sou · H2B386 · 2014-12-19 00:00:00 — I det nederländska systemet för subventionerad rättshjälp kan en rättssökande kostnadsfritt vända sig till något av de 30 juridiska informationskontor som finns för att få information eller för att få en analys av sitt juridiska problem och kortfattad juridisk rådgiv- För mer omfattande rättshjälp kan den rättssökande vända sig till en advokat. En inkomstprövad avgift utgår i dessa fall. Alla advokater kan tillhandahålla rättshjälp. Enda förutsättningen för att kunna bistå med rättshjälp är att advokaten är registrerad vid Raad voor Rechtsbijstand. Raad voor Rechtsbijstand kan liknas vid en form av rättshjälpsnämnd, vilken fördelar ut statens medel för rättshjälp till dem som inte kan stå för saken själva. De som inte har råd att själva anlita en advokat kan genom systemet erhålla finansiell hjälp till detta. Subventionerad rättshjälp kan lämnas i mål där fysiska eller juridiska personer med en netto- inkomst som är lägre än ett visst belopp har ett rättsligt intresse att försvara i . När rättshjälpsnämnden bedömer om en person är berättigad till rättshjälp tittar den på familjens netto- inkomst och förmögenhet. Mottagare av rättshjälp måste betala en avgift, som är inkomstprövad. I vissa fall behöver mindre bemed- lade rättssökande i brottmål inte betala någon avgift. En advokat får inom ramen för systemet ersättning för sitt arbete baserat på ett poängsystem, där varje arbetad timma i ett ärende i princip motsvarar en poäng. Rättshjälpen täcker bara advokatarvodet. Domstolsavgifter och andra avgifter ingår inte. Den rättssökande kan dock ansöka om att domstolsavgifterna ska sänkas. Rättshjälpen består enligt belgisk lagstiftning av två system. De regleras av rättegångslagen och gäller i både tvistemål och brottmål, dels som grundläggande och utvidgad rådgivning och dels som rätts- hjälp. Grundläggande rådgivning kan t.ex. bestå av praktiska upp- lysningar eller juridisk information. Utvidgad rådgivning är hjälp som beviljas en fysisk person i form av ett utförligt juridiskt utlåt- ande, juridiskt bistånd, eventuellt i samband med handläggningen av ett ärende, och bistånd inför domstol, inklusive möjlighet till biträde av en advokat. Grundläggande rådgivning är tillgänglig för alla, både fysiska och juridiska personer. För den som saknar tillgångar är rådgiv- ningen kostnadsfri. Övriga betalar en schablonavgift. Utvidgad råd- givning är tillgänglig för fysiska personer som inte har tillräckliga Rättshjälp är tillgänglig för vissa fysiska personer om deras anspråk verkar välgrundat och de kan visa att de saknar till- räckliga inkomster. Särskilda villkor gäller för beviljande av kost- nadsfri grundläggande rådgivning, helt eller delvis kostnadsfri ut- vidgad rådgivning och rättshjälp. En person vars tillgångar bedöms som otillräckliga kan beviljas kostnadsfri grundläggande rådgivning, helt eller delvis kostnadsfri utvidgad rådgivning eller rättshjälp. En advokat som vill arbeta med rättshjälp i kan registrera sig på en lista som förs av det belgiska . Advo- katen kan därefter välja maximum fyra områden inom vilka han eller hon vill verka, t.ex. brottmål, familjerätt eller socialrätt. Det belgiska kontrollerar att ett ärende inte är uppen- bart ogrundat och om den som söker rättshjälp uppfyller de eko- nomiska förutsättningarna härför. Ersättningen till biträdet beräknas enligt ett poängsystem. Poängen är olika för olika typer av mål, t.ex. är ett ordinärt brottmål värt sex poäng medan biträde vid en skilsmässa värderas till 15 poäng. kontrollerar det belgiska biträdenas poäng och sänder dessa till departementet, som handhar budgeten för rättshjälpen. Staten betalar sedan ersättningen till biträdet. Belgiska staten kan återkräva ersättning för advokatarvode efter rättegångens slut bl.a. om den sökandes förmögenhet, inkomster eller utgifter har ändrats, om stödet har beviljats på grundval av oriktiga upp- gifter eller erhållits på annat felaktigt sätt. I och kan rättshjälp erhållas i brottmål och i tviste- mål. Personer som beviljats rättshjälp i brottmål där förhandling ska hållas i Magistrates court,1 har i vissa fall rätt att få en försvarare förordnad för sig. För att erhålla uppdrag som försvarare måste advokaten antingen vara registrerad vid rättshjälpsmyndigheten (Legal Services Commission) eller vid domstolen. För att få en försvarare förordnad krävs bl.a. att det är sannolikt att en frihets- berövande påföljd är aktuell eller att vittnesförhör kan bli aktuella. 