sou · H2B36 · 2014-02-13 00:00:00 — Våld och jämställdhet har under främst diskuterats i relation till tre områden. För det första pekar forskning på att ojämställdhet ökar mäns våld mot kvinnor. Faktorer som ökar risken för våldsanvändning är bland annat strukturella orättvisor mellan kvinnor och män, rigida könsroller och nedvärdering av kvinnor. För det andra har jämställdhet och våld diskuterats i termer av könssymmetri vad gäller våld i nära relationer. Detta är ett omdebatterat område, men såväl förespråkare för att kvinnor är lika våldsamma som män i nära relationer som deras kritiker är eniga om att kvinnors våld är lindrigare och att de får långt mer och grövre skador från våld än män i nära relationer. Slutligen har jämställdhet och våld diskuterats i relation till hedersvåld. Forskare pekar på att sista årens fokusering på hedersvåld tenderar att reproducera rasism och strukturellt våld genom att hedersvåld framställs som resultatet av traditionella och patriarkala värderingar, medan vanliga svenska män ses som jämställda och därmed ickevåldsamma. Rapporten presenterar avslutningsvis preventiva våldsförebyggande insatser i som arbetar utifrån genusperspektiv. De vanligaste insatserna är universella och består av allt ifrån enstaka föreläsningar till manualbaserade program. Många av dessa syftar till genus- förändring. Selektiva, genussensitiva insatser är relativt ovanliga, medan många indikativa insatser har en tydlig genusansats. Avslut- ningsvis ges förslag på vidare forskning och ett antal områden pekas ut där preventiva insatser bör prioriteras. Denna rapport diskuterar relationen mellan män och våld utifrån tillgänglig – primärt svensk – forskning. Det främsta syftet är att undersöka hur olika former av våld påverkar män som offer och förövare, samt könsnormers betydelse för mäns våldsutövande. Fokus ligger alltså på män och maskulinitet i relation till olika former av våld. När exempelvis våld i nära relationer diskuteras görs detta primärt i relation till vilken betydelse detta har för män (som offer och förövare) och hur detta relaterar till föreställningar om vad en man är eller bör vara. Det övergripande syftet kan delas upp i tre underordnade syften: att undersöka relationen mellan våld och jämställdhet, att beskriva i vilken utsträckning män är förövare och offer för våld samt vilka insatser som finns för att bekämpa våld. Inledningsvis presenteras definitioner och perspektiv på män och våld. Därefter presenteras våldets omfattning, främst utifrån tillgänglig kriminalstatistik och brottsofferundersökningar. Efter detta diskuteras svensk kvalitativ forskning för att ge en fördjupad förståelse kring maskulinitetsnormers betydelse för män som utövare och offer för våld i en rad olika områden. Vidare diskuteras våld och jämställdhet med fokus på jämställdhetens betydelse för reducering av våld, men också utifrån diskussioner som förts om kvinnors våld mot män i nära relation och hur en jämställdhetsorienterad kritik av våld kan få oavsedda konsekvenser. Avslutningsvis presenteras och diskuteras preventiva insatser för att motverka män och våld, samt rekommendationer för fortsatt forskning och preventiva insatser. Innan jag går vidare är det nödvändigt att tydliggöra vad jag menar med våld. Det har presenterats en rad olika definitioner av våld och olika våldstypologier (t.ex. Galtung 1969, Isdal 2001, 2004, Žižek 2008). Dessa ser något olika ut beroende på vilka former av våld som står i fokus. I ordboksdefinitioner tenderar våld ofta att likställas med utövandet av fysisk kraft, ofta med avsikt att orsaka skada. Våldsforskare påpekar dock att våld inte enbart tar sig fysiska uttryck, utan också kan handla om exempelvis hot om våld (Isdal 2001, 2004). Andra påpekar att våld kan ta sig indirekta och strukturella uttryck, genom exempelvis diskrimi- nering (1989). En av de mest erkända definitionerna har utformats av , , vilket kan tjäna som ett inledande ramverk för att närma oss en förståelse av våld. Våld