sou · H2B335 · 2014-06-04 00:00:00 — Eftersom de aktuella åtgärderna således utgjorde avloppsvatten fann domstolen att AL var till- lämplig och lantmäterimyndigheten var behörig myndighet att fatta beslut om komplettering av gemensamhetsanläggningen. I 3 kap. 5–8 §§ LSV finns vissa bestämmelser som möjliggör avledande av avloppsvatten till ledningar för markavvattning. Dessa bestämmelser redogörs för i avsnitt 7.5.2. 55 , och , dom i mål F 514-13. Markavvattning enligt gällande rätt Gränsdragningen mellan markavvattning, bortledande av grundvatten och avledande av avloppsvatten vållar ofta diskussioner vid infra- strukturprojekt av olika slag. När markområden måste avvattnas för att t.ex. vägar och järnvägar ska kunna anläggas är det tämligen klart att det kan bli fråga om markavvattning. Däremot är det inte lika klart vilken typ av verksamhet det är fråga om när diken ska anläggas vid befintliga vägar och järnvägar för att hålla dessa fria från vatten. Frågan bedömdes i tingsrätts, miljödomstolen, dom i mål M 420-00 och 70-01 som gällde tillstånd enligt 11 kap MB för att anlägga ett stort antal diken m.m. i anslutning till och i samband med ombyggnad av viss del av . Domstolen konstaterade inledningsvis att det är syftet med en viss åtgärd som avgör om den ska betraktas som markavvattning eller inte. Att varaktigt förbättra en fastighets lämplighet för ett visst ändamål kan normalt, enligt domstolen, vara att sänka vattennivån i marken och härmed öka förutsättningarna för skogs- och jordbruksproduktion eller förbättra förutsättningarna för att anlägga en täkt eller bygga en väg. Domstolen fann att avledandet av vatten från vägområdet och uppströms liggande markområden utgjorde markavvattning med hänsyn till syftet, att omläggning eller flyttning av diken utan ytterligare avvattnande effekt kunde utgöra antingen mark- avvattning eller annan vattenverksamhet beroende på syftet med åtgärden, samt att anläggande av skärningsdiken genom en höjd- kropp i terrängen och av bankdiken för dränering av vägkroppen i det aktuella fallet inte gjordes i markavvattningssyfte utan för bortledande av inträngande grund- och ytvatten. Utförande av skärningsdiken och bankdiken med syfte att även avvattna uppströms liggande eller angränsande markområden kunde där- emot utgöra markavvattning. Som framgår av domen kan vägdiken grävas i flera olika syften bl.a. för att leda bort vägdagvatten, för att avvattna vägkroppen och för att avvattna angränsande markområden. Vissa åtgärder utgör markavvattning medan andra utgör bortledande av grundvatten eller annan vattenverksamhet. Bortledande av vägdagvatten torde dessutom, i vart fall när det gäller starkt trafikerad vägyta, kunna betraktas som annan flytande orenlighet enligt 9 kap. 2 § 1 MB och Markavvattning enligt gällande rätt därmed utgöra avledande av avloppsvatten som är en miljöfarlig verksamhet.56 Detsamma torde gälla dagvatten från hårdgjorda ytor vid en flygplats. Huruvida bortledande av vägdagvatten från en vägyta som inte är starkt trafikerad ska betraktas som avledande av avloppsvatten eller inte förefaller dock inte vara helt klart. Om det inte ska anses som avledande av avloppvatten är det möjligt att sådant vägdagvatten skulle kunna falla in under sådana andra åtgärder som utförs för att avvattna mark som omfattas av 11 kap. 13 § första stycket andra meningen MB och som regeringen har en möjlighet att föreskriva tillståndsplikt för. Bortledande av väg- dagvatten torde inte falla in under 11 kap. 3 § 3 MB eftersom det inte är fråga om bortledande av vatten från ett vattenområde. Inte sällan anläggs ett vägdike utifrån en kombination av angivna syften. Vidare kan syftet med ett och samma vägdike vara olika på olika delsträckor. Det innebär att tillståndsplikten beträffande ett och samma vägdike kan se olika ut för olika sektioner. Markavvattning får enligt 11 kap. 13 § första stycket MB inte utföras utan tillstånd. Till skillnad från annan vattenverksamhet gäller således