sou · H2B351 · 2014-07-03 00:00:00 — I skäl 103 i LOU-direktivet och skäl 108 i LUF-direktivet anges endast att den upphandlande möjligheten bör [---] ha rätt att förkasta Detta agerande bör vara obligatoriskt i de fall då den upphandlande myndigheten har konstaterat vad som är ett åsidosättande av de skyldigheter som följer av artikel 18.2 i LOU- direktivet och artikel 36.2 i LUF-direktivet. Enligt utredningens mening innebär dessa nya regler att möjligheten att förkasta ett onormalt lågt anbud visserligen finns kvar, men att de nya reglerna sammantaget innebär en mera restriktiv syn på möjligheten att godta såda anbud. Det ligger ju också i det allmänna språkbruket att vad som kan konstateras vara onormalt lågt inte motsvarar vad som kan sägas vara allmänt vedertagna affärsmässiga hänsyn. Den upphandlande myndigheten har ju en skyldighet att se till att upphandlingen är effektiv bl.a. i den meningen att den ska säkerställa att leverans kan ske i enlighet med kontraktet. Om ett onormalt lågt anbud i och för sig kan förklaras, men likväl inger farhågor beträffande leveranssäkerhet m.m., kan det hävdas att det allmänna kravet på att en upphandlande myndighet ska iaktta skälig omsorg vid förberedandet av en upphandling medför att det i själva verket finns ett mycket litet utrymme för myndigheten att godta ett sådant anbud. Det förtjänar att här anmärkas att det i direktivens skäl anges att onormalt låga anbud kan vara baserade på antaganden eller praxis som är tekniskt, ekonomiskt eller rättsligt osunda. Också detta ordval ger en antydan om att både den upphandlande myndigheten och anbudsgivaren har att bedöma respektive avväga förklaringarna till det låga anbudet i förhållande till vad som kan antas motsvara sedvanlig affärsmässighet i det ekonomiska livet. Däremot kan de nya reglerna inte anses innefatta en ändring av hittillsvarande praxis av var bevisbördan ska placeras för de skilda omständigheter som ska förklaras respektive vars bristande förklar- ingar kan läggas anbudsgivaren till last. Det kan vidare anmärkas att det tidigare kravet på samråd med anbudsgivaren nu ersatts av ett krav på att den upphandlande myndigheten ska bedöma de uppgifter som lämnats efter att ha hört anbudsgivaren. Detta tolkar utredningen på så sätt att sam- rådet kan anses ersatt av sedvanlig skriftväxling till den nivå då upphandlande myndighet finner att utredningen är tillräcklig, var- efter den fattar beslut i den ena eller andra riktningen. Innebörden av bestämmelserna om överlämnande av infor- mation (artikel 69.5 i LOU-direktivet och 84.5 i LUF-direktivet) är något dunkel genom att det finns risk för sammanblandning med artiklarna om administrativt samarbete (artikel 86.1 i LOU-direk- tivet och artikel 102.1 i LUF-direktivet). Syftet med bestäm- melserna får dock enligt utredningens mening antas bli tillgodosett redan genom en tillämpning av de allmänna bestämmelserna om administrativt bistånd i utredningens lagförslag (se 88 § och avsnitt 12.5.3). Dessa allmänna bestämmelser innebär bl.a. att den kontaktpunkt som har utsetts med stöd av 88 § ska bistå en svensk upphandlande myndighet att inhämta information om förhållanden i andra länder av betydelse för bedömningen av sådana uppgifter som en leverantör kan lämna i en förklaring till anbudets pris. Sammanfattningsvis ska alltså bestämmelserna om onormalt låga anbud genomföras i de nya lagarna om offentlig upphandling och om upphandling inom försörjningssektorerna. Föreskrifterna bör placeras i kapitlet Tilldelning av kontrakt. Bestämmelserna bör genomföras med redaktionella ändringar av bestämmelserna i nuvarande 12 kap. 3 och 4 §§ i både och men med den materiella skillnaden i förhållande till nuvarande lydelse att möjligheten att förkasta ett onormalt lågt anbud blir en skyldighet när anbudets pris inte kunnat förklaras tillfredsställande. 