sou · H2B37 · 2014-02-14 00:00:00 — Vilket av dessa två brott som blir huvudbrott i statistiken av- görs slumpmässigt, medan domstolen vid beräkning av ett gemen- samt straffvärde tar sin utgångspunkt i straffvärdet för det brott som i det enskilda fallet är allvarligast. Det betyder att det kan finnas domar där vapenbrottet i realiteten utgör huvudbrott som inte redovisas som sådant i statistiken och vice versa. Detta utgör en osäkerhetsfaktor vid beräkningarna. Av statistiken framgår att antalet anmälda vapenbrott och antalet lagföringsbeslut för vapenbrott är långt mycket större än antalet domar där vapenbrott är huvudbrott. Vidare framgår att antalet anmälda vapenbrott har ökat något under den senaste femårsperio- den, medan antalet lagföringsbeslut har varit i stort sett likartat sett i ett flerårigt perspektiv. Det skulle därmed kunna finnas anledning att vid beräkningen av konsekvenserna av våra förslag öka antalet domar i förhållande till det antal fängelsedomar där vapenbrott är huvudbrott för att ta höjd för denna diskrepans. Eftersom våra för- slag dessutom innebär skärpta straffnivåer kan det inte uteslutas att förslagen kommer att leda till såväl fler lagföringar som fler domar där vapenbrott utgör huvudbrott framöver. Det beror bl.a. på att polis och åklagare kan komma att förändra sina prioriteringar efter en straffskärpning så att större insatser läggs på att söka efter vapen och lagföra sådana brott i stället för att lägga långa spaningstider på att följa upp underrättelseinformation om att grövre brottslighet kan komma att begås med hjälp av vapen (t.ex. tips om förberedelse till grovt rån). Det verkar därför troligt att fler personer kommer att lagföras för vapenbrott och att vapenbrott i större utsträckning kommer att utgöra huvudbrott i statistiken framöver. I någon mån kan den skärpta syn på vapenbrott som återspeglas i förslagen även leda till att ett antal fall som leder till icke- frihetsberövande påföljder kommer att resultera i fängelse. Hur mycket förslaget kommer att påverka antalet frivårdspåföljder är dock svårt att förutse utifrån tillgänglig statistik. Dessutom bör antalet frivårdspåföljder vara relativt få eftersom grovt vapenbrott har ett högt artvärde, vilket innebär att en fri- vårdande påföljd kan dömas ut endast om det finns särskilda skäl för det i det enskilda fallet. Sammantaget finns det alltså flera faktorer som talar för att antalet vapenbrott kommer att öka i statistiken om våra förslag genomförs, jämfört med det antal som framgår av statistiken . Eftersom våra beräkningar av kostnaderna med nödvändighet grun- das på uppskattningar och då det redan finns en relativt stor osäker- het (som redogjorts för ovan) i den statistik som finns tillgänglig har vi inte funnit det meningsfullt att närmare försöka uppskatta antalet tillkommande mål. Vi har därför valt att använda ett genom- snitt av de senaste årens kriminalstatistik för fängelsedomar där vapenbrott har utgjort huvudbrott som utgångspunkt för våra beräk- ningar trots att uppskattningen kan förmodas vara i underkant av den faktiska kostnadsökningen. När det sedan gäller frågan om hur stor straffnivåhöjning per dom som kan antas bli följden av våra förslag menar vi att både en straffnivåskärpning för brott av normalgraden och för grovt vapen- brott bör beaktas eftersom båda straffskalorna skärps (även om skärpningen av straffskalan för brott av normalgraden närmast får ses som en nödvändig följd av vårt uppdrag att föreslå en skärpt straffskala för de allvarligare vapenbrotten). För gärningar som ligger på straffminimum för grovt vapenbrott kommer en skärpning i enlighet med våra förslag att motsvara fängelse . Här måste emellertid beaktas, dels att vissa fall leder till fängelse , dels att det knappast kan förutsättas att ändringen kommer att leda till en generell ökning genom hela straffskalan. Även om avsikten är att skärpa straffen för grova vapenbrott finns anledning att anta att en så kraf- tig skärpning av straffminimum