inte undantagsregeln i 11 kap. 12 § MB. Anledningen till det stränga kravet på tillstånd till markavvattning är att skyddet av våra våtmarker inte får bli beroende av vilken bedömning verk- samhetsutövaren gör av verksamhetens skadlighet.57 Även mer tillfälliga åtgärder för att avvattna mark, som enligt begreppets definition inte utgör markavvattning, kan medföra negativa effekter. För att motverka detta finns i 11 kap. 13 § MB även ett bemyndigande för regeringen att föreskriva om tillståndsplikt för andra åtgärder som utförs för att avvattna mark i de fall åtgärden kan förväntas få en bestående negativ effekt på växt- och djurlivet. Med andra åtgärder avses framför allt s.k. skyddsdikning av 56Se t.ex. tingsrätts, mark- och miljödomstolen, dom i mål M 884-11 där domstolen konstaterade att det vägdagvatten från E 22 som skulle avledas var att betrakta som avloppsvatten enligt 9 kap. 2 § 1 MB. 1997/98:45 del 2 s. 134. Markavvattning enligt gällande rätt skogsmark.58 Regeringen har inte meddelat några sådana föreskrifter. Även om tillstånd inte uttryckligen är före- skrivet för åtgärden i fråga kan det ändå föreligga en samråds- skyldighet enligt 12 kap. 6 § MB, se nedan avsnitt 7.6.6. Regeringen får enligt 11 kap. 14 § MB förbjuda markavvattning som skulle kräva tillstånd enligt 11 kap. MB i områden där det är särskilt angeläget att våtmarkerna bevaras. I bilagan till FVV anges de län och kommuner i sin helhet och andra områden inom vilka förbud mot markavvattning gäller. Förbud gäller i större delen av och för övriga delar av landet beträffande särskilt värdefulla moss- och myrmarker. får enligt 11 kap. 14 § andra stycket MB meddela dispens från ett förbud om det finns särskilda skäl. Bedömningen av vad som ska anses utgöra särskilda skäl måste enligt förarbetena främst ske mot bakgrund av intresset från naturvårdssynpunkt att bevara de återstående våtmarkerna inom området. Möjligheten att meddela dispens är avsedd att utnyttjas restriktivt. Som förutsättning för dispens ska gälla att området som berörs av markavvattning i princip saknar betydelse från naturskyddssynpunkt.59 Om dispens meddelas fordras för utförandet av markavvatt- ningen att tillstånd söks enligt 11 kap. 9 § MB. är inte formellt bunden av dispensbeslutet utan kan avslå ansökningen vid sin prövning enligt de allmänna hänsynsreglerna m.m. Beslutet om dispens upphör att gälla om tillstånd till markavvattningen meddelas. Utöver dispens från markavvattningsförbudet och tillstånd till vattenverksamhet kan en markavvattningsåtgärd kräva dispens- prövning enligt bestämmelserna om biotopskydd, strandskydd och artskydd samt tillståndsprövning enligt bestämmelserna om Natura 2000 och kulturmiljölagen, se nedan avsnitt 7.5.9–12. 1997/98:45 del 2 s. 135. Se även rättsfallet MÖD 2014:5 som redogörs för i 1997/98:45 del 2 s. 136. Markavvattning enligt gällande rätt 7.5.2LSV:s regler om prövning Materiella regler om prövningen finns, vid sidan av 11 kap. MB, även i LSV. Om någon ansöker om tillstånd till markavvattning ska verk- samheten bedrivas så att den blir till nytta för en annan fastighet, om det begärs av ägaren till den andra fastigheten och det är lämpligt. Ägare till de fastigheter för vilka markavvattningen med- för nytta ska delta i verksamheten. För andra verksamheter än dikning föreligger skyldighet att delta endast om detta begärs av fastigheter som får mer än hälften av den beräknade nyttan av verk- samheten. Även väghållare som inte är fastighetsägare är skyldig att delta om vägen medför en avsevärd inverkan på markavvattningen. Detta följer av 3 kap. 1 § LSV. Gruvinnehavare jämställs med fastig- hetsägare i enlighet med 9 kap. 1 § LSV, vilket betyder att även en sådan person kan vara skyldig att delta. För utförande och drift av verksamheten utgör deltagarna en samfällighet. Det är samfälligheten som är rättighetshavare och verksamhetsutövare, se 3 kap. 2 § LSV. När samfälligheten bildas ska det enligt 3 kap. 3 § LSV fast- ställas andelstal