1 Motsvarande tingsrättsnivå i . Försvarare får i dessa fall som huvudregel ersättning enligt en taxa som delas in i tre kategorier beroende på typ av mål. Endast de allra största och mest komplicerade målen ersätts utanför taxesystemet. Inom vissa särskilt utpekade områden, företrädesvis i större städer, ingår kostnader för tidsspillan och utlägg i arvodet enligt taxan. I vissa fall kan en misstänkt, oavsett inkomst, erhålla kostnadsfri rådgivning vid en polisstation. Advokater har beredskap dygnet runt för denna typ av rådgivning. I vissa fall har personer som anhållits för vissa mindre allvarliga också rätt till rådgivning per telefon. Advokater som tillhandahåller rådgivningen har rätt till ersättning enligt en taxa som är beräknad på den genomsnittliga tiden per fall. Ersättning för tidsspillan och utlägg utgår inte. Grövre brottmål prövas i Crown Court. Försvarare i sådana mål ersätts med ett basarvode, viket kan höjas t.ex. med hänsyn till förhandlingens längd eller med hänsyn till omfattningen av åklag- arens bevisning. I vissa särskilt omfattande mål, vilket inbegriper förhandlingar som beräknas pågå , ersätts försvarare enligt individuella avtal vilka bestäms i förväg. Även i tvistemål kan finansierad rättshjälp erhållas. Rättshjälpen ges i huvudsak av privatpraktiserande jurister. Möjligheten att er- hålla rättshjälp beror bl.a. på hur den sökandes inkomst ser ut och på vilken typ av ärende det är frågan om. Personer med en årlig inkomst kan inte få rättshjälp. En bedömning görs också av sökandens möjligheter att nå framgång i ärendet. Rättshjälpen delas in i två olika nivåer. Den första nivån (Con- trolled Work) inkluderar bl.a. inledande rådgivning och represen- tation genom ombud () för en part i rättegång inför vissa domstolar och medling i familjemål. Den andra nivån (Licensed Work) inkluderar representation genom ombud i alla typer av mål i rättegång inför domstol. Rättshjälp kan beviljas för olika typer av mål, bl.a. för mål om vårdnad om barn och vissa mål rörande övrig familjerätt där det förekommit våld. Rättshjälp kan i exceptionella fall även beviljas för andra typer av mål. För vissa mål beviljas endast rättshjälp i form av rättslig rådgivning via telefon, det gäller bl.a. för mål gällande viss diskriminering. Den som beviljats rättshjälp får, beroende på inkomst, betala tillbaka hela eller delar av kostnaden för biträdet. Arbete inom ramen för Controlled Work ersätts enligt ett taxesystem. Taxesystemet avser endast viss typ av advokater, s.k. Solicitors. Om den arbetade tiden överstiger viss nivå ersätts advokaten enligt en timkostnadsnorm. Arbete inom ramen för Licensed Work ersätts som huvudregel endast enligt en timkost- nadsnorm. 5.3Ersättningssystem för konkurskostnader när konkursboet saknar tillgångar I ska konkursdomstolen, när det kommer in en ansökan om konkurs, besluta om vem som ska ställa en garanti för kost- naderna i konkursärendet. Normalt sett är det den borgenär som begär en gäldenär i kon- kurs som, på begäran av domstolen, ska ställa sådan garanti. En så- dan garanti avser förväntade och uppkomna kostnader och är begrän- sad till högst . För det fall konkurskostnaderna över- stiger garantibeloppet, och det inte finns tillgångar i konkursboet, svarar konkursförvaltaren själv för kostnaderna. I vissa fall kan domstolen besluta att staten ska ställa garanti för uppkomna och förväntade konkurskostnader. Detta sker oftast då det är Erhvervsstyrelsen – motsvarande det svenska – som begärt en gäldenär i konkurs och den begäran grundar sig i att gäldenären inte har fullgjort sina bolagsrättsliga åtaganden. Vidare garanterar staten för uppkomna kostnader om en av Erhvervs- styrelsen utsedd likvidator begär att gäldenären försätts i konkurs. Detta förutsätter dock att likvidationen ursprungligen baserades på en tvångslikvidering från Erhvervsstyrelsen. Domstolen kan också, när det föreligger särskilda omständigheter, besluta att staten ska stå kostnaderna i konkursförfarandet. Denna möjlighet brukas dock mycket restriktivt. Även i nu nämnda fall är garantin begränsad till högst . För det fall konkurskostnaderna överstiger garantibeloppet, och det inte finns tillgångar i konkursboet, svarar konkursförvaltaren alltså själv för kostnaderna. I ska domstol, på konkursförvaltarens begäran, besluta om avskrivning av konkursen när konkursboet saknar tillgångar för täckande av konkurskostnaderna. En borgenär som begär en gäldenär i konkurs ska, när konkurs- ansökan ges in, hos staten deponera en summa om 43 som garanti för kostnader som kan uppstå i samband med konkurs- förfarandet. Kravet på ställande av garanti gäller inte i de fall det är gäldenären själv, eller anställda hos gäldenärsbolaget, som begär konkurs. I dessa fall erlägger staten garantibeloppet. För det fall konkursboet saknar tillgångar tas garantin i anspråk för betalning av konkurskostnaderna. För det fall konkurskostnaderna överstiger garantibeloppet, och det inte finns tillgångar i konkursboet, svarar konkursförvaltaren själv för de överstigande kostnaderna. En konkursförvaltare kan härutöver i vissa specifika fall ansöka om medel från staten för att täcka vissa konkurskostnader. Sådana ansökningar kan göras t.ex. i fall där förvaltaren misstänker ekono- miska oegentligheter. Ansökan om extra medel måste dock ske i förväg och kan inte användas för att täcka ett underskott som så- dant. I står primärt staten för kostnaderna när konkursboet sak- nar tillgångar. Om tillgångarna inte räcker till betalning av kon- kurskostnaderna, eller om borgenärernas utdelning skulle komma att bli obetydlig, kan domstolen besluta att konkursförfarandet ska avslutas. Staten står då kostnaden för konkursförvaltaren. Statens ansvar är dock begränsat till som högst . En borgenär har möjlighet att överta ansvaret för konkurskost- naderna för att hindra att konkursförfarandet avslutas. I dessa fall står borgenären risken för uppkomna kostnader. På begäran av konkursombudsmannen kan domstolen under vissa förutsättningar besluta att konkursförfarandet ska fortlöpa under allmänt förvaltarskap. Ett allmänt förvaltarskap kan t.ex. före- komma när gäldenären ska granskas för oegentligheter i boet. Om en konkurs hanteras inom ramen för allmänt förvaltarskap kan kon- kursombudsmannen besluta att konkurskostnaderna ska betalas av I dessa fall gäller inte något högsta belopp för statens kost- nadsansvar. I hanteras konkurskostnader på två olika sätt när konkurs- boet saknar tillgångar. Antingen används ett s.k. Pro bono- förfarande eller så beslutas om avskrivning. Ett Pro bono-förfarande används om tillgångarna i ett kon- kursbo förefaller vara otillräckliga för att täcka de inledande kon- kurskostnaderna. Domstolen kan i sådana fall besluta att konkurs- förfarandet ska genomföras Pro bono. I dessa fall står staten kostnaderna för förfarandet. Beslut om att ett konkursförfarande ska genomföras Pro bono kan fattas ex officio av konkursdom- stolen vid förfarandets inledande eller, på begäran av konkurs- förvaltaren, i ett senare skede. För det fall konkursboets tillgångar är otillräckliga för att täcka uppkomna och väntade konkurskostnader ska domstolen besluta om avskrivning av konkursen. Även i detta fall står staten kost- naderna för konkursförfarandet. Beslut om att en konkurs ska av- skrivas kan fattas av domstolen ex officio eller på begäran av för- valtaren. I hanteras konkurskostnader på i huvudsak två olika sätt när