som den som föreslås i sig kommer att leda till en viss minskad differentiering av de gärningar som faller inom ramen för grovt brott. bör den möjlighet att gå uppåt i straffskalan som det synnerligen grova vapenbrottet innebär leda till viss ökad differentiering av de allra grövsta brotten. Sammantaget menar vi att det är rimligt att räkna med en genom- snittlig ökning på fyra–per dom avseende de grova vapenbrotten. Ett högre lägsta straff för grovt vapenbrott påverkar – som nämnts – straffmätningen även av den lägre graden. Vi har därför valt att räkna med att ett antal brott av normalgraden också kommer att få en högre straffnivå. Vid denna beräkning bör man emellertid bl.a. beakta att även om utgångspunkten för förevarande reform är att samma gärningar som enligt nuvarande lagstiftning ska bedömas som grova även efter att straffskalan har reformerats, är det troligt att vissa brott som bedöms som grova vapenbrott efter en reformerad straffskala kommer att bedömas som brott av normal- graden. Den höjning av straffminimum som föreslås i detta betän- kande kan därmed enligt vår bedömning inte förväntas få ett totalt genomslag. Vad gäller brott av normalgraden bör skärpningen av straffskalan vidare påverka mer högre upp i straffskalan än i dess botten och det förekommer också fler brott av relativt lindrig be- skaffenhet än mer allvarliga gärningar. När det gäller vapenbrott av normalgraden har vi därför uppskattat ökningen till cirka två måna- der per dom. Vi lägger således per dom avseende vapenbrott av normalgraden. Våra närmare beräkningar följer strax nedan. Slutligen bör anmärkas att en annan möjlig konsekvens av våra förslag är att fler misstänkta kan komma att begäras häktade om våra förslag om skärpta straff för vapenbrott genomförs, varför även kostnaden för personer intagna i häkte kan öka för Kriminal- vården. Det finns emellertid inte någon statistik som visar hur många personer som häktas för just vapenbrott, varför vi inte har möjlighet att göra några uppskattningar och beräkningar av eventuella merkostnader för antalet häktade. Anmärkas kan dock att antalet häktade totalt sett har minskat . Av stati- stik som tillhandahålls av Kriminalvården framgår att antalet intagna i häkte (avser häktade för alla brottstyper) var 1 800 personer, medan det var endast 1 635 personer som var in- tagna i häkte (se . Den eventuella ökning av antalet häktade som kan bli en konse- kvens om våra förslag genomförs bör därmed kunna tas om hand av Kriminalvården även utan ytterligare anslag. nader för anstalter och häkten utgörs till stor del av fasta kostnader för lokaler och personal som inte med kort varsel kan minskas. Den nu nämnda konsekvensen av våra förslag ingår således inte i våra beräkningar nedan. Vi har heller inte beaktat det förhållandet att vissa kortare fängelsestraff inte verkställs i anstalt utan genom intensivövervakning med elektronisk kontroll (s.k. fotboja). Beräkning av de ökade kostnaderna –dömdes det enligt den officiella kriminal- statistiken i knappt 136 domar till fängelse för vapenbrott som huvudbrott. En begränsning i den officiella krimi- nalstatistiken är dock att brottsrubriceringen inte framgår av stati- stiken. Det går därmed inte att med hjälp av den statistiken med säkerhet att fastställa antalet domar där brottet har bedömts som grovt respektive av normalgraden. Av den promemoria som har tagits fram av framgår dock att det har dömts för grovt vapenbrott i genomsnitt i 79 domar , medan det i 55 fall har dömts till fängelse för ej grova brott (se avsnitt 3.4.3). Dessa siffror (som också kommer från Brå, men som tagits fram särskilt på uppdrag av ) innebär att det i genomsnitt har dömts till fängelse för vapenbrott som huvudbrott i totalt 134 domar (det finns således en liten differens mellan upp- gifterna i den officiella kriminalstatistiken och i de uppgifter som tagits fram särskilt ur Brås statistikdatabas, men det rör sig om en så pass liten differens att den får anses ligga inom