10 Fullgörande av kontrakt I kapitlet om fullgörande av kontrakt upphandlings- direktiv finns tre av de artiklar som omfattas av utredningens upp- drag. Dessa tre artiklar reglerar följande områden: anlitande av underleverantörer (artikel 71 i LOU-direktivet och artikel 88 i LUF-direktivet), ändring av kontrakt (artikel 72 i LOU-direktivet och artikel 89 i LUF-direktivet) och uppsägning av kontrakt (artikel 73 i LOU-direktivet och artikel 90 i LUF-direktivet). I artikel 25 LOU-direktiv och artikel 37 LUF- direktiv finns bestämmelser om underentreprenad. Av artiklarna framgår att en upphandlande myndighet eller enhet får begära att en leverantör i sitt anbud ska ange hur stor del av kontraktet som kan komma att läggas ut på tredje part samt vilka underleverantörer som föreslås. Vad leverantören anger i detta hänseende påverkar inte dennes ansvar som huvudman. Av artiklarna framgår vidare att medlemsstaterna kan genomföra artiklarna på det sättet att en upphandlande myndighet eller enhet ska begära att en leverantör i sitt anbud lämnar ovan nämnda uppgifter. Överväganden beträffande genomförandet av artiklarna finns i 2004:s delbetänkande (SOU 2005:22 s. 298 och 493) och i prop. 2006/07:128 (s. 350 f. och 499). Som framgår av övervägandena i delbetänkandet och proposi- tionen bedömdes det inte finnas något behov av att i lagarna om offentlig upphandling och om upphandling inom försörjnings- sektorerna ta in artiklarnas bestämmelser om att regleringen inte skulle påverka en leverantörs ansvar som huvudman. Såväl utred- ningen som regeringen bedömde att detta redan följde av svensk rätt. Innebörden av svensk rätt var bl.a. att en upphandlande myndighet eller enhet skulle rikta sina krav på hur ett kontrakt fullgjordes mot entreprenören och inte mot de underentreprenörer som entreprenören hade anlitat. Det bedömdes vidare inte finnas någon anledning att utnyttja möjligheterna enligt artiklarna att införa regelverket som en skyldighet för upphandlande myndigheter och enheter att kräva uppgifter om underentreprenörer enligt artiklarna. I propositionen (s. 350) erinrades dessutom om en leverantörs allmänna rätt att använda sig av annat företag för att fullgöra ett kontrakt. Regeringen hänvisade därvid till avgör- ande i mål C-314/01, och . Ovanstående överväganden ledde till att artikel 25 LOU-direktiv och artikel 37 LUF-direktiv genomfördes genom nuvarande 6 kap. 11 § och 6 kap. 12 § LUF. Utöver ovan nämnda avgörande från bör även nämnas avgörandet från samma domstol i mål C-94/12, Swm Costruzioni och Mannocchi . Tolkningsfrågan i målet rörde en fråga om huruvida krav i fråga om val av leverantör kunde uppfyllas genom att leverantören åberopade att flera andra företags kapacitet skulle utnyttjas. Då frågan är intimt sammankopplad med möjligheten att faktiskt fullgöra ett kontrakt med hjälp av underleverantörer är avgörandet av intresse även för nu aktuella frågor. I avgörandet (punkt 34) anförde domstolen att en leverantörs möjlighet att åberopa inte bara en utan flera andra leverantörers kapacitet bidrar till att öppna upp offentliga kontrakt för så bred konkurrens som möjligt. Detta gagnar enligt domstolen inte bara leverantörerna utan även de upphandlande myndig- heterna. Domstolen fann vidare att tolkningen dessutom bidrar till att underlätta för små och medelstora företag att delta i offentliga upphandlingar vilket enligt skäl 32 LOU-direktiv är ett av det direktivets mål. Frågor om leverantörers möjligheter att anlita underleverantörer för fullgörande av kontrakt behandlas i skäl 105 i LOU-direktivet och skäl 110 i LUF-direktivet. I skälen framhålls vikten av att även underleverantörer iakttar tillämpliga miljö-, social- och arbetsrättsliga skyldigheter när de fullgör kontrakt. Att så sker säkerställs enligt skälen genom lämp- liga åtgärder från behöriga nationella myndigheter inom ramen för deras ansvar och befogenheter. Som exempel på sådana myndigheter nämns i skälen yrkesinspektioner och miljövårdsmyndigheter. Det är vidare enligt skälen nödvändigt att säkerställa viss öppen- het i underleverantörskedjan. En