konkursboet saknar tillgångar. Förfarandet kan antingen ske genom liquidation eller genom administration. En liquidation kan bäst jämföras med svenska avskrivnings- konkurser enligt 10 kap. 1 § konkurslagen (1987:672) och förval- tarens uppgift är att samla tillgångarna i konkursboet och fördela ut dem till borgenärerna i en viss ordning. En liquidation kan ske antingen på frivillig basis, genom kon- kursbolagets borgenärer, eller tvångsvis genom domstolsbeslut. Sker det genom domstolsbeslut är förvaltaren antingen en official receiver, dvs. en statligt anställd, eller en authorised insolvency practitioner. Om boets tillgångar inte täcker konkurskostnaderna kan en official receiver ansöka om ersättning för sina kostnader vid domstolen. Staten står således kostnaderna i dessa fall och det är domstolen som beslutar om rimlig ersättning. En authorised insolvency practitioner får däremot, i de fall konkursboet saknar tillgångar, ersättning enligt vad som har avtalats med de borgenärer som utnämnt honom. En administration innebär att konkursboet ställs under för- valtning av en Administrator som har till uppgift att antingen försöka rädda bolaget, om det är en juridisk person, eller att för- söka få till stånd en bättre uppgörelse för borgenärerna än om kon- kursboet inte genomgick en Administration. Den som är Admini- strator måste bl.a. också för borgenärerna lägga fram ett förslag för hur dennes kostnader ska ersättas. Det är alltså borgenärerna som svarar för kostnaderna i detta fall. Borgenärerna är fria att anta eller komma med egna förslag för hur Administrator ska ersättas. För det fall tillgångar saknas i ett konkursbo i kan domstol besluta att förfarandet ska genomföras antingen vederlags- fritt eller att konkursen ska avskrivas. För det fall avskrivning ska ske måste beslutet om att konkursen avslutas offentliggöras i dom- stol. Vid avskrivning ska den domstolstjänsteman som beslutade om konkursens avskrivning också besluta om kostnaderna för konkursen. Staten står kostnaderna till den del dessa inte täcks av konkursboet. För det fall konkursboet inte kan täcka konkurskostnaderna ska beslutande domstolstjänsteman även besluta om att staten ska debi- teras konkurskostnaderna. Ett sådant beslut kan inte överklagas. En konkursförvaltare kan även i fall då det finns anledning att misstänka att t.ex. ett bolags styrelse gjort sig skyldig till bedrägeri, ansöka om medel från staten för att täcka kostnader härför. Om tillgångarna i ett konkursbo inte räcker till betalning av kon- kurskostnaderna ska domstol besluta om att förfarandet ska upp- höra och att konkursen ska avskrivas. I samband härmed ska dom- stolen också besluta om att gäldenären ska påföras kostnaderna för konkursen. När en gäldenär, som är en juridiskt person, själv ansökt om konkurs upplöses bolaget genom att domstolen beslutar om detta. Staten ersätter i dessa fall inte konkurskostnader som överstiger konkursbolagets tillgångar. Är det däremot en borgenär som begärt att gäldenären ska försättas i konkurs är borgenären ansvarig för de kostnader konkursförfarandet medför, dock med undantag för in- ledande avgifter och kostnader vilka gäldenären alltid svarar för. I har konkursförvaltaren rätt till ett ersättningsbelopp om per konkurs. Detta belopp betalas av staten. All utredning utöver nämnda belopp utförs på konkursförvaltarens risk. Det innebär att konkursförvaltaren riskerar att bli utan arvode för ned- lagt arbete om inga medel dras in i boet till följd av dennes arbets- insats. En borgenär kan överta ansvaret för konkurskostnaderna för att hindra att ett konkursförfarande avslutas. I sådant fall får borge- nären deponera medel vid domstolen. Om de deponerade medlen tar slut är det upp till borgenären att avgöra om ytterligare medel ska tas i anspråk för vidare utredning. För det fall ingen borgenär är villig att svara för utrednings- kostnaderna har konkursförvaltaren ingen alternativ möjlighet att få ersättning för fortsatt utredningsarbete. Det gäller även om det föreligger misstankar om brott. I praktiken innebär det att kon- kursförvaltarens utredning avbryts och eventuella brottsmisstankar anmäls till polisen. Följaktligen förblir ekonomisk brottslighet i hög utsträckning outredd inom ramen för konkurser som saknar till- gångar. 