för varje deltagare. Andelstalen ska bestämmas utifrån vad som är skäligt främst med hänsyn till den nytta varje deltagare har av verksamheten. Kostnader som uppstår i verksam- heten fördelas därefter enligt andelstalen. Trots uppdelningen mellan markavvattning och avledande av avloppsvatten i MB finns det i 3 kap. 5–8 §§ LSV särskilda bestäm- melser avseende markavvattning som sker som avledande av avloppsvatten. Bestämmelserna motsvarar vad som gällde enligt 5 kap. 5–8 §§ VL. I och med utbyggnaden av samhällen och annan exploatering berörs ofta någon redan befintlig markavvattnings- anläggning. Dagvatten från hårdgjorda ytor behöver avledas till diken och ledningar som markavvattningssamfälligheten ansvarar för. Kan ledningar för en markavvattning med väsentlig fördel användas för att avleda avloppsvatten från en fastighet ska ägaren av denna fastighet delta i verksamheten, om ägaren själv eller den sökande till markavvattningen begär det, se 3 kap. 5 § LSV. Förutom fastighets- ägare och väghållare, enligt vad som sägs ovan, kan även huvud- Markavvattning enligt gällande rätt mannen för allmän va-anläggning ansöka om att delta eller bli skyldig att delta. Frågan om en anslutning av avloppsvatten till en markavvattnings- anläggning kan tas upp i samband med att markavvattnings- anläggningen prövas. Vanligast är dock att anslutning sker till en befintlig anläggning genom omprövning enligt 7 kap. 17 § andra stycket LSV. De berörda parterna kan också träffa en överens- kommelse om anslutning som kan godkännas av mark- och miljö- domstolen enligt 7 kap. 18 § LSV, i stället för att begära omprövning. Bestämmelsen 3 kap. 3 § LSV reglerar hur kostnaderna för verksamheten ska fördelas utifrån främst den nytta som deltagarna har av markavvattningsanläggningen. Ansluts avloppsvatten till markavvattningsanläggningen ska kostnadsfördelning först ske mellan markavvattningsintresset och avloppsintresset enligt 3 kap. 6 § LSV. Först därefter kan fördelningen av kostnader beräknas inom ramen för respektive intressegrupp.60 Av 3 kap. 7 § LSV följer att även avloppsvatten från byggnader och anläggningar som inte hör till någon fastighet, dvs. som står på ofri grund, i vissa fall kan anslutas till en markavvattningsanläggning. Denna rätt gäller bara behovet av att avleda avloppsvatten. Motsvarande rätt för byggnader och anläggningar på ofri grund finns inte för att tillgodose ett behov av markavvattning, vilket grundar sig på att det är marken byggnaden eller anläggningens står på som kan ha ett sådant behov. Rätten att ansluta avloppsvatten till en markavvattning gäller inte enskilda fastigheter inom verksamhetsområdet för allmän va- anläggning enligt vattentjänstlagen, se 3 kap. 8 § LSV. Inom ett sådant verksamhetsområde är anläggningens huvudman skyldig att sörja för de enskilda fastigheternas behov av vatten och avlopp enligt 6 § vattentjänstlagen. Som nämnts ovan har huvudmannen rätt och skyldighet att ingå i en markavvattning för avledande av avloppsvatten från verksamhetsområdet i enligt med 3 kap. 5 § LSV. Vidare finns i 3 kap. 9–13 §§ LSV bestämmelser om byggande av vattenavlopp för befintlig eller framtida markavvattning genom en väg eller banvall för järnväg, tunnelbana och spårväg. 60 , Vattenlagen med kommentar, 1984, s. 89 f. Markavvattning enligt gällande rätt 7.5.3Övriga samfälligheter enligt LSV Förutom markavvattningssamfälligheter regleras även bevattnings- och vattenregleringssamfälligheter i LSV. Dessa behandlas i kapitel 9. Utredningen föreslår att dessa fortsättningsvis regleras separat och delvis enligt andra regler än markavvattningssamfälligheter, se avsnitt 9.4.3. Ansökan om tillstånd till markavvattning prövas enligt 11 kap. 9 b § MB av , om den inte ska prövas av mark- och miljödomstolen enligt 7 kap. 19–20 §§ LSV. Enligt 5 § FVV ska en ansökan om tillstånd till markavvattning som prövas av vara skriftlig. Bestämmelsen hänvisar till 22 kap. 1 § första stycket 1–5 och andra stycket 1 samt 2 § MB för