tillståndspliktig markavvattning. 1997/98:45 del 2 s. 127. Markavvattning enligt gällande rätt Bestämmelsen i 11 kap. 3 § 6 MB omfattar bortledande av grund- vatten både för tillgodogörande av grundvatten, t.ex. för eller industriell vattenförsörjning eller för att utvinna värmen eller kylan i vattnet, och för bortskaffande av skadligt grundvatten som t.ex. kan ha läckt in i en tunnel eller gruva. Även utförande av anläggningar för bortledande av grundvatten omfattas av bestäm- melsen.36 Definitionen i 11 kap. 3 § 6 MB överensstämmer med den som tidigare fanns i 1 kap. 3 § första stycket 2 VL. Enligt Vatten- lagsutredningens förslag till VL skulle bortskaffande av skadligt grundvatten samt byggnadsåtgärder under jord som medför grundvattensänkningar bedömas enligt byggnadslagstiftningen.37 Efter påpekanden i remissbehandling kom emellertid definitionen i 1 kap. 3 § första stycket 2 VL, som ordagrant motsvarar 11 kap. 3 § 6 MB, att omfatta bortledande av grundvatten både för tillgodo- görande av grundvatten och bortskaffande av skadligt grund- vatten.38 Med grundvatten avses liksom i tidigare gällande bestämmelser, 1 kap. 3 § VL respektive 1 kap. 15 § ÄVL, det vatten som finns under markens yta.39 I förarbetena till ÄVL har grundvatten beskrivits som sådant underjordiskt vatten vilket helt fyller hålrummen, även de största, såväl i berggrunden som mellan de lösa jordlagrens bergartsfragment och vars hydrostatiska tryck är större än atmosfär- trycket.40 När det gäller gränsdragningen mellan bortledande av grund- vatten och markavvattning uttalas i förarbetena till 1 kap. 3 § första stycket 2 VL att det vatten som omfattas av markavvattnings- åtgärder enligt punkten 4 avser vatten på markens yta och annat vatten i marken än grundvatten. Skillnaden åskådliggjordes med följande exempel från lagrådet. Om man vill blottlägga en mineral- tillgång för gruvdrift genom att avlägsna vatten som finns på ytan eller i marken och som täcker den, är åtgärden hänförlig till mark- avvattning enligt punkten 4. Pumpar man bort djupare liggande 36Bengtsson m.fl., (. 2013, Zeteo) kommentaren till 11 kap. 2 §. 37SOU 1977:27 s. 242. 1981/82:130 s. 396. 1981/82:130 s. 396 f. och prop. 1997/98:45 del 2 s. 127. 40SOU 1937:35 s. 47. Markavvattning enligt gällande rätt grundvattenförekomster för att skydda en befintlig gruva mot skador blir istället punkten 2 rörande grundvatten tillämplig.41 Denna gränsdragning är emellertid omtvistad bl.a. då mark- avvattningsåtgärder i många fall avser såväl yt- som mark- och grundvatten.42 Som exempel kan nämnas dikning i . Syftet med dräneringsledningar i en åker är att hålla nere grundvattenytan så att växternas rotsystem får utrymme att utvecklas i den omättade zonen ovanför grundvattenytan. Det vatten som rinner in i en perforerad dräneringsledning är dock i huvudsak grundvatten. Ett annat exempel utgör torrläggning av en mosse eller annan våtmark där grundvattnet står högt. Med markavvattning avses enligt 11 kap. 2 § MB åtgärder som utförs för att avvattna mark, när det inte är fråga om avledande av avloppsvatten. Detta eftersom avledande av avloppsvatten enligt 9 kap. 1–2 §§ MB definieras som miljöfarlig verksamhet. Enligt 9 kap. 2 § MB är avloppsvatten (1) spillvatten eller annan flytande orenlighet, (2) vatten som använts för kylning, (3) vatten som avleds för sådan avvattning av mark inom detaljplan som inte görs för en viss eller vissa fastigheters räkning, eller (4) vatten som avleds för avvattning av en begravningsplats. Enligt förarbetena till MB stämmer definitionen av avloppsvatten överens med vad som tidigare gällde enligt 3 § ML.43 Någon