5.4.1Ersättningssystem för rättsliga biträden Vid en jämförelse mellan de olika ländernas rättshjälpssystem kan i stort konstateras att samtliga länder har ett system som innebär att en person kan beviljas rättsligt bistånd (rättshjälp) såväl i brottmål som i tvistemål. När det gäller brottmål ges rättshjälpen i form av försvarare och i de flesta fall finns även en rätt för brottsoffer att erhålla måls- ägandebiträde. I de flesta fall finns en återbetalningsskyldighet föreskriven om den misstänkte döms för brottet. I vissa fall står staten för kostnaden helt och hållet om det gäller brott av viss dignitet. Gemensamt för de flesta länderna, när det gäller biträde i tviste- mål, är att rätten till rättshjälp är inkomstbaserad. Endast de som har en inkomst understigande ett visst belopp kan få sådan hjälp. Gemensamt är också att den rättssökande, beroende på inkomst, har en skyldighet att betala tillbaka hela eller delar av kostnaden för biträdet till staten. I vissa länder, t.ex. i , kan dock de sämst bemedlade få helt kostnadsfri rättshjälp. I finns ett utbyggt rådgivningssystem som är tillgängligt för alla, dock att den är kostnadsfri endast för den som saknar tillgångar. Övriga betalar en schablonavgift. I t.ex. delas rättshjälpen in i olika nivåer, vilka innefattar olika former av hjälp. I de flesta fall är rätten till rättshjälp även begränsad till vissa typer av mål. Ersättningssystemet till rättsliga biträden ser något olika ut vid en jämförelse mellan de olika länderna. Vissa länder, t.ex. tillämpar i många fall en saktaxa, även om ersättning även utgår i vissa fall. I ersätts olika kategorier av rätts- hjälp sinsemellan enligt differentierade prisnivåer. Inom varje kate- gori finns också specificerat olika saktaxor. Andra länder, t.ex. , tillämpar som huvudregel en timtaxa men för juridisk rådgivning gäller en saktaxa. I t.ex. och tillämpas ett poängsystem där varje arbetad timme ersätts med en poäng. I t.ex. ersätts biträdena ofta olika beroende på vilken nivå arbetet hänför sig till. I vissa fall tillämpas en taxa och i vissa fall tillämpas en timkostnadsnorm, dock att taxesystemet aldrig tillämpas när arbetet utförts av s.k. barristers. Dessa ersätts alltid enligt en tim- kostnadsnorm. 5.4.2Ersättningssystem för konkurskostnader när konkursboet saknar tillgångar Vid en jämförelse av de olika ländernas system för hantering av konkurskostnaderna när konkursboet saknar tillgångar kan konsta- teras att de allra flesta länderna har en ordning som innebär att staten på något sätt, om än i olika grad, svarar för sådana kostnader. Ett undantag är där staten inte i något fall svarar för konkurs- kostnaderna. I står alltid gäldenären eller borgenären för samtliga kostnader. Gemensamt för de olika länderna är att statens ansvar för kon- kurskostnader oftast träder in i de fall en konkurs avskrivs. Så är fallet t.ex. i , i de fall konkursförvaltaren är en s.k. official receiver, och i . Statens ansvar är dock i vissa fall begränsat upp till ett visst garantibelopp. Så är fallet t.ex. i , där statens ersättningsansvar endast uppgår till som högst , och i , där ansvaret gäller som högst upp till 43 . Om det är en borgenär som begär konkurs är huvudregeln i de flesta fall att borgenären svarar för konkurskostnaderna, dock att ansvaret i vissa fall endast gäller upp till ett visst garantibelopp. Så är fallet t.ex. i och i . Om kostnaderna överstiger garantibeloppet står konkursförvaltaren själv risken för dessa. Gemensamt för flera länder är också att om det är en gäldenär som begär konkurs får denna svara för konkurskostnaderna. I vissa fall, t.ex. i , finns en möjlighet för en borgenär att överta ansvaret för konkurskostnaderna för att hindra att förfarandet av- slutas. I sådana fall står borgenären risken för uppkomna kostnader. 