sådan öppenhet ger nämligen upphandlande myndigheter och enheter information om vem som närvarar på de platser där kontrakten fullgörs. Avslutningsvis anges i skälen att direktbetalning till under- leverantörer bör kunna användas och att det bör kunna kontrolleras om underleverantörer befinner sig i uteslutningsgrundande situa- tioner. Även om ovan berörda skäl inte uttryckligen behandlar frågan om vilken betydelse bestämmelserna om underleverantörer har för små och medelstora företag, får det antas att små och medelstora företags behov har varit ett tydligt tema även för utformningen av dessa bestämmelser. Bestämmelserna om anlitande av underleverantörer finns i artikel 71 i LOU-direktivet och artikel 88 i LUF-direktivet. Artiklarna finns i kapitlet fullgörande av kontrakt i båda direktiven. Båda artiklarna består av åtta punkter. I artikel 71.1 i LOU-direktivet och artikel 88.1 i LUF-direktivet anges att det ska säkerställas att även underleverantörer iakttar de skyldigheter som avses i artikel 18.2 i LOU-direktivet och artikel 36.2 i LUF-direktivet. Med tanke på artiklarnas placering får det antas att det som ska säkerställas är att det tilldelade kontraktet fullgörs i enlighet med nämnda skyldigheter. Det föreskrivs vidare att skyldigheternas iakttagande ska säkerställas genom lämpliga åtgärder som vidtas av behöriga nationella myndigheter. Artikel 71.2 i LOU-direktivet och artikel 88.2 i LUF-direktivet innehåller bestämmelser om att en upphandlande myndighet eller enhet får begära att vissa uppgifter om underleverantörer ska lämnas i ett anbud. Som artiklarna är formulerade kan medlems- staterna välja att genomföra dem genom obligatoriska regler, dvs. att myndigheten eller enhet ska begära att uppgifterna ska lämnas i anbudet. Regleringen tycks ta sikte på hur en leverantör planerar att fullgöra det kontrakt som upphandlingen avser. Detta följer av ordvalet som kan komma att läggas ut på tredje part samt vilka underleverantörer som föreslås. De uppgifter som lämnas tycks sålunda inte binda leverantören att fullgöra kontraktet i enlighet med dessa. I artikel 71.3 i LOU-direktivet och artikel 88.3 i LUF-direktivet finns bestämmelser om betalning från en upphandlande myndighet eller leverantör direkt till en underleverantör. Bestämmelserna i dessa punkter är inte obligatoriska för medlemsstaterna att genom- föra. I likhet med motsvarande artiklar upphandlings- direktiv innehåller artiklarna, artikel 71.4 i LOU-direktivet och artikel 88.4 i LUF-direktivet, bestämmelser om att huvud- entreprenörens ansvar inte påverkas av punkterna 1–3 i artiklarna. Artikel 71.5 i LOU-direktivet och artikel 88.5 i LUF-direktivet innehåller bestämmelser om att vissa uppgifter ska lämnas innan fullgörandet av vissa typer av kontrakt påbörjas. En sådan uppgifts- skyldighet gäller också för ändringar av uppgifterna under kon- traktets löptid. När det gäller vilka typer av underleverantörer som en leverantör ska lämna uppgifter om är bestämmelsen i artikel 71.5 fjärde stycket i LOU-direktivet och artikel 88.5 fjärde stycket i LUF-direktivet av intresse. I dessa stycken anges att första styckena i båda punkterna inte ska gälla för varuleverantörer. Med regleringen får antas avses varuleverantörer som underleverantörer. Det innebär att skyldigheten att lämna uppgifter inte avser uppgifter om underleverantörer som är varuleverantörer. Av punkten framgår vidare att en upphandlande myndighet eller enhet får utvidga uppgiftskyldigheten. Det kan därvid noteras att det i den exemplifierande uppräkningen i artikel 71.5 femte stycket b i LOU-direktivet och artikel 88.5 femte stycket b i LUF- direktivet anges att uppgiftsskyldigheten kan utvidgas till att avse uppgifter om underleverantörer till huvudentreprenörens under- leverantörer, eller ännu längre ned i underleverantörskedjan. Artikel 71.6 i LOU-direktivet och artikel 88.6 i LUF-direktivet innehåller en exemplifierande uppräkning av vilka lämpliga åtgärder som