närmare ledning för hur begreppet ska tolkas finns dock, såvitt utredningen har kunnat finna, inte i förarbetena till ML.44 Däremot innehåller förarbetena till vattentjänstlagen en redo- görelse för hur begreppet avloppsvatten i 9 kap. 2 § MB har tolkats. Spillvatten och annan flytande orenhet omfattar bl.a. avloppsvatten från hushåll och industrier och lakvatten från deponier. Med vatten som använts för kylning avses alla slags kylvatten, exempelvis kyl- vatten från kylning vid en industriprocess och vatten som används för att kyla ett värmesystem. Med dagvatten avses tillfälliga flöden 1981/82:130 s. 397. 42Bengtsson m.fl., (. 2013, Zeteo) kommentaren till 11 kap. 2 §. 1997/98:45 del 2 s. 108. 1969:28 s. 262. Markavvattning enligt gällande rätt av exempelvis regnvatten, smältvatten, spolvatten och fram- trängande grundvatten. Dränvatten är sådant vatten i marken som avleds genom dränering. Vatten som avleds för sådan avvattning av mark inom detaljplan som inte görs för en viss eller vissa fastig- heters räkning har ansetts täcka merparten av allt dagvatten och dränvatten som avleds inom ett detaljplanelagt område. Att avledandet inte bara får gälla för en viss eller vissa fastigheter ska förstås så att det inte innefattar att enstaka fastigheter inom ett detaljplanelagt område avleder dag- och dränvatten genom särskild ledning enbart för sina fastigheter. I de fall dag- och dränvatten från exempelvis husgrunder, tomter, trädgårdar och trafikleder inom ett detaljplanelagt område avleds genom en för området eller del av området gemensam ledning är det dock i regel att anse som avledande av avloppsvatten och när avledandet sker genom en allmän avloppsanläggning är det alltid avloppsvatten.45 Utom detaljplan gäller i regel att åtgärden är markavvattning om syftet med sådan är uppfyllt, se dock MÖD 2014:5 nedan. I 2 § vattentjänstlagen definieras avlopp som bortledande av dagvatten och dränvatten från ett område med samlad bebyggelse eller från en begravningsplats, bortledande av spillvatten eller bortledande av vatten som har använts för kylning. Avloppdefinitionen i vatten- tjänstlagen är således inte identisk med MB:s definition då skyldig- heten enligt vattentjänstlagen att avleda dag- och dränvatten från fastigheter och allmänna platser gäller områden med samlad bebyggelse oavsett om detaljplan finns eller inte.46 I förarbetena till vattentjänstlagen diskuteras skillnaden i detta avseende enligt följande. Som angetts är det avseende dag- och dränvatten bara sådant vatten från ett område inom en detaljplan eller från en begravningsplats som betraktas som avloppsvatten. Behov av markavvattning från bebyggelseområden lär typiskt sett också kunna hänföras till just detalj- planereglerade områden. I verkligheten kan dock ett sådant behov naturligtvis göra sig lika starkt gällande i andra bebyggelseområden. Planförutsättningarna är inte avgörande. Behovet av vattentjänster är mer beroende av bebyggelsens karaktär och utformning och områdets exploateringsgrad, markbeskaffenhet, arrondering och typografi. Det är därför inte ovanligt att allmänna dagvattenanläggningar även betjänar tätbebyggda områden som inte omfattas av en detaljplan. Lämpligen bör det också vara på det viset att det i första hand är det verkliga 2005/06:78 s. 44. 