sou · H2B354 · 2014-07-15 00:00:00 — Detta skulle kunna vara kontraproduktivt, efter- som det just för sådan viltövervakning finns ett behov av en längre bevarandetid. kan länsstyrelserna när de beviljar tillstånd en- ligt samma paragraf bevilja längre bevarandetid. Utredningen anser att det begränsade antal ärenden i sig talar emot lagändring. Det har inte heller framkommit att dessa ärenden orsakar större arbetsbelastning för länsstyrelserna. Som även redo- visats är länsstyrelsernas praxis skiftande. Datainspektionen har det centrala ansvaret för tillsynen enligt kameraövervakningslagen. I det ansvaret ingår att samordna praxis. Inspektionen har möjlig- het att överklaga länsstyrelsernas beslut. Om länsstyrelserna inte längre skulle behöva tillstånd för viltövervakning skulle denna möjlig- het upphöra. Därtill skulle en förvaringstid vara svårhanterbar. Sammantaget menar jag att det blir alltför långtgående att undanta eller forskningsinstitutioner från tillståndsplikt. Av- vägningen mellan nyttan och integritetsintrånget är en grannlaga och komplicerad uppgift, särskilt med hänsyn till att just skogen är sär- skilt integritetskänslig. Även om viltövervakningens nytta kan motiveras måste det alltid sättas i perspektiv till den grundlagsskyddade rättigheten för människor att inte bli övervakad i onödan. Med hänsyn till detta känns det viktigt med en stabil praxis som länsstyrelsernas beslutsprocess och Datainspektionens möjlig- het till överklagande ger. Utredningens överväganden och förslag En ansökan om kameraövervakning kostar . Som närmare framgår av avsnitt 4.1 beror det på att avgiften är placerad i klass 5 i 10 § avgiftsförordningen. Val av klass är beräknad med hän- syn till en genomsnittlig handläggningstid för ett normalärende. Kameraövervakning av vilt skiljer sig emellertid, enligt min upp- fattning, från övrig kameraövervakning. Som framgått av detta avsnitt och avsnitt 4.1 bedrivs annan kameraövervakning av allmänna platser i hög grad av myndigheter eller juridiska personer som banker, butiker eller lokaltrafik. Kameraövervakning av vilt däremot utförs antingen av myndigheter som , forskningsinstituter eller av fysiska personer som jägare eller markägare. Vår undersökning har visat att just fysiska personer inte söker tillstånd. Som redovisats ovan har det endast kommit in åtta ansökningar från privatpersoner. gör de flesta initie- rade bedömare den uppskattningen att det finns 10 000-tals kameror för viltövervakning uppsatta i skog och mark. Ur ett samhällsproblem är detta allvarligt, de 10 000-tals kameror som kan finnas uppsatta utan tillstånd faller därmed helt utanför tillsyn. Från har anförts att det är svårt att komma tillrätta med denna brottslighet, upptäcksrisken är liten. Det finns enstaka brottmål där fysiska personer åtalats, men i rättspraxis bedöms när det handlar om en enstaka kamera, gärningen som ringa och därmed utdöms inget ansvar. I stället förverkas endast kameran, se avsnitt 4.1. Med hänsyn till att kameran endast kostar 1000–och ansökningsavgiften är , kan det löna sig att sätta upp kameror utan tillstånd. Enligt min uppfattning har samhället tappat kontrollen över privat- personers användning av övervakningskameror för vilt. Det har ut- vecklats en sedvana att inte söka tillstånd. Eftersom övervakning i grunden alltid måste vägas mot den personliga integriteten är detta allvarligt, särskilt med hänsyn till att denna är grundlagsskyddad. För att komma till rätta med detta har jag föreslagit att kamera- övervakning av åtel för vildsvinsjakt endast ska kräva en anmälan. Eftersom detta bara är en del av de användningsområden som förekommer är detta sannolikt inte tillräckligt för att komma till rätta med det stora antalet olagligt uppsatta kameror. Som anförts i avsnitt 4.1 kan målgruppens bristande betalnings- förmåga eller betalningsvilja vara ett skäl för att differentiera av- giften. Utredningens överväganden och förslag Som en ytterligare åtgärd föreslår jag därför att ansöknings- avgiften för kameraövervakning av vilt för fysisk person sänks till , alltså samma belopp som en anmälan. Det skulle inne- bära att ansökningsavgiften för viltövervakning för