ansökans innehåll. Den ska bl.a. omfatta ritningar och tekniska beskrivningar över förhållandena på platsen, produktionsmängd m.m. En miljökonsekvensbeskrivning ska ingå när det krävs enligt 6 kap. MB. Även uppgift om samråd enligt 6 kap. 4 och 6 §§ MB, förslag till skyddsåtgärder eller andra försiktighetsmått, övriga uppgifter som behövs för att bedöma hur de allmänna hänsynsreglerna i 2 kap. MB iakttas, förslag till övervakning och kontroll samt uppgifter om det finns fastigheter som berörs av vattenverksamheten ska ingå i ansökan. Enligt 7 kap. 19 § LSV ska överlämna ärenden enligt MB om tillstånd till markavvattning till mark- och miljödomstolen i tre fall. Dessa är om det framställs yrkande om att även någon annan än sökanden ska delta i markavvattningen, yrkande om särskild tvångsrätt enligt 28 kap. 10 § MB och yrkande om ersättning enligt 31 kap. 16 § MB eller inlösen enligt 31 kap. 17 § MB. får också överlämna ärenden till domstolen om andra fastigheter än sökandens kan komma att beröras. Vid en sådan överlämning ska bifoga ett eget yttrande avseende den ansökta verksamhetens inverkan på allmänna intressen med särskild vikt vid naturvårdsfrågorna. Om samtliga berörda fastighetsägare lämnar in en ansökan, kan alltså meddela tillstånd, men däremot kan den inte inrätta en samfällighet, vilket är inkonsekvent. Markavvattning enligt gällande rätt Om det vid en fastighetsreglering beslutas att en fråga om markavvattning ska prövas enligt MB ska detta anmälas av lant- mäterimyndigheten till mark- och miljödomstolen enligt 7 kap. 20 § LSV. Ett sådant beslut kan enligt 9 kap. 7 § FBL tas om en markavvattning ska utföras som s.k. gemensamt arbete. Enligt 9 kap. 1 § FBL kan detta omfatta vissa enklare former av markavvattning, mer om detta i avsnitt 7.5.8 nedan. Anmälningsskyldigheten gäller alltså endast vid fastighetsreglering och inte andra fastighets- bildningsåtgärder såsom avstyckning, klyvning eller samman- läggning.61 genomförde en enkätundersökning ställd till samtliga länsstyrelser och resultatet redovisades i betänkandet SOU 2009:10. Av undersökningen framgår att antalet ärenden om tillstånd till markavvattning för åren 2003–2007 har varit relativt . tillståndsprövades totalt 61 mark- avvattningsverksamheter62 i landet och motsvarande siffror för är 64 stycken, 63 stycken, 78 stycken och 76 stycken. Antalet markavvattningsärenden som överlämnats från och lantmäterimyndigheten till miljödomstolen med stöd av 7 kap. 19 och 20 §§ LSV är mycket litet. –2007 var det totalt nio ärenden till domstolen. överklagades totalt 13 ärenden i hela landet.63 Den sakkunniges huvuduppgift är att säkerställa att mark- avvattningsanläggningen får en ändamålsenlig utformning för att den samlade nyttan av anläggningen ska bli så stor som möjligt, att alla deltagares intressen tas till vara och att kostnaderna för anläggningen fördelas rättvist mellan deltagarna. Förebilden för sakkunnigfunktionen är det förrättningsinstitut som inrättades med dikningslagen och som fanns kvar fram till MB:s ikraftträdande. 61Lantmäteriet, , Fastighetsbildningslagen, kapitel 5-19 och FBLP, s. 316. 62Miljöprocessutredningen använde beteckningen markavvattningsföretag. 1997/98:45, del 1, s. 369 ersattes i MB termen vattenföretag med begreppet vatten- verksamhet. Utredningen använder därför begreppet markavvattningsverksamhet i stället för det äldre begreppet markavvattningsföretag. 