felmarginalen för avrundning). Vi kommer att utgå från dessa siffror när vi gör våra beräkningar. Av de 134 domar som avser fängelse för vapenbrott som huvud- brott har det i 79 fall dömts för grovt vapenbrott och i 55 fall har det dömts för vapenbrott av normalgraden. Om straffen för dem som döms för grovt vapenbrott skärps med ökar det totala antalet utdömda fängelseår för grovt vapenbrott med (79 x 4/12=) 26 fängelseår . Om straffen för dem som döms för vapenbrott av normalgraden skärps med ökar det totala antalet utdömda fängelse- år med (55 x 2/12=) 9 fängelseår . Sammantaget innebär våra förslag enligt vår uppskattning en årlig ökning av strafftiderna med 35 fängelseår. Av dessa ska, med hänsyn till reglerna om vill- korlig frigivning, två tredjedelar (dvs. ) verkställas i anstalt. Enligt de kostnadsuppgifter som vi har fått från Kriminalvården kan kostnaden för verkställighet i anstalt uppskattas till 2 474 kro- nor i genomsnitt per tillgängligt vårddygn (då har vi räknat på en genomsnittlig anstaltskostnad för alla säkerhetsklasser eftersom en uppskattning av i vilken typ av anstalt de dömda kommer att place- ras svårligen låter sig göras av oss). Om våra förslag genomförs kommer det att innebära ökade kostnader för Kriminalvården med (2 474*365*23=) . Mot bakgrund av att Kriminalvårdens totala kostnader för verksamhetsposten anstalt uppgick till menar vi att en reform i enlighet med det förslag som lämnas i detta delbe- tänkande inte kan medföra behov av resurstillskott för Kriminal- vården. Det ska i sammanhanget betonas att den nu redovisade beräkningen bygger på relativt grova uppskattningar av konsekven- serna av våra förslag. Det är, som framhållits ovan, inte möjligt att med någon närmare exakthet förutse vilka konsekvenser förslagen kommer att få och beräkningen av konsekvenserna för Kriminal- vården bör därmed ses som en miniminivå för den kostnadsökning som kan förväntas och en indikation på den sammanlagda effekten av våra förslag. Det kan således – inte minst om man ser förslagen i ett större sammanhang – finnas behov av att följa upp konsekven- serna av förändringarna efter genomförandet. Övriga kostnader för staten Vår bedömning: Förslagen medför inte i övrigt några ökade kostnader för rättsväsendet som inte ryms inom de befintliga anslagen. Den nya lagstiftningen kan även komma att medföra ett begränsat behov av information, utbildning och ändringar i handböcker, informationsmaterial och liknande för de rättsvårdande myndig- heterna. Kostnaderna för detta kan inte anses som mer än begrän- sade och bör rymmas inom de befintliga anslagen. Sammantaget är det vår bedömning att genomförandet av våra förslag inte kommer att leda till mer än begränsade kostnadsök- ningar för Polisen, , domstolarna eller i övrigt för staten. Dessa ökningar bör kunna finansieras inom ramen för befintliga anslag hos de berörda myndigheterna. 5.3Konsekvenser för brottsligheten och det brottsförebyggande arbetet Vår bedömning: De förändringar som vi har föreslagit i vapen- brottens straffskala torde kunna förväntas leda till en något minskad brottslighet. En grundtanke bakom att kriminalisera ett visst beteende måste vara att kriminaliseringen ska påverka människor på sådant sätt att de inte begår brott, dvs. att den ska ha en allmänpreventiv verkan, annars framstår den som poänglös. Allmänpreventionen sägs verka genom avskräckning och genom moralbildning eller moralförstärk- ning. Generellt är det dock svårt att härleda effekter av detta slag till specifika lagändringar (se t.ex. SOU 2010:71 s. 480). Det finns emellertid anledning att anta att de skärpta straffen för grova vapen- brott i någon utsträckning kan bidra till att minska antalet vapen- brott. Det är emellertid omöjligt att ha någon mer grundad upp- fattning om i vilken utsträckning så kommer att bli fallet. I någon mån kan man – som ovan nämnts – tänka sig att en reform av före- varande slag kan påverka de prioriteringar som Polisen och Åklagar- myndigheten gör inom