fysisk person skulle behöva placeras i klass 2. I linje med detta skulle förlängning av tillstånd, tillstånd till utvidgning och undantag från upplysnings- plikten placeras i klass 1. Om en sänkt prövningsavgift leder till ett ökat antal legala kameror med vederbörlig skyltning skulle det i sin tur leda till att allmän- heten har en större möjlighet att undvika viltkameror. Därmed skulle också skyddet av den personliga integriteten öka genom denna åt- gärd. Utredningens förslag: Frilevande klövvilt får inte utfodras i stödjande syfte . Den nationellt ansva- riga viltförvaltningsmyndigheten får meddela föreskrifter om undantag. Avledande utfodring av frilevande klövvilt är tillåten . Följande definitioner av utfodring och åtling fastställs i jakt- förordningen: Med utfodring avses utplacering av foder till frilevande vilt i syfte att stödja eller avleda. Åtling är inte utfodring. Med stödjande utfodring avses utplacering av foder i syfte att gynna frilevande vilt genom förbättrad överlevnad eller repro- duktion. Med avledande utfodring avses utplacering av en liten mängd foder i syfte att styra frilevande vilt för att minska skadepå- verkan. Med åtling avses utplacering av en liten mängd foder eller annat material i syfte att locka vilt till iordningsställd plats för att jaga. Den nationellt ansvariga viltförvaltingsmyndigheten får, efter hörande av , meddela föreskrifter om utfodring av frilevande klövvilt. Utredningens överväganden och förslag får meddela beslut om utfodring av frilevande klövvilt. utövar tillsyn över utfodring av frilevande vilt. Överträdelser av regelverket är förenat med vite. Inom viltförvaltningen behövs olika verktyg för att underlätta sam- existens mellan vilt och omgivande samhälle. Därför är det önskvärt att det tillhandahålls flera verktyg för de som ansvarar för viltför- valtningen. Viktiga verktyg är jakt (avsnitt 3.3), fysiska hinder för att stänga ute vilt (3.2.2) och utfodring (avsnitt 3.5). Genom att an- vända dessa verktyg kan viltstammarnas storlek balanseras och viltets beteende påverkas för att styra bort det från känsliga områden. Därmed kan skadorna minskas. Jakt är det viktigaste förvaltningsverktyget för att reglera vilt- stammarnas storlek. Dock är vildsvin svårjagade eftersom de främst är aktiva . Därför har flera åtgärder vidtagits för att under- lätta jakt på vildsvin, vilket beskrivs i avsnitt 3.3.3 och 7.2. Dessa regelförändringar, tillsammans med utökad jakttid, har genomförts för att underlätta regleringen av vildsvinsstammen. Utplacering av foder är vid sidan av jakt ett viktigt förvaltnings- redskap. med syfte att stödja viltet, ibland för att styra bort vilt från marker som kan skadas. Syftet kan även vara att underlätta jakt genom att använda åtlar i syfte att reglera stammarna. Utifrån jägarnas perspektiv är syftet med utfodringen ofta att gynna flera arter med fallande prioritetsordning från rådjur, dovhjort, kronhjort, älg till vildsvin (avsnitt 3.6.1). Som vi beskrivit i avsnitt 3.6.4 och 6.2 har intresset för utfodring ökat och uppgick i medeltal till ca per jägare . Sammantaget utfodrades det i därmed för ca 340 mil- joner kronor detta år. Utfodring sker numera året runt, även då naturens egen produktion pågår. Det kan jämföras med regelverket för hjortdjur i hägn. Enligt 8 § föreskrifter om hållande av dovhjort och kronhjort i vilthägn (DFS 2004:23) framgår: Utredningens överväganden och förslag Antalet djur i hägnet ska anpassas efter hägnets storlek och biotop. får inte fler djur hållas i ett hägn än att de får så mycket föda att deras normala tillväxt kan ske utan tillskotts- foder. Att utfodra med syfte att stödja klövvilts- arternas tillväxt bedömer utredningen vara ett relativt nytt fenomen. Utfodring som förvaltningsmetod är betydligt mindre reglerad än jakt. finns ett omfattande regelverk för utfodring av vilt utifrån perspektivet foderhygien (avsnitt 4.2.2). Dessa regelverk be- skriver sammanfattningsvis vilka viltarter som omfattas, vad man får utfodra med och vem som får producera foder till utfodring. Trots detta förekommer det att vilt utfodras med otillåtet foder. Utred- ningens slutsats är att det i denna del inte är