63SOU 2009:10 s. 348 f. Markavvattning enligt gällande rätt framåt var förrättningsmannen som regel en statligt anställd lantbruksingenjör. För att bli lantbruksingenjör i slutet av 1800- talet krävdes utbildning inom jordbruk och lant- mäteri varvad med praktisk erfarenhet som elev hos lantbruksingenjör, lantmätare och vid ett större avvattnings- projekt.64 En omfattande utbyggnad gav stora möjligheter att skaffa sig praktiska erfarenheter inom området. Aktiviteten inom området var fortsatt hög . In fanns på lantbruksstyrelsen och lant- bruksnämnderna cirka 100 personer som arbetade med avvattnings- frågor varav 35 var ingenjörer.65 ändrades inriktningen på jordbrukspolitiken. Staten upphörde med produktions- rådgivning och lantbruksnämnderna införlivades i länsstyrelserna. Flertalet som arbetade med markavvattningsfrågor fick andra arbetsuppgifter men för att upprätthålla förrättningsmanna- institutet anställdes nio lantbruksingenjörer på det nybildade . Enheten finansieras med avgifter från externa uppdrag. var antalet förrättningar avseende ny markavvattning få. I stället var det ofta fråga om omprövning av äldre anläggningar på grund av ändrade förhållanden i samband med utbyggnad av väg, järnväg och exploateringsområden. För att upprätthålla den vattentekniska kompetensen åtog sig enheten även andra uppdrag inom vattenhushållningsområdet. Det kunde röra sig om bevattningslegalisering, rådgivning till samfälligheter om underhålls- och förvaltningsfrågor, hydraulisk dimensionering av trummor/broar samt projektering av våtmarksanläggningar. Denna uppdragsverksamhet bidrog till finansieringen av vattenenhetens verksamhet. var som regel förrättningsmannen den enda ingenjör som var inblandad i ett markavvattningsprojekt. Efterhand har antalet ingenjörer och andra expertfunktioner i samhället ökat och det har blivit mer naturligt för den sökande att ha egen sakkunskap eller anlita konsulter. Tendensen är därför att en stor del av utredningen numera utförs av den sökande. 644 § Reglemente för de i statens tjänst anstälde landtbruksingeniörer (SFS 1889:58). 65Rapport från lantbruksstyrelsens arbetsgrupp för översyn av verksamheten inom vattenhushållningsområdet, lantbruksverket 1980. Markavvattning enligt gällande rätt Denna tendens förstärktes när förrättningsmannainstitutet, genom införandet av MB, försvann och ersattes med sakkunnig- funktionen. Förändringen innebär att mängden arbete per ärende minskar för den sakkunniga som de frågor som den sakkunniga ska ta ställning kräver minst lika hög kompetens som tidigare.66 I dagens system med prövning enligt MB och LSV gäller följande. Om det vid prövningen av markavvattning enligt MB framställs yrkande om att även någon annan än sökanden ska delta i markavvattningen, ska mark- och miljödomstolen normalt förordna en markavvattningssakkunnig enligt 7 kap. 21 § LSV. Detsamma gäller om målet inleds genom en anmälan av lantmäterimyndigheten enligt 7 kap. 20 § LSV. Om det är uppenbart hur frågan om delaktighet ska lösas behöver någon markavvattningssakkunnig dock inte förordnas. Mark- och miljödomstolen får även i annat fall förordna en markavvattningssakkunnig. har inte getts möjlighet att förordna en markavvattningssakkunnig, eftersom huvuduppgiften för denna är att utforma anläggningen så att den blir till nytta för flera fastigheter och fördela kostnaderna mellan deltagarna. Föreligger sådana omständigheter ska målet överlämnas till domstol. Bestämmelser om markavvattningssakkunniga finns i 7 kap. 21–26 §§ och 29 § LSV. Särskilda bestämmelser om behörighet att vara markavvattningssakkunnig meddelas av och i enlighet med 7 kap. 22 § och 6 § FVV. (SJVFS 1998:128, ändrad genom SJVFS 2009:87) framgår att beslutar om behörighet att vara markavvattningssakkunnig när det gäller verksamhet avseende avvattning av mark som inte endast består av skogsmark. När det gäller verksamhet där det endast är fråga om avvattning av skogsmark är det i stället som efter ansökan meddelar behörighet att vara markavvattnings- sakkunnig (SKSFS 2000:2). Behörighet att vara markavvattningssakkunnig enligt föreskrifter kan meddelas den som har avlagt civilingenjörsexamen med vattenbyggnadsteknisk inriktning kom- 66 Avsnittet är baserat på skrivelse till utredningen från experten , . Markavvattning enligt gällande rätt pletterad med av godkänd agrar utbildning eller den som har avlagt agronomexamen med hydroteknisk inriktning kompletterad med godkända studier i vattenbyggnadstekniska ämnen vid teknisk högskola. En sökande ska dessutom ha genom- gått en av