får vidtas i syfte att undvika att skyldigheterna som avses i artikel 18.2 i LOU-direktivet och artikel 36.2 i LUF-direktivet åsidosätts. I artikel 71.7 i LOU-direktivet och artikel 88.7 i LUF-direktivet anges att medlemsstaterna får införa strängare ansvarsregler eller gå längre i fråga om direktbetalning till underleverantörer. De sista punkterna, artikel 71.8 i LOU-direktivet och artikel 88.8 i LUF-direktivet, innehåller vissa närmare bestämmelser om hur punkterna 3, 5 och 6 bör genomföras Utredningens förslag: Bestämmelserna om en huvudleverantörs ansvar i artikel 71.4 i LOU-direktivet och artikel 88.4 i LUF- direktivet bör inte genomföras genom särskilda föreskrifter om anlitande av underleverantör. Övriga bestämmelser om anlitande av underleverantör i artikel 71 i LOU-direktivet och artikel 88 i LUF-direktivet ska genomföras genom föreskrifter i lag. Bestämmelserna i artikel 71.5 andra och femte styckena och artikel 71.7 i LOU-direktivet och artikel 88.5 andra och femte styckena och artikel 88.7 i LUF-direktivet som medger att ytterligare föreskrifter om anlitande av underleverantörer med- delas bör dock inte utnyttjas. Skälen för utredningens förslag Allmänt om rätten att anlita underleverantörer för fullgörande av kontrakt Bestämmelserna om anlitande av underleverantörer upphandlingsdirektiv innebär lika lite som motsvarande bestäm- melser upphandlingsdirektiv att en leverantörs rätt att ta hjälp av underleverantörer för ett kontrakts fullgörande begränsas. Vad de upphandlingsrättsliga reglerna om anlitande av under- leverantörer framförallt syftar till är i stället att upphandlande myndigheter och enheter ska ges möjligheter att kontrollera om fullgörandet av ett kontrakt kommer att ske eller sker i enlighet med de villkor som har fastställts för fullgörandet. När det gäller frågan om vilka villkor som kan ställas från upphandlingsrättsliga utgångspunkter för ett kontrakts fullgör- ande, är det ytterst de allmänna bestämmelserna om fullgörande av kontrakt som styr (se artiklarna 70, 72 och 73 i LOU-direktivet och artiklarna 87, 89 och 90 i LUF-direktivet). Det innebär att villkor för fullgörandet av ett kontrakt som inte är tillåtna när en leverantör fullgör kontraktet själv inte heller är tillåtna när kontraktet fullgörs med hjälp av en eller flera underleverantörer. Detsamma gäller för ändring av kontrakt och upp- sägning av kontrakt. Det som sagts i stycket närmast ovan beträffande villkor för ett kontrakts fullgörande gäller även för villkor som hänför sig till sådana skyldigheter som avses i artikel 18.2 i LOU-direktivet och artikel 36.2 i LUF-direktivet (se även avsnitt 3.2.4). Detta förtjänar att påpekas i detta sammanhang, då bestämmelserna i artikel 71.1 i LOU-direktivet och artikel 88.1 i LUF-direktivet kan ge sken av att skapa en självständig ordning för sådana villkor när ett kontrakt fullgörs med hjälp av en eller flera underleverantörer. Vad som är tillåtet i detta hänseende följer alltså av de allmänna bestämmel- serna om fullgörande av kontrakt. Hänvisningarna till artikel 18.2. i LOU-direktivet och artikel 36.2 i LUF-direktivet får därmed närmast ses som en erinran om att det som sägs i dessa artiklar även omfattar hur underleverantörer fullgör kontrakt. Flera av punkterna i artikel 71 i LOU-direktivet och artikel 88 i LUF-direktivet ger uttryck för de allmänna utgångspunkter som har beskrivits ovan. Bestämmelserna i dessa punkter genomförs lämpligen genom en allmän bestämmelse om rätten att anlita underleverantörer och som erinrar om skyldigheterna som avses i artikel 18.2 i LOU-direktivet och artikel 36.2 i LUF-direktivet. Med en sådan bestämmelse i respektive ny lag behövs inga ytterligare bestämmelser för att genomföra artikel 71.1, 71.5 tredje stycket, 71.6 och 71.8 i LOU-direktivet och artikel 88.1, 88.5 tredje stycket, 88.6 och 88.8 i LUF-direktivet. Bestämmelserna om en huvudleverantörs ansvar i artikel 71.4 i LOU-direktivet och artikel 87.4 i LUF-direktivet