sina respektive verksamheter vilket i sin tur kan påverka brottsligheten på olika sätt. Vår bedömning: Våra förslag kommer inte att medföra några andra konsekvenser av det slag som anges i 15 § kommittéför- ordningen. Vi bedömer att våra förslag i övrigt inte får några sådana konse- kvenser som anges i 15 § kommittéförordningen som ska redovisas i betänkandet, dvs. konsekvenser för den kommunala självstyrelsen, för sysselsättning och offentlig service i olika delar av landet, för små företags arbetsförutsättningar, konkurrensförmåga eller villkor i övrigt i förhållande till större företags, för jämställdheten mellan kvinnor och män eller för möjligheterna att nå de integrations- politiska målen. Vårt förslag: Lagändringarna ska träda i kraft . Den nya lagstiftningen bör träda i kraft . Med hänsyn till den tid som i detta fall kan beräknas gå åt för remiss- förfarandet, beredningen inom samt riksdags- behandlingen bör de nya bestämmelserna kunna träda i kraft . Vår bedömning: Några särskilda övergångsbestämmelser behövs inte. Av 2 kap. 10 § regeringsformen framgår att det inte får dömas ut en svårare brottspåföljd för en gärning än vad som var föreskrivet när den begicks. En liknande bestämmelse finns i Europeiska konven- tionen om skydd för de mänskliga rättighet- erna och de grundläggande friheterna (), där det i artikel 7 första punkten andra meningen föreskrivs att det inte får mätas ut ett strängare straff än vad som var tillämpligt då brottet begicks. Den nu beskrivna principen har kommit till uttryck i 5 § lagen (1964:163) om införande av (BrP). Enligt paragrafens andra stycke ska straff bestämmas efter den lag som gällde när gär- ningen företogs, om inte den lag som gäller när domen meddelas leder till frihet från straff eller till lindrigare straff. Denna bestäm- melse anses generellt tillämplig inom straffrätten om inte något annat har föreskrivits beträffande en viss författning. Vi gör bedömningen att någon annan övergångsbestämmelse än regleringen i 5 § BrP inte är nödvändig när det gäller våra förslag till ändringar i vapenlagen. Inte heller för de övriga ändringar vi före- slår behövs det några särskilda övergångsbestämmelser. 7.1Förslaget till lag om ändring i vapenlagen (1996:679) 1 § Den som uppsåtligen innehar ett skjutvapen utan att ha rätt till det eller över- låter eller lånar ut ett skjutvapen till någon som inte har rätt att inneha vapnet döms för vapenbrott till fängelse i högst . Om gärningen har begåtts av oaktsamhet eller om brottet är ringa, döms till böter eller fängelse . Paragrafen, som reglerar straff för vapenbrott, har ändrats på så sätt att den del som rör grovt vapenbrott har flyttats och i stället tagits in i 9 kap. 1 a § vapenlagen. Vidare har straffmaximum för vapen- brott av normalgraden höjts till fängelse . Höjningen av straffmaximum innebär en anpassning till den höjning av straffminimum som görs för grovt vapenbrott (se 1 a § nedan) så att det även efter ändringen finns en viss överlappning mellan straffskalorna. Syftet med höjningen är inte i sig att skärpa synen på vapenbrott av normalgraden. Däremot är det oundvikligt att höjningen av minimistraffet för grovt vapenbrott medför en viss skärpning också avseende vapenbrott av normalgraden. I sak inne- bär ändringen att den del av straffskalan som i normalfallet kom- mer till användning utvidgas (taket sätts i praktiken av minimi- straffet för grovt brott), vilket framförallt påverkar de brott som före ändringen legat nära straffminimum för grovt vapenbrott. Ändringen har behandlats i avsnitt 4.3. 