lagstiftningen som brister utan att detta i stället beror på bristande tillsyn i kombination med ett komplicerat regelverk. Ansvaret för tillsyn, enligt detta regelverk, ligger hos Jordbruks- verket och länsstyrelserna. Som framgår av analysen i 4.2.2 menar jag det vara viktigt att , för att underlätta förståelsen för detta komplicerade regelverk, meddelar föreskrifter och rekommendationer om vad vilt får utfodras med. Ett annat problem i samband med utfodring är att den lokalt sker i alltför stor omfattning och att det saknas möjligheter för myndig- heter att begränsa mängden foder som tillförs. Som framgår av 4.2 har utredningen dragit slutsatsen att 4 § jaktlagen i nuvarande ut- formning är för vag för att utgöra ett stöd för att begränsa utfodring. Jag anser, som beskrivs i avsnitt 6.2, att frivillig samverkan inom viltförvaltningen är den bästa vägen för att nå framgång och vill gärna uppmuntra sådana initiativ. Exempel på sådan samverkan ges i i samverkan (2009), där jägare, markägare, jordbrukare samt polisen tillsammans arbetat fram underlag för hur vildsvinsförvaltningen bör utföras. I linje med de riktlinjer som tagits fram finns exempel på sådan samverkan i form av Vildsvins- klubben i och Bullerbyns vildsvinsområde. kan jag konstatera att frivillig samverkan, av olika skäl, inte alltid sker. Som en konsekvens av detta har LRF dragit sig ur i samverkan på nationell nivå, då förbundet uppfattade att det tas för lite hänsyn till jordbruket i vild- svinsförvaltningen på många platser i , i synnerhet vad gäller utfodring. LRF har dock fortsatt samarbete med jägarorganisationer på lokal och regional nivå. Utredningens överväganden och förslag Jag anser att i de fall samverkan inte fungerar måste myndig- heter ges möjligheter att agera för att undvika oacceptabla problem med växande viltstammar och ökad polarisering mellan olika intressen. har myndigheterna befogenheter att, även utan ansökan, besluta om skyddsjakt. Möjlighet att vid behov begränsa utfodring skulle innebära ytterligare ett verktyg som komplement till skydds- jakt. En viktig utgångspunkt är att vilt styrs av sina biologiska egenskaper och den omgivande naturmiljön. Vilt lever och dör utifrån de miljö- mässiga förutsättningar som råder. Viltstammar utan mänsklig på- verkan regleras av ekologiska förutsättningar. Effekten av utfodring styrs till stor del av mängden foder. Ju mer foder som tillförs desto mer fungerar utfordringen stödjande. En kraftigt stödjande utfodring kan höja miljöns bärkraft med växande viltstammar som följd. Med tanke på dagens situation med kraftigt växande klövviltstammarna anser jag det därför centralt att minimera den stödjande effekten av utfodring utan att omöjliggöra utplacering av foder i avledande syfte. Som vi beskrivit i 6.2.3 försvåras regleringen av viltstammarna ifall omfattande stödjande utfodring sker. Vidare leder en omfat- tande utfodring till ökad överlevnad av årsgamla individer, tidigare- lagd reproduktion och fortsatt hög reproduktionsförmåga även med sämre biologiska förutsättningar (avsnitt 3.6.3, bila- ga 7). I synnerhet gäller detta för vildsvin. Dessa effekter av utfod- ring bidrar alla till växande viltpopulationer vilka i sin tur leder till ökade skador på jord- och skogsbruk samt ett ökat antal viltolyckor. Det finns också bred enighet om att stödjande utfodring inte bara är olämpligt utan också oetiskt. Om den naturliga produktionen inte räcker till är det uppenbart att vilt- förekomsten är olämpligt hög. Om man behåller eller ökar vilttät- heter genom utfodring kan detta kräva fortsatt stor utfodring för att inte viltet ska drabbas av svält. Som framgått har utfodring skett på eget ansvar av markägare och jägare. Utfodring är också till viss del reglerat i 4 § jaktlagen. I andra stycket anges att det i viltvård ingår att genom särskilda åtgärder sörja för att viltet får skydd och stöd och att Utredningens överväganden och förslag anpassa jakten efter tillgången på vilt. Utfodring utgör då en form av stöd. För att åtgärderna ska utföras och anpassning sker ansvarar markägaren och jakträttshavaren. Innebörden är dock omdiskuterad. I 4.2.1 har utredningen dragit slutsatsen