6Offentlig försvarare och målsägandebiträde Enligt direktiven för utredningen ska vi göra en samlad översyn av utgifterna som finansieras genom anslaget 1:12 Rättsliga biträden m.m. Vi ska överväga vilka åtgärder som kan vidtas och som kan få en kostnadsdämpande effekt på anslaget men ska utgångs- punkten vara att rättssäkerheten för tilltalade och brottsoffer ska garanteras. I detta avsnitt behandlar vi frågan om en eventuell begränsning av rätten till offentliga försvarare och målsägandebiträden i vissa fall och frågan om begränsning av möjligheten till byte av offentlig försvarare. Enligt direktiven ska utgångspunkten vara att rätten till offentlig försvarare i de flesta fall är nödvändig för att säkerställa att rättegången blir rättssäker och effektiv, men det kan inte ute- slutas att dagens regler ger rätt till offentlig försvarare i fall där detta inte är befogat på samma sätt. Reglerna om offentlig försvarare och målsägandebiträde har flera gemensamma beröringspunkter och behandlas därför gemensamt. 6.2Offentlig försvarare – bakgrund och gällande rätt Den som misstänks för brott får biträdas av försvarare vid förbered- ande och utförande av sin talan (21 kap. 3 § första stycket RB). Rätten att anlita en försvarare är ovillkorlig och gäller vid alla brott. Det ankommer alltså i första hand på den misstänkte att själv sörja för sitt försvar och utse försvarare. Syftet med offentliga försvarare Offentlig försvarare och målsägandebiträde är att skapa en garanti för att en misstänkt, som inte själv har skaffat en försvarare, inte lämnas utan möjlighet till juridisk hjälp när så- dan hjälp behövs. Orsakerna till att den tilltalade inte själv har anlitat försvarare kan vara att denne inte har ekonomiska möjligheter att betala en försvarare eller inte själv inser behovet av försvarare. Rätten till en offentlig försvarare är en viktig del i den misstänktes rättssäkerhet. Utgångspunkten för bedömningen om offentlig försvarare ska för- ordnas är om försvarare över huvud taget behövs med hänsyn till bl.a. målets beskaffenhet.1 Processlagsberedningen anförde i sitt betänkande med förslag till rättegångsbalk2 att det med hänsyn till det allmänna intresset av straffrättskipningens säkerhet borde ankomma på någon offentlig myndighet att se till att en misstänkt, som inte själv utsett en för- svarare, ändå fick biträde av en sådan om det behövdes.3 Frågan om förordnande borde enligt beredningen inte vara beroende av den misstänktes ekonomiska ställning utan skulle bedömas uteslutande ur processuella synpunkter. Att medge den misstänkte en rätt att alltid få en offentlig försvarare borde emellertid inte komma i fråga eftersom den misstänkte i många fall, särskilt vid lindrigare brott, själv borde kunna ta till vara sina intressen. En offentlig försvarare borde därför förordnas endast om på grund av sakens beskaffen- het eller eljest den misstänktes rätt finnes icke utan biträde tillvara- tagas. Rätten till offentlig försvarare har utretts bl.a. av som avgav delbetänkandet Rätten till offentlig försvarare (1983:2). förslag behandlades i propositionen /84:23 om rätten till offentlig försvarare. I pro- positionen konstaterades att statens kostnader för offentliga för- svarare ökat kraftigt och att detta bl.a. berodde på att domstolarnas praxis när det gällde försvararförordnanden hade blivit alltmer frikostig. I propositionen föreslogs att dåvarande reg- ler för rätten till offentlig försvarare skulle skärpas något, som de gavs en mer preciserad lydelse. Syftet med ändringarna var 1983/84:23 s. 13. 2SOU 1938:43 och 44. 3NJA II 1943 s. 282 f. Offentlig försvarare och målsägandebiträde att återföra domstolarnas praxis till den nivå som avsågs med dåvar- ande lagstiftning. 6.2.2De grundläggande reglerna om offentlig försvarare Rätten till offentlig försvarare regleras i 21 kap. 3 a § RB.