motsvarar artikel 25 andra stycket LOU-direktiv och artikel 37 andra meningen LUF-direktiv. Som anfördes redan i förarbetena vid genomförandet av artiklar, finns det inte något behov av att i lagarna om offentlig upphandling och om upphandling inom försörjningssektorerna ta in bestämmelser om att regleringen om underleverantörer inte ska påverka en leveran- törs ansvar som huvudman. Artikel 71.4 i LOU-direktivet och artikel 87.4 i LUF-direktivet bör sålunda inte genomföras genom särskilda föreskrifter om anlitande av underleverantör i de nya författningarna om upphandling och upphandling inom försörj- ningssektorerna. Uppgifter som ska lämnas om underleverantörer Artikel 71 i LOU-direktivet och artikel 88 i LUF-direktivet kan sägas innehålla två olika bestämmelser som tar sikte på uppgifter om underleverantörer som ska lämnas. Den första rör uppgifter om hur en leverantör planerar att ett kontrakt ska fullgöras beträffande anlitande av underleverantör. Den andra siktar in sig på uppgifter om underleverantörer som ska lämnas innan fullgörandet av ett kontrakt påbörjas. Den första bestämmelsen finns i artikel 71.2 i LOU-direktivet och artikel 88.2 i LUF-direktivet. Av ordvalen i punkterna följer att det rör sig om att en leverantör på begäran från en upphandlande myndighet eller enhet ska lämna uppgifter om hur den planerar att fullgöra ett kontrakt med avseende på frågan om huruvida under- leverantörer kommer att användas. I detta ligger också att upp- gifterna i fråga inte är förpliktigande för leverantören i förhållande till den upphandlande myndigheten eller enheten. Det finns således inget som hindrar att ändrade förhållanden i ett eller annat avseende medför att leverantören ändrar sin planering angående hur kontraktet ska fullgöras. Som framgår av punkterna i artiklarna får den upphandlande myndigheten eller enheten välja om den ska begära in uppgifterna eller ej. Det finns enligt utredningens bedömning ingen anledning att utnyttja möjligheterna att genomföra punkterna som obliga- toriska bestämmelser. Om en myndighet eller enhet dock väljer att begära in uppgifterna, ska begäran framställas i något av upphand- lingsdokumenten. Bestämmelserna utgör inte grund för att ifrågasätta lämnade uppgifter om planering såvitt gäller ett kontrakts fullgörande med avseende på anlitande av underleverantörer. Den bedömning en leverantör gör i frågan om huruvida underleverantörer måste anlitas för ett kontrakts fullgörande kan således inte ifrågasättas med stöd av nu aktuella bestämmelser. Bestämmelserna kan enbart användas för att ifrågasätta en leverantörs anbud om uppgifter i frågan saknas helt. Det kan i sådana fall finnas grund för att lämna anbudet utan avseende. Den andra bestämmelsen finns i artikel 71.5 i LOU-direktivet och artikel 88.5 i LUF-direktivet. Dessa punkter tar sikte på uppgifter som ska lämnas av den leverantör som har tilldelats kon- traktet. Uppgifterna som avses ska lämnas innan kontraktets fullgörande påbörjas. Till skillnad från den första bestämmelsen ska den upphandlande myndigheten begära att uppgifterna lämnas. Skyldigheten att begära in uppgifterna begränsar sig dock till vissa närmare angivna kontrakt. Bestämmelsen begränsar sig dessutom till vissa närmare angivna uppgifter om underleverantörerna. Punkterna, artikel 71.5 i LOU-direktivet och artikel 88.5 i LUF- direktivet, ställer inte något krav på att uppgifter ska lämnas om underleverantörer som är varuleverantörer. Hur det ska fastställas att en underleverantör är en varuleverantör i artiklarnas mening är oklart. Då gränsdragningen är av betydelse för ett upphandlings- rättsligt krav ligger det enligt utredningens mening nära till hands att tillämpa definitionen av varukontrakt. Om anskaffningen från underleverantören är att karaktärisera som anskaffning av sådana varor som avses enligt definitionen av varukontrakt, bör under- leverantören i så fall anses vara en varuleverantör. Detta får dock ytterst avgöras i