att den juridiska inne- börden av paragrafen tycks vara att värna viltbeståndet i stort och att det skulle kunna betyda att det inte finns en juridisk skyldighet för markägaren eller jakträttshavaren att utfodra sådana arter där viltbestånden är starka och livskraftiga. Detta gäller på många platser för vildsvin, kronhjort och dovhjort. Utredningen återkommer till en mer heltäckande översyn av 4 § i slutbetänkandet. Från och jägareförbunden har hävdats att en alltför långtgående begränsning av utfodring skulle vara en rådig- hetsinskränkning och därmed strida mot grundlagen. Som framgår av 4.2.1 delar utredningen inte den bedömningen. Min uppfattning är att en begränsning av rätten att utfodra inte är en rådighetsin- skränkning och även om så vore fallet, utgör de stora skador som vilt lokalt orsakar på mark, skog och i trafik ett sådant samhällsproblem att det får företräde. Mot denna bakgrund menar jag att det måste införas begräns- ningar i rätten att utfodra. Begränsningarna bör emellertid inte vara större än nödvändigt och med syfte att minska uppkomna problem. Jag föreslår därför att det införs ett bemyndigande i jaktlagen om att regeringen, eller den myndighet regeringen bestämmer, får meddela föreskrifter eller beslut om utfodring av vilt. Detta bemyn- digande ska avse allt vilt trots att det främst är utfodring av frilevande klövvilt som medför problem. Om det uppstår behov av att begränsa utfodring av annat vilt, t.ex. björn bör det finnas möjlighet för regeringen att utöka utsedd myndig- hets bemyndigande till att inkludera andra arter. Däremot menar jag att det inte ska införas några be- stämmelser riktade mot annat vilt än frilevande klövvilt och inte heller någon reglering av annan utfodring än stödjande utfodring av dessa viltarter. Problemet utgör, enligt min uppfattning, den stödjande utfodringen av frilevande klövvilt, särskilt av vildsvin. Utredningens överväganden och förslag I nuvarande jaktlagstiftning finns inga definitioner avseende utfodring. För att kunna reglera enbart den stödjande utfodringen måste därför stödjande och avledande utfodring och åtling definieras. Utred- ningen föreslår därför följande definitioner: Med utfodring avses utplacering av foder till frilevande vilt i syfte att stödja eller avleda. Åtling är inte utfodring. Med stödjande utfodring avses utplacering av foder i syfte att gynna frilevande vilt genom förbättrad överlevnad eller repro- duktion. Med avledande utfodring avses utplacering av en liten mängd foder i syfte att styra frilevande vilt för att minska skadepåverkan. Med åtling avses utplacering av en liten mängd foder eller annat material i syfte att locka vilt till iordningsställd plats för att jaga. Med foder avses, i enlighet med artikel 3.4 i och rådets förordning nr 178/2002, alla ämnen eller produkter, in- begripet tillsatser, och oberoende av om de är bearbetade, delvis bearbetade eller obearbetade, som är avsedda för utfodring av djur. Detta innebär, enligt uppgift från , att även salt- stenar räknas som foder. Från jägarförbunden har framhållits att det är angeläget att det även är möjligt att utplacera salt- stenar i syfte att undvika natriumbrist hos klövvilt. Åtling är att betrakta som en jaktmetod. har rätt att meddela föreskrifter för åteljakt enligt 15 § jakt- förordningen för vildsvin. Någon ytterligare reglering om åtling är därmed inte nödvändig. Det är viktigt att åtling med liten mängd foder även fortsättningsvis är tillåten för att underlätta jakt på exem- pelvis vildsvin. Som kommer till uttryck i de föreslagna definitionerna ovan före- ligger stödjande utfodring om syftet är att gynna viltet, till skillnad från avledande utfodring som syftar till att minska viltskador och åt- ling som syftar till att underlätta jakt. Som beskrivits i avsnitt 6.2.1 avgör såväl mängd foder, metod för att tillföra foder som plats där foder tillförs hur väl en utfodringsplats uppnår det önskade syftet. Utredningens överväganden och förslag 7.3.4Förbud mot stödjande utfodring Utifrån dessa definitioner och den beskrivna problembilden föreslår jag vidare ett tydligt förbud mot stödjande utfodring av frilevande klövvilt . Med hänsyn till den