2005/06:78 s. 133. Markavvattning enligt gällande rätt behovet som skall avgöra om en vattentjänst skall tillhandahållas eller inte. För va-lagens del finns det mot denna bakgrund inte anledning att ha kvar avloppsbegreppets koppling till ett detaljplaneområde. Det bör i stället gälla alla områden med en samlad bebyggelse som kan ha behov av en allmän dagvattenanläggning.47 Detta innebär att bortledande av dag- och dränvatten från ett område med samlad bebyggelse utom detaljplan skulle kunna bedömas som markavvattning enligt MB som åtgärderna kan hänföras till bortledande av avloppsvatten enligt vattentjänst- lagen. Det kan i detta sammahang även uppmärksammas att PBL använder uttrycket sammanhållen bebyggelse och inte som vatten- tjänstlagen samlad bebyggelse. I 1 kap. 4 § PBL definieras bebyggelse som en samling av byggnadsverk som inte enbart består av andra anläggningar än byggnader. Med en samling avses, enligt förarbetena, minst tre byggnader.48 Bestämmelsen i 1 kap. 4 § PBL innehåller även en definition av sammanhållen bebyggelse varmed avses bebyggelse på tomter som gränsar till varandra eller skiljs åt endast av en väg, gata eller parkmark. Uttrycket samlad bebyggelse förekom tidigare i 8 kap. ÄPBL om krav på bygglov m.m. men ersattes genom införandet av motsvarande bestämmelser i 9 kap. PBL av sammanhållen bebyggelse i syfte att uppnå en enhetlig begreppsbildning. För att denna förenkling inte skulle leda till ändringar i sak, förenades dock uttrycket samman- hållen bebyggelse i 9 kap. 6–8 §§ PBL med ett krav på behov med hänsyn till omfattningen av byggnadsverk i bebyggelsen.49 Av kommentaren till 9 kap. 6 § PBL framgår att det kan råda delade meningar om vad som är sammanhållen bebyggelse eller inte.50 Av förarbetena till ÄPBL framgår att samlad bebyggelse av definierades som bebyggelsegrupper om 10–20 hus, om de bebyggda tomterna gränsar till varandra eller åtskiljs endast av väg, parkmark eller liknande. Med hus avsågs inte bara bostadshus utan också andra byggnader som inte utgör komplement- byggnader till bostadshus, t.ex. butiker och industribyggnader.51 2005/06:78 s. 46 f. 2009/10:170 del 1 s. 143. 2009/10:170 del 1 s. 151 f. 50Didón m.fl., (, Zeteo), kommentaren till 9 kap. 6 §. 51BoU 1986/87:1 s. 99 och BoU 1986/87:8 s. 12. Markavvattning enligt gällande rätt Huruvida uttrycket sammanhållen bebyggelse innebär någon skillnad i detta avseende framgår, såvitt utredningen kunnat finna, inte av förarbetena till PBL. Kommentaren till 8 kap. 4 b § ÄPBL respektive kommentaren till motsvarigheten i 9 kap. 6 § PBL förefaller likställa samlad bebyggelse med sammanhållen bebyggelse.52 I MÖD 2014:5 har Mark- och tagit ställning till frågan om enligt vad som följer av 26 kap. 1 § MB borde ha vidtagit tillsynsåtgärder med anledning av en anmälan om bortledande av dagvatten från en viss fastighet utom detaljplan. Avledande av avloppsvatten utgör miljöfarlig verksamhet, över vilken kommunen har tillsynsansvar, och markavvattning utgör vattenverksamhet, över vilken har tillsyns- ansvar. För att kunna avgöra om i det aktuella fallet var tillsynsansvarig bedömde domstolen först om det aktuella avledandet av dagvatten skulle ses som avledande av avloppsvatten eller markavvattning. Domstolen konstaterade inledningsvis att begreppet dagvatten inte är definierat i MB eller vattentjänstlagen men att med dagvatten vanligtvis menas regn och smältvatten från snö och is som avrinner från hårdgjorda ytor såsom tak, vägar, parkeringsplatser m.m. Domstolen tog sedan ställning till om det aktuella dagvattnet utgjorde avloppsvatten enligt 9 kap. 2 § MB och anförde följande. Det förhållandet att det i 9 kap. 2 § MB finns en särreglering som avser dagvatten inom detaljplanelagt område talar emot att dagvatten i övrigt skulle vara att se som annan flytande orenlighet. Det finns heller ingen omständighet som talar för att dagvattnet i det nu aktuella fallet skulle innehålla någon annan flytande orenlighet och på den grunden