rättstillämpningen. Vad som gäller i fråga om varuleverantörer och den första bestämmelsen är oklart. Regleringen i artikel 71.2 i LOU-direktivet och artikel 88.2 i LUF-direktivet tycks inte innehålla motsvarande begränsning såvitt avser varuleverantörer. Det framstår som inkonsekvent att begränsningen inte skulle gälla även för dessa artiklar. Det finns dock enligt utredningen inte tillräckligt vägande skäl för att avvika från utredningens huvudmetod att genomföra artiklarna så direktivnära som möjligt. Detta innebär att det i de bestämmelser som genomför artikel 71.2 i LOU-direktivet och artikel 88.2 i LUF-direktivet inte bör finnas några begränsningar avseende varuleverantörer. Avslutningsvis ska frågan om uppgifter om underleverantörer i en underleverantörskedja beröras. Artiklarna synes nämligen inte begränsa uppgiftskyldigheten till uppgifter om underleverantörer i det första ledet utan tycks omfatta hela underleverantörskedjor. Att det skulle förhålla sig på det sättet framstår dock som orimligt. Som framgått måste artiklarna ses i ljuset av de allmänna bestäm- melserna om fullgörande av kontrakt. Det innebär att även tillämp- ningen av bestämmelserna i artikel 71 i LOU-direktivet och artikel 88 i LUF-direktivet ska stå i överenstämmelse med proportionalitets- principen som den tillämpas på detta specifika område. Ytterligare stöd för att bestämmelserna siktar in sig enbart på det första ledet i en underleverantörskedja finns i artikel 71.5 femte stycke b i LOU- direktivet och artikel 88.5 femte stycket b i LUF-direktivet. Sammantaget bedömer utredningen att begreppet underleverantör i artiklarnas mening får anses omfatta enbart underleverantörer till den leverantör som har tilldelats kontraktet. Att begreppet ges denna betydelse i upphandlingslagarna påverkar inte en leverantörs möjligheter att anordna fullgörandet av kontraktet genom mer eller mindre långa underleverantörskedjor. Betalning direkt till en underleverantör Artikel 71.3 i LOU-direktivet och artikel 88.3 i LUF-direktivet innehåller bestämmelser om att en underleverantör ska kunna begära att en upphandlande myndighet ska betala för ett kontrakts full- görande direkt till underleverantören. Bestämmelserna i punkterna är inte obligatoriska att genomföra för medlemsstaterna. Enligt utredningen kan det ifrågasättas om man i upphandlings- regelverket bör meddela föreskrifter om betalningsmottagare för ersättning som gäller ett kontrakts fullgörande. Det är en fråga som enligt utredningen lämpligen bör lämnas till involverade parter (upphandlande myndighet/enhet, leverantör och underleverantör) att hantera inom ramen för avtalsfriheten. Denna bedömning vinner enligt utredningens uppfattning också stöd i att EU- lagstiftaren enligt artikeln sett det som nödvändigt att myndig- heten eller enheten bör konstruera en ordning som möjliggör för leverantören att invända mot betalningen till underleverantören. Artiklarnas bestämmelser om direktbetalning får antas vara motiverade av ett av de mer tongivande syftena med de nya upp- handlingsdirektiven. Såvitt utredningen kan bedöma är bestäm- melserna framförallt förestavade av strävan att anpassa upphand- lingar till de små och medelstora företagens förutsättningar. Det ovan anförda skälen emot ett genomförande är dock enbart rena lämplighetsskäl, låt vara att utredningen anser att dessa skäl väger tungt som skäl emot att införa sådana regler i de nya lagarna om offentlig upphandling och om upphandling inom försörjnings- Enligt utredningen finns det dock inga invändningar av lagteknisk karaktär att rikta mot bestämmelserna. Sammantaget bedömer utredningen sålunda att artiklarnas bestämmelser om direktbetalning bör genomföras i de nya lagarna om offentlig upphandling och om upphandling inom försörjningssektorerna. Däremot anser utredningen att det saknas anledning att utnyttja möjligheten i artikel 71.7 i LOU-direktivet och artikel 88.7 i LUF- direktivet att införa ytterligare regler på området.