1 a § Om brott som anges i 1 § första stycket är att anse som grovt, döms för grovt vapenbrott till fängelse i lägst ett och högst . Vid bedömande av om brottet är grovt ska det särskilt beaktas om 1.vapnet har varit redo att användas och har innehafts på allmän plats, på en annan plats där människor samlas eller i ett fordon på någon sådan plats, 2.vapnet har varit av särskilt farlig beskaffenhet, 3.innehavet, överlåtelsen eller utlåningen har avsett flera vapen, eller 4.gärningen i övrigt har varit av särskilt farlig art. Om brottet är synnerligen grovt döms till fängelse i lägst tre och högst . Vid bedömande av om brottet är synnerligen grovt ska det särskilt beaktas om innehavet, överlåtelsen eller utlåningen har avsett ett stort antal vapen. Paragrafens första stycke motsvarar i stort 9 kap. 1 § andra stycket vapenlagen i dess nuvarande lydelse. Straffminimum för grovt vapen- brott har dock ändrats till fängelse i lägst som det i bestämmelsens andra stycke införs en särskild straffskala för syn- nerligen grovt brott, varvid kan dömas till fängelse i lägst tre och högst . Ändringen av straffskalan är avsedd att åstadkomma dels en skärpt syn på allvarliga vapenbrott, dels en mer nyanserad straffmätning. Ändringen har behandlats i avsnitt 4.3. I bestämmelsens första stycke preciseras, genom en inte uttöm- mande uppräkning, de faktorer som särskilt ska beaktas vid bedöm- ningen av om ett brott ska rubriceras som grovt (s.k. kvalifika- tionsgrunder). Dessa faktorer justeras något. Utgångspunkten för bedömningen ska emellertid vara att det grova vapenbrottet i allt väsentligt ska omfatta de gärningar som omfattades av 9 kap. 1 § andra stycket innan förevarande reform. Den relativt kraftiga höj- ningen av minimistraffet för grovt vapenbrott innebär emellertid oundvikligen att det utrymme som finns att bedöma en gärning som brott av normalgraden, trots att den träffas av någon av de omnämnda kvalifikationsgrunderna, ökar något. Första punkten i första stycket tar sikte på innehav av vapen på allmän plats m.m. och i punkten har lagts till att vapnet ska vara redo att användas. Vidare har hänvisningen till skolområden ersatts med en mer generell angivelse av platser där människor samlas. När det gäller tillägget av den omständigheten att vapnet ska vara redo att användas har tillämpningsområdet inskränkts något. Ändringen innebär att en noggrannare bedömning ska göras av gärningens farlighet i det enskilda fallet. Att skjutvapnet ska vara redo att an- vändas betyder inte att det måste vara laddat och förvaras osäkrat i innehavarens omedelbara närhet (i kläderna eller i ett hölster eller liknande), men däremot att ammunition till vapnet bör finnas till- gängligt för gärningsmannen i nära anslutning till vapnet eller plat- sen. Det behöver dock inte finnas någon närmare planering för hur ett vapen ska användas för att det ska kunna bedömas som grovt. När det gäller platsen för innehavet har tillämpningsområdet änd- rats genom att platsangivelsen har gjorts mindre kasuistisk. Rekvisi- tet allmän plats är oförändrat. Det nya rekvisit som har införts tar sikte på platser som inte är allmänna men där det samlas människor. Fråga kan t.ex. vara om företags- och myndighetslokaler, skolor, nattklubbar, privata parkeringshus eller andra offentliga miljöer. På samma sätt som när det gäller allmän plats förutsätts inte för rekvisi- tets tillämpning att människor är samlade på platsen vid tillfället för brottet. Förhållandena vid brottet måste dock beaktas vid den hel- hetsbedömning som ska göras i det enskilda fallet. Bedömningen får inte bara göras mot bakgrund av om det fanns människor på platsen vid tillfället, utan också med beaktande av hur många människor som kunde antas ha befunnit sig där. Det nya rekvisitet omfattar inte bara platser där många människor typiskt samlas utan kan också tillämpas i förhållande till platser som tillfälligt används för sam- ling, t.ex. en konsertplats på hyrd privat mark. Däremot omfattas inte innehav av vapen i hemmiljö av denna punkt. Fordon på allmän plats omfattas alltjämt av bestämmelsen. Genom ändringen tydliggörs att även innehav i fordon på platser där män- niskor samlas omfattas. Om ett skjutvapen förekommer på en allmän plats, på en annan plats där människor samlas eller i ett fordon på någon sådan plats och vapnet är redo att användas är brottet som regel att bedöma som grovt. Icke befogade innehav av skjutvapen på de