definieras som: Att uppsåtligt bruka eller hota att bruka makt eller fysisk styrka mot sin egen person, mot en annan människa, en grupp människor, en gemenskap eller ett samhälle, med följd eller tämligen sannolik följd att någon dör eller att det uppstår kroppsskada, psykisk skada, skador i den känslomässiga utvecklingen eller funktionshinder. (WHO 2002; sv. övers. i Löfvenberg & 2007, s. 14) Som synes är denna definition bredare än den relativt snäva ord- boksdefinitionen. Särskilt värt att notera är maktbegreppet, vilket inkluderar vad vi kan kalla för icke-fysiskt våld, det vill säga hot och andra former av maktmedel. Det kan också handla om avsiktligt berövande, försummelse eller misskötsel. Vidare synliggör denna definition att våld inte enbart utövas mot enskilda personer, utan också mot grupper och hela samhällen. Slutligen poängteras både våldets kortsiktiga och långsiktiga effekter – såväl fysiska och psykiska. För att definieras som våld behöver inte handlingarna orsaka skada, enligt WHO (2002), förövare behöver inte heller haft intentionen att skada. WHO (2002) skiljer mellan olika former av våld, mellan vad vi på svenska kan kalla för intrapersonellt (self-directed), interpersonellt och kollektivt våld. Intrapersonellt våld är former av våld som individen riktar mot sig själv. Här kan vi göra skillnad på våld som syftar till självmord och självskada, som inte nödvändigtvis är suicidalt. Interpersonellt våld är former av våld som riktas mot enskilda individer. Det rör sig om våld i familjen och våld i nära relationer, det vill säga våld som familjemedlemmar utövar mot varandra och som ofta (men inte alltid) sker i hemmet. Det rörs sig också om vålds- handlingar mellan personer som inte är släkt och som oftast sker på offentlig plats eller på olika institutioner och arbetsplatser. Förövare och offer kan känna varandra eller vara främlingar, som vid exempelvis överfallsvåld. Kollektivt våld är former av våld som utövas av större grupper och stater. En distinktion kan göras mellan olika former av kollektivt våld utifrån dess olika motiv. Det kan röra sig om politiskt motiverade våldshandlingar, våld som syftar till ekonomisk och våld som syftar till sociala effekter, som exempelvis rasistiskt motiverade lynch- ningar. Kollektivt våld kan vara mer eller mindre koordinerat (jfr 2003). WHOs (2002) typologi inkluderar olika former av direkt våld, men det är också viktigt att beröra det vi kan kalla för indirekt eller strukturellt våld, vilket inte har en tydlig aktör. (1969) menar att begreppet synliggör hur sociala strukturer eller institutioner kan skada individer genom att inte ge dem deras basala behov. Exempel på denna form av våld är elitism, etnocentrism, rasism, sexism, ålderism, nationalism och heterosexism. Strukturellt våld tar sig ofta uttryck i olika former av diskriminering och misserkännande, och legitimeras genom att de som blir utsatta för det accepterar den position de ges i systemet (1989). Strukturellt våld och direkt våld samspelar ofta. Om vi stannar till vid de direkta formerna av våld kan vi också skilja mellan de våldsamma handlingarnas natur. Enligt WHO (2002) kan direkt våld vara fysiskt, sexuellt och psykiskt, samt utgöras av försummelse. Till dessa olika former av våld kan man, särskilt i samband med interpersonellt våld, addera materiellt och latent våld (Isdal 2001). Vi får då följande typologisering av olika direkta våldsformer. Fysiskt våld: Innefattar all typ av fysisk kontakt som förövare använder för att uppnå kontroll. Det kan handla om allt från knuffar och örfilar till våld med tillhyggen och vapen. Psykiskt våld: Handlar om att förövare, direkt eller indirekt, hotar eller skrämmer offer, kränker verbalt, försöker isolera, utövar emotionell utpressning, skämmer ut offer inför andra. Det kan också röra sig om att förövare håller offer vaken om nätterna, att förövare försätter offer i ekonomiskt beroende och hindrar tillgången till hälso- och sjukvård. Sexuellt våld: Kan utgöras av att