anordnad kurs och genom praktisk tjänstgöring ha vunnit grundlig kännedom om behandlingen av vattenfrågor. Behörig enligt föreskrifter är den som med godkänt resultat har genomgått en minst treårig skoglig högskole- utbildning. Även i detta fall finns krav på en genomgången kurs i handläggning av uppdrag som markavvattningssakkunnig och praktisk erfarenhet som har gett grundlig kännedom om mark- avvattningsfrågor. Den markavvattningssakkunniga bör samråda med sökanden och övriga sakägare samt med de myndigheter som berörs av markavvatt- ningen. För att utföra sina uppgifter kan den markavvattnings- sakkunniga enligt 7 kap. 25 § LSV genomföra en besiktning. Sökanden, övriga sakägare och de myndigheter som berörs av markavvattningen ska underrättas om besiktningen. Om det behövs med anledning av besiktningen, har den markavvattnings- sakkunniga enligt 7 kap. 26 § LSV rätt att gå in i byggnader, beträda ägor, göra mätningar och markundersökningar samt utföra därmed sammanhängande eller jämförliga åtgärder. I trädgårdar eller liknande planteringar får träd inte skadas eller fällas utan ägarens samtycke. Även i övrigt ska skador undvikas, om det är möjligt. Rätt att beträda annans ägor har också den som vid mark- och miljödomstolen för talan i målet. Den markavvattningssakkunniga ska enligt 7 kap. 29 § LSV ge in ett yttrande till mark- och miljödomstolen. Om den mark- avvattningssakkunnige anser att ansökan ska bifallas, ska yttrandet innehålla förslag om hur markavvattningen ska utformas, med angivande av de miljökonsekvenser en sådan utformning kommer att medföra, vilka som ska delta i markavvattningen, och varje del- tagares andelstal i fråga om kostnaderna för verksamheten. Markavvattning enligt gällande rätt Av 7 kap. 1 § LSV framgår att omprövning av en markavvattning är ett ansökningsmål. En omprövning sker alltså hos mark- och miljödomstolen. En ansökan om markavvattning sker däremot som huvudregel hos och i 5 § FVV finns bestämmelser om vad ansökan ska innehålla, om kungörelse m.m. Sker ansökan hos en mark- och miljödomstol ska den handläggas som ett ansökningsmål. Någon möjlighet att särskilt överklaga ett yttrande från länsstyrelse i samband med att ett ärende överlämnas till domstol eller den markavvattningssakkunniges yttrande till domstolen finns inte. Den som är missnöjd med yttrandet kan i stället framföra sina åsikter till domstolen, som är oförhindrad att göra en annan bedömning än den som eller den markavvattningssakkunnige har gjort. Därefter ska mark- och miljödomstolen pröva målet i sin helhet enligt de vanliga bestämmelserna om ansökningsmål och avgöra det genom dom. Liksom för andra vattenverksamheter gäller huvudregeln i 25 kap. 2 § MB om att sökanden ska svara för sina egna och motpartens kostnader i första instans. Av bestämmelsen följer dock att om ett ansökningsmål innefattar bildande av vattenrättsliga samfälligheter ska sökanden inte svara för kostnaderna som uppstår för deltagare i samfälligheten utan dessa får stå för sina egna kostnader. Bakgrunden till det undantaget är att deltagande fastigheter har nytta av den verksamhet som ansökan gäller. Vidare framgår av 25 kap. 10 § MB att om tillstånd meddelas till en markavvattning ska sökandens kostnader fördelas mellan deltagarna i markavvattningen efter vad som är skäligt. Det gäller dock enbart i mål där mark- och miljödomstolen är första instans. Även dessa mål utgör ansökningsmål. Som huvudregel ska sökanden betala kostnaderna om tillstånd inte medges, men undantag från detta kan göras om särskilda omständigheter föreligger. Bestäm- melsen är hämtad från 20 kap. 8 § andra och tredje stycket VL. Tanken är att kostnaderna ska fördelas efter nyttan för varje delägare.67 67 , Vattenlagen med kommentar, 1984, s. 341. Markavvattning enligt gällande rätt 7.5.8Gemensamt arbete enligt FBL har möjlighet att vid fastighets- reglering besluta om att vissa enklare markavvattningsanläggningar ska utföras som gemensamt arbete enligt 9 kap. 1 § FBL.