nämnda platserna ska med andra ord normalt bedömas som grova. Endast om det föreligger omständigheter i det enskilda fallet som gör att gärningen i detta avseende framstår som atypisk (och det därför inte finns någon beaktansvärd risk att skjutvapnet ska komma till an- vändning) bör det komma i fråga att bedöma gärningen på ett mild- are sätt än som grovt vapenbrott. Ändringen har behandlats i avsnitt 4.4.2. I första stycket läggs till en fjärde punkt som anger att det vid rubriceringen och straffmätningen av ett brott även ska beaktas om gärningen i övrigt varit av särskilt farlig art. Införandet av den nya kvalifikationsgrunden ger ett ökat utrymme att beakta den kontext i vilken gärningen företas. Ett brott kan t.ex. anses vara av särskilt farlig art om vapen innehas i en kriminell miljö där det kan befaras komma till brottslig användning. Om en gärningsman är påverkad av alkohol eller narkotika när han eller hon hanterar ett vapen kan även det påverka gärningens farlighet om det kan antas att person- ens omdöme eller motoriska förmåga är nedsatt. Andra omständig- heter som på samma sätt kan påverka bedömningen av vapenbrottet är t.ex. att det är fråga om innehav eller överlåtelse av ett stort antal vapendelar eller om en överlåtelse av vapen eller vapendelar kan betraktas som yrkesmässig eller på annat sätt särskilt allvarlig. Det förhållandet att ett vapen på grund av att det är litet och därmed kan medföras dolt är också en omständighet som i vissa situationer kan medföra att gärningen anses vara av särskilt farlig art. Genom att det i punkt 4 anges att gärningen i övrigt har varit av särskilt farlig art framgår också att punkterna 1–3 bör läsas som exempel på omständigheter som typiskt sett innebär att ett vapenbrott är sär- skilt farligt och som regel medför att brott där omständigheterna förekommer bör bedömas som grovt. Ändringen har behandlats i avsnitt 4.4.2. I paragrafens andra stycke, som är nytt, anges att om brottet är synnerligen grovt döms till fängelse i lägst tre och högst . Vid prövningen av huruvida ett vapenbrott ska bedömas som synnerli- gen grovt ska särskilt beaktas om innehavet, överlåtelsen eller ut- låningen har avsett ett stort antal vapen. Ett vapenbrott bör dock kunna kvalificeras som synnerligen grovt även om ett mindre antal vapen förekommer som någon eller några av de i första stycket angivna omständigheterna för när ett vapenbrott bör be- dömas som grovt är vid handen och dessa omständigheter är särskilt starka. Om straffvärdet i det enskilda fallet bedöms vara fängelse bör gärningen normalt sett rubriceras som synner- ligen grovt vapenbrott. Ändringen har behandlats i avsnitt 4.4.3. När det gäller hanteringen av situationer då en gärningsman (åtminstone teoretiskt) kan ha förövat två eller flera brott och där frågan är om han eller hon bör dömas för ett eller för flera brott bör de nu genomförda ändringarna inte medföra några större för- ändringar i förhållande till de bedömningar som har gjorts. I fall där det finns ett påtagligt samband mellan brotten kan emeller- tid skillnaderna i abstrakt straffvärde mellan olika brott vara en omständighet som talar för att det ena brottet ska anses konsumera det andra. I någon utsträckning kan förhållandena mellan brott påverkas av att straffskalan för vapenbrotten har ändrats. Relationen mellan vapenbrott och andra brott har behandlats i avsnitt 4.2.5. 1 b § Till böter eller fängelse i högst döms den som uppsåtligen bryter mot bestämmelserna om märkning i 2 a kap. 2–4 eller 7 §. Detsamma gäller den som uppsåtligen förfalskar eller utan lov utplånar, avlägsnar eller ändrar sådan märk- ning. Ansvar för brott mot bestämmelserna om märkning i 2 a kap. 7 § ska inte dömas ut om gärningen är belagd med straff enligt 1 eller 1 a §. Paragrafen har fått ny beteckning. Hänvisningen i paragrafens andra stycke har till följd av uppdelningen av 9 kap. 1 § vapenlagen i 1 och 1 a §§ ändrats till att även omfatta 1 a § (se kommentaren till 9 kap. 1 och 1 a §§).