förövare utsätter offer för våldtäkt (i lagens mening), men också att tvinga offer att titta på porr, eller att förövare kräver samlag efter misshandel. Materiellt våld: Handlar om att förövare slår i dörrar eller väggar, eller slår sönder materiella ting, på ett sätt som är skrämmande och/eller kränkande. Kan också handla om att förövare förstör, eller tvingar offer att förstöra ägodelar som är personligt viktiga. Latent våld: Detta kan utvecklas till den dominerande våldsformen i relationer och sammanhang där våld förekommit. Även när fysiska, psykiska, sexuella eller materiella våldshandlingar sällan inträffar kan våldet vara ständigt närvarande i kraft av sin möjlighet. Även kollektivt våld kan vara latent. Den definition av våld jag presenterat här är relativt bred och inkluderande, vilket har både för- och nackdelar. Nackdelen med en alltför bred förståelse av våld är att begreppet blir så vitt att det riskerar bli urvattnat. Även om strukturella och direkta former av våld är relaterade så är det inte självklart tydliggörande att definiera olika former av diskriminering som våld. Fördelen med en vid definition är dock att den synliggör våldets komplexa karaktär och att våld innebär långt mer än att enbart fysiskt skada en annan individ. Framför allt är det viktigt att se relationen mellan de olika formerna av våld. (1988) har exempelvis påpekat att våld behöver ses i ett kontinuum, det vill säga att det inte finns stora skillnader och abrupta övergångar mellan våldsamma och fredliga relationer. Lindrigare former av våld, som exempelvis sexistiska trakasserier och mobbning, möjliggör användandet av grövre former av våld genom att det höjer toleransnivån. Grovt och lindrigt våld har samma grundläggande funktion – det skadar och förnedrar och gör att offret förlorar kontroll över sig själv. 3 Perspektiv på män, maskulinitet och våld Det finns många olika förklaringsmodeller till mäns våld. Förenklat kan man gruppera förklaringsmodellerna kring de som grundar sig i 1) individens biologi och psykologi, 2) individens socialisation och lärande samt 3) övergripande sociala och kulturella maktrelationer. I denna rapport diskuterar jag män i egenskap av en könsbaserad social kategori. belyser jag i viss mån hur mäns våld kan förstås i relation till andra sociala kategorier som etnicitet, klass och ålder. Detta innebär att jag främst redogör för forskning som utförts av samhällsvetare – vilka fokuserar på sociala och kulturella maktrelationer, samt i viss mån på individens socialisation. Andra förklaringsmodeller avfärdas inte och det är betydelsefullt att söka förstå mäns våld utifrån många olika perspektiv (jfr WHO 2002). Det finns dock inte utrymme att här diskutera och problematisera biologisk och individualpsykologisk forskning på mäns våld i någon större utsträckning (se dock t.ex. 1983, 2000, Tidefors 2010). Samhällsvetenskapliga forskare har bland annat diskuterat om mäns våld främst kan förklaras utifrån kulturella föreställningar om vad det innebär att vara en man (till exempel i termer av mansroll eller maskulinitet) eller om andra aspekter, som exempelvis mäns etnicitet eller klasstillhörighet är viktigare (Gottzén 2013a). Under förra århundradet, särskilt efter , var köns- rollsteorier tongivande för att förklara individers könsmässiga beteende generellt, men också mäns kriminalitet och aggressivitet. Bland annat förklarades unga mäns våld och brottslighet utifrån teorin om kompulsiv manlighet som menade att frånvaron av faders- gestalt och manliga förebilder skapar ett tvångsmässigt behov hos killar att uppvisa manlighet. Detta kan bland annat göras genom destruktivt beteende, aggressivitet och våld (Gottzén 2013a). I utvecklades relativt tidigt vad som kallats för kritisk könsrollsteori. Denna var inspirerad av amerikanska könsrolls- teoretiker, men lyfte särskilt fram könsrollernas destruktiva sidor. Våld och andra sociala problem sågs som konsekvensen av en förtryckande mansroll, vilket inte minst synliggjordes i