anses utgöra avloppsvatten. Dagvattnet är därmed inte avloppsvatten i den mening som avses i 9 kap. 2 § MB. Därefter bedömde domstolen om dagvattnet istället kunde hän- föras till markavvattning enligt 11 kap. 2 § 4 MB, numera 11 kap. 2 § och 3 § 8 MB, och anförde följande. De förhållanden som skulle kunna utgöra markavvattning i det aktuella målet är uppförandet av enstaka bostadshus med vad det innebär i form av bl.a. markarbeten, husgrundsdränering, tillskapande av hård- gjorda ytor och avledning av takvatten genom hängrännor och stuprör. 52 Didón m.fl., Plan- och bygglag (, Zeteo), kommentaren till 8 kap. 4 b § jämfört med Didón m.fl., (, Zeteo), kommentaren till 9 kap. 6 §. Markavvattning enligt gällande rätt Det har inte gjorts gällande att marken på X är i behov av att dräneras och avvattnas för att möjliggöra bebyggelse. De utförda åtgärderna kan visserligen i viss mån sägas vara till för att avlägsna vatten från bygg- nader och mark, men bedömningen av om åtgärderna är att se som markavvattning måste göras med utgångspunkt från syftet med bestäm- melserna om markavvattning och med beaktande av omfattningen av de åtgärder som typiskt sett brukar hänföras till markavvattning. Vid en sådan bedömning finner Mark- och att enbart det förhållande att enstaka bostadshus uppförts och försetts med takavvattningsanordningar och husgrundsdränering m.m. inte medför att det utförts några åtgärder för att avvattna mark i den mening som avses i 11 kap. 2 § MB. Av 11 kap. 13 § följer att samtliga åtgärder som avvattnar mark inte är att se som markavvattning. Den omständighet att dagvattnet inte utgör avloppsvatten enligt 9 kap. 2 § gör därmed inte heller att avledning av dagvattnet utgör markavvattning. Åtgärderna på X utgör således inte markavvattning i lagens mening. Domstolens slutsats var således att avledandet av det aktuella dag- vattnet, som avsåg vatten från byggnader och mark men som inte skedde för att möjliggöra bebyggelse på den aktuella fastigheten, varken utgjorde avledande av avloppsvatten eller markavvattning. Då således inte hade haft anledning att agera utifrån förhållandet att tillståndspliktig markavvattning förekommit och då det inte heller funnits andra skäl för att agera, fastställdes beslut att lämna anmälan utan åtgärd. Avledning av vatten som varken är avloppsvatten eller mark- avvattning och som orsakar olägenheter för omgivningen kan omfattas av fastighetsägarens ansvar enligt PBL. Denne ska enligt 8 kap. 9 § första stycket 2 PBL ordna en obebyggd tomt som ska bebyggas så att betydande olägenheter för omgivningen eller trafiken inte uppkommer. Vad som är en betydande olägenhet ska bedömas med urskiljning, bl.a. med hänsyn till de förhållanden som råder på platsen. I kraftigt sluttande terräng är det t.ex. naturligt att dagvatten i viss utsträckning rinner ner över lägre belägna tomter. Bestämmelsen träffar även t.ex. skymmande vegetation.53 Den kompletteras av 8 kap. 15 § PBL, som föreskriver att en tomt ska hållas i vårdat skick och skötas så att risken för olycksfall begränsas och betydande olägenheter för omgivningen och för trafiken inte uppkommer. Denna bestämmelse gäller både bebyggda och 53 Didón m.fl., (, Zeteo), kommentaren till 8 kap. 9 §. Markavvattning enligt gällande rätt obebyggda tomter.54 Om det finns en anordning på tomten som är avsedd att uppfylla kraven i 8 kap. 9 § PBL, ska den enligt 8 kap. 15 § andra stycket PBL i skälig utsträckning hållas i sådant skick att den fyller sitt ändamål. Dessa bestämmelser bör kunna användas i de fall nu aktuellt vatten orsakar betydande olägenheter för närboende. Den kommunala nämnden kan enligt 11 kap. PBL förelägga fastighets- ägaren att vidta åtgärder och föreläggandet kan förenas med vite eller förbud. Tillämpningen av i dessa avseenden förefaller dock vara restriktiv, även om praxis är högst begränsad. Frågan aktualiserade i Mark- och dom i mål P 1715-13. I målet gjorde ägarna till en viss fastighet gällande att det förelåg betydande olägenhet för dem p.g.a. vatteninträngning från grannfastigheten som inte sköttes på rätt sätt. De begärde därför att byggnads- och miljönämnden skulle förelägga grannfastigheten att vidta åtgärder med det dike som orsakade vatteninträngningen. Nämnden beslutade dock att inte utfärda något föreläggande. ansåg att olägenheten i fråga var betydande och återförvisade ärendet till hand- läggning. Mark- och miljödomstolen upphävde beslut med motiveringen att frågan närmast var av civilrättslig karaktär och inte omfattades av ÄPBL. Mark- och miljö- överdomstolen upphävde mark- och miljödomstolens beslut och återförvisade ärendet dit för fortsatt handläggning. Domstolen ansåg att olägenheter orsakade av att vatten rinner från en fastighet till en annan är en sådan fråga som ryms inom ÄPBL:s till- lämpningsområde och skulle kunna utgöra en betydande olägenhet enligt 3 kap. 15 och 17 §§ ÄPBL, numera 8 kap. 9 och 15 §§ PBL. I målet ansågs klarlagt att bebyggandet av fastigheten hade lett till förändrade förhållanden på platsen. Om detta orsakat betydande olägenheter för grannfastigheten ankom i första hand på mark- och miljödomstolen att avgöra. Ytterligare en aspekt angående gränsdragningen mellan avlopps- vatten och markavvattning är lantmäterimyndighetens befogenheter att enligt AL bilda en gemensamhetsanläggning. Av 1 § AL följer att AL inte är tillämplig när en domstol eller annan myndighet enligt bestämmelser i annan författning än FBL kan pröva frågan om att 54 Didón m.fl., (, Zeteo), kommentaren till 8 kap. 15 §. Markavvattning enligt gällande rätt inrätta en gemensam anläggning. I 3 kap. LSV regleras bildandet av markavvattningssamfälligheter. Mark- och miljödomstolen är, enligt se 7 kap. 19 § LSV och 21 kap. 1 § första stycket 3 MB, prövningsmyndighet för dessa åtgärder. Om en viss åtgärd utgör markavvattning innebär detta därmed att AL inte är tillämplig. I Mark- och dom i mål F 514-13 aktualiserades frågan om visst avledande av vatten avsåg avloppsvatten eller markavvattning och således om AL var tillämplig eller inte.55 hade genom omprövning med stöd av AL kompletterat gemensamhets- anläggningen Uleberg ga:20 genom att tillföra den vissa anläggningar för dagvattenhantering. Domstolen prövade först om målet avsåg avloppsvatten enligt 9 kap. 2 § 3 MB och fann inledningsvis att det var fråga om avledande av vatten för avvattning av mark inom byggnadsplan, som skulle jämställas med detaljplan. När det gäller frågan om det skedde för viss eller vissa fastigheters räkning konstaterade domstolen att den dag- vattenhantering som lantmäterimyndighetens förrättning avsåg låg inom avbördningsområdet för fyra fastigheter. Vidare konstaterade domstolen att det på grund av bristfälliga anordningar för avledande av vatten orsaktas översvämningar i en inte obetydlig omfattning på fastigheterna och den väg som gemensamhets- anläggningen Uleberg ga:20 svarade för. Att avvattningsproblemet genom olika åtgärder koncentrerats till en av de lågt liggande fastigheterna förändrade inte denna bedömning. Mot denna bak- grund och då den av lantmäterimyndigheten beslutade anordningen även avledde vatten för en delsträcka av vägen i området fann domstolen att det inte var fråga om avledande av vatten för en viss eller vissa fastigheters räkning.