den statliga idégruppen Arbetsgruppen om mansrollens program (Arbets- marknadsdepartementet 1985). I viss kritik mot könsrollsteorin, men särskilt i polemik mot biolo- giska och individualpsykologiska perspektiv, utvecklades radikal- feministisk forskning . Denna forsknings- tradition har framför allt betonat betydelsen av patriarkat och könsmakt för att förstå och förklara mäns våld. teori – i ofta benämnd som könsmaktsteori – har varit, och är fortfarande central för att förstå mäns våld och har delvis legat till grund för i kvinnofridslagstiftningen (SOU 1995:60). Detta perspektiv utgår från en strukturell obalans mellan könen där mäns våld och hot om våld används för att upprätthålla kvinnors generella underordning. Våld används av män för att behålla kontroll över kvinnor när de upplever sin position hotad (på grund av upplevelse av äganderätt, svartsjuka, etc.) och när andra former av kontroll inte hjälper (Ptacek 1988). Den i tongivande könsmakts- teoretikern (1992, 2004) menar att våld är en form av könskonstituering, det vill säga att mannen genom våldet skapar maskulinitet och att han konstituerar sig själv som norm i relationen genom att kontrollera kvinnan och hennes beteende. I vardagen använder vi oss ofta av föreställningar om kön för att förstå mäns våld, till exempel idéer kring mäns inneboende aggressivitet. Detta gör att våld måste förstås som könat, att det är intimt samman- knippat med föreställningar om manlighet, menar . utvecklades och etablerades vad som först kallades för mansforskning och som oftast benämns som (kritisk) maskulinitetsforskning (Kimmel, Hearn & 2005, , 2000). Denna forskningstradition kan ses som en del av genusforskningen, men fokuserar på mäns livsvillkor och mäns relationer till såväl kvinnor som män. Inte minst synliggör den skill- nader mellan män (jfr Gottzén 2013a). Med tanke på att maskulini- tetsforskning i en internationell jämförelse är relativt väletablerad i finns det förvånansvärt lite forskning om män och våld (Hearn & Pringle 2006). Teorin kring begreppet hegemonisk maskulinitet som introducerades av australiensiska sociologen (Carrigan, 1985) har varit – och är fortfarande relativt –central inom fältet, även i (Hearn et al ). Förenklat menar (1996) att genusordningen upprätthålls genom att vissa manliga kvaliteter och praktiker – en viss form av maskulinitet –görs till norm. Denna maskulinitet, som legitimerar män överord- ning, kallar hon för hegemonisk maskulinitet. Teorin synliggör också hierarkier mellan män, det vill säga att alla män inte har samma tillgång till makt, utan vissa former av maskulinitet är underordnade. Det synliggör också den maktkamp som förs mellan olika maskuliniteter. Begreppet kan användas för att förstå relationen mellan män och våld. Enligt (1987) uppnås inte hegemoni främst genom våld eller hot om våld, utan genom kulturella och materiella praktiker så som religion, media, arbetsmarknad och välfärdspolitik. Våld kan dock vara central i hegemoniska maskuliniteter på såväl regional som lokal nivå. Exempelvis kan normativa föreställningar om kön legitimera mäns våld – särskilt i grupper och kulturer där fysisk aggressivitet för- väntas och hyllas (2002). Kriminalitet och olika former av våld kan då utgöra resurser för att åstadkomma maskulinitet och få I sammanhang och situationer där andra maskulina resurser inte är tillgängliga kan vissa typer av brott utgöra ett alternativt sätt att göra maskulinitet (Messerschmidt 1993). har maskulinitetsforskare allt mer distanserat sig från teorier och utifrån bland annat poststrukturalistiska perspektiv fokuserat hur maskulinitet skapas i relation till en mångfald av diskurser om exempelvis kön, sexualitet, klass och etnicitet (Hearn et al ). Visserligen har exempelvis (1996) och Messerschmidt (1993) länge lyft fram behovet av att förstå mäns maktrelationer och statushierarkier. Men intersektionalitetsforskare poängterar att dessa maktordningar samverkar och är beroende av varandra. Dessutom ses dessa positioner som föränderliga och tvetydiga vilket gör att män kan inneha både överordnade och underordnade positioner (Hearn et al ). Detta får konsekvenser för studiet av mäns våld. Även om våld är centralt i maskulinitetsgörande är våld inte alltid en självklar del i kulturellt normativa föreställningar om maskulinitet. Det är inte heller nödvändigtvis de män som använder våld som innehar en hegemonisk eller dominant position (2002, 2002). Och fördömandet av exempelvis mäns våld mot kvinnor kan vara ett sätt att reproducera såväl makt över andra män som olika former av kvinnoförtryck (Hearn 2012). Utifrån ett sådant perspektiv kan våld mot kvinnor och andra män användas för att upprätthålla dominans, men det kan skapa en underordnad position gentemot inte minst andra män i det att de som utövar detta våld görs obegripliga, marginaliseras och ses som de Andra. Ett av målet för en intersektionella studier av maskuliniteter är att undvika att placera mäns våld hos den mannen (Gottzén & 2012). 4 Våldets utveckling och omfång När människor tillfrågas om våld påpekar de ofta att våldet både ökat och blivit grövre (2011). Forskning tyder dock på att våldet i samhället snarare minskat – särskilt i ett längre, historiskt perspektiv. Våldets reducering har ofta förklarats utifrån vad (1989, 1991) beskrivit som en civiliseringsprocess. Det privata våldet i samhället minskade efter medeltiden enligt i och med att staten fick våldsmonopol, vilket var avgörande för framväxten av kapitalistiska ekonomier och för att upprätthålla medelklassmännens institutionella dominans (jfr 2002). Driv- kraften bakom denna process har varit behovet av en fungerande kapitalism. Fysiskt våld har blivit allt mer problematiskt eftersom det stör produktions- och marknadsrelationer. Samhällelig domi- nans upprätthålls snarare genom vad (1989) har kallat för symboliskt våld, vilket syftar på ett indirekt kulturellt förtryck som sker genom vardagliga och legitima handlingar. I detta kan vi skönja en förändrad manskultur som gått från snarstuckenhet och spontan aggressivitet till ett mer disciplinerat beteende i det privata, särskilt i de styrande klasserna (1989, 1991, 1998). har till viss del blivit kritiserad och hans beskrivning av ett ständigt sjunkande privat våld har nyanserats (2004, 1996). Svensk historisk forskning visar på stora variationer i frekvensen av våldsbrott mellan medeltid och nutid (1998, 2008). Från relativt höga våldstal minskade våldet kraftigt och mitten av i , och har aldrig kommit upp på liknande nivå . var våldsnivån rekordlåg (2011). Från denna nivå har våldet ökat sedan efterkrigstiden, men det har aldrig nått upp till de nivåer som tycks ha rått under medel- tiden (1996). Man ska dock vara försiktig med att ge entydiga svar på för- ändrade våldsnivåer, särskilt i längre historisk belysning. Den faktiska omfattningen av våldsbrott är svår att avgöra eftersom den är beroende av att vad som uppfattas som (kriminellt) våld för- ändras . Exempelvis hade mannen rätt till att aga sin hustru , våldtäkt inom äktenskapet blev kriminellt 1965 och barnaga först . Vidare så anmäls många brott och vålds- händelser inte alls, inte minst händelser där offret känner förövaren och som sker i det privata (Brå 2013a). Slutligen skiljer sig det mellan olika situationer och grupper om en viss händelse i ett visst läge ska uppfattas som våld eller inte (Estrada 2008). Den informa- tion vi har att tillgå till för att göra historiska jämförelser är främst från kriminalstatistik (t.ex. domar). Dessa ger en fingervisning om våldsnivåerna och framför allt vad som ansetts som våldsbrott och inte. Men med tanke på att många våldsamma handlingar, då som , inte tolkas som våldsbrott kan vi förmoda att mörkertalet är stort. Även om det är svårt att entydigt klarlägga våldets omfattning finns det fler typer av data vi kan vända oss till. Jag kommer i det följande framför allt referera till tre olika typer av statistik: officiell kriminalstatistik, brottsofferundersökningar samt det . Officiell kriminalstatistik synliggör de våldsbrott som på olika sätt lagförs, medan brottsofferundersök- ningar genomförs med ett representativt urval av befolkningen. utgörs av de inskrivningar som görs till följd av våldsskador på landets sjukhus, men också öppenvård. Officiell kriminalstatistik visar på ett ökat antal anmälda våldsbrott. Andelen utsatta för våld är totalt sett lägre än (2011). Att antalet misshandelsanmälningar ökat betyder dock inte nödvändigtvis att fler har blivit utsatta, utan är också ett resultat av ökad anmälnings- benägenhet och lägre toleransnivå (Estrada 2010, 2011). Den ständiga och kraftiga ökningen av våldsbrott som syns i kriminalstatistik bekräftas inte av de brottsofferundersökningar som genomförts i . I stället kan man tala om två perioder där utsatthet för våldsbrott ligger på olika nivåer. är det sammanlagda utsattheten för våld mellan 5–. har det legat relativt stabilt på mellan 7–(Estrada 2008). Data från stödjer de generella tenden- serna i brottsofferundersökningarna. I en genomgång av inskriv- ningar på sjukhus till följd av våldsskador i visar Estrada (2006) på att antalet inskrivningar var högre under 1970 och 1990-talen men färre . Inget i patientregistret visar på att antalet sjukhusinskrivningar på grund av allvarligt våld över huvud taget har ökat . Inga ökningar återfinns vad gäller frakturer eller skador av kniv eller Den fortgående ökningen av våld som syns i kriminal- statistik syns inte här, utan stöder snarare de mer stabila trenderna som synliggörs i offerundersökningar och statistik kring dödligt våld. Om det är något våld som tycks ha ökat så är det arbetsplats- relaterat våld, framför allt mot kvinnor, vilket synliggörs i brotts- offerundersökningar. Ökningen påbörjades och stannade upp för att därefter öka igen. Ökningen anses bero på vidgade definitioner av våld och ökad anmälningsbenägenhet. Men förändringen förklaras inte endast med ökad anmälningsbenägenhet, utan anses ha samband med förändringar i arbetsmiljön (2012). uppger av kvinnorna och av männen att de varit utsatta för våld eller hot om våld på sin arbetsplats (2010). Mest utsatta är anställda inom vård och omsorg. Av alla inom vården uppger var tredje att de varit utsatta för våld eller hot om våld; två tredjedelar av de utsatta är kvinnor. Män är mest utsatta när de arbetar inom service, omsorg och säkerhetsarbete. I brottsofferundersökningar är andelen våldsutsatta i arbetslivet mycket lägre (1–), vilket är en följd av undersökningarnas skilda metoder och fokus. Våldshändelser mot anställda inom vård, skola och omsorg utgör en stor del av yrkesrelaterat våld som anmäls till myndigheter och som uppges i offerundersökningar (2012). har jag främst beskrivit våldets omfattning generellt. Låt oss nu gå vidare och se på män som kategori vad gäller våldsbrott. Om vi börjar med kriminalstatistik är män som grupp helt domi- nerande vad gäller misstänkta för våldsbrott. Exempelvis är av alla misstänkta för våldtäkt män, av alla misstänkta för misshandel är män, av alla misstänkta för mord och dråp män och av alla som anmälts misstänkta för olaga hot män (Tabell 1) (Brå 2012). Männens andel ligger relativt stabilt . Om vi i stället ser på vilka som faller offer för våldsbrott är bilden något annorlunda. I av anmälda misshandelsbrott är offret en man och i av fallen en kvinna (2013b). I det uppges att av de som behandlats av våldsskador är män (Estrada 2006). Dessa siffror, som visar på att män är mer utsatta för våldsbrott än kvinnor, stämmer relativt väl med det som kommer fram i brottsofferundersökningar, som exempelvis Nationella trygghetsundersökningen, NTU (Brå 2013a). I den uppger män oftare än kvinnor att de utsatts för misshandelsbrott, jämfört . Även när det gäller allvarlig misshandel är män något mer utsatta än kvinnor (0,jämfört ). Kvinnor är mer utsatta för hot och sexualbrott (Tabell 2). Källa: NTU. De flesta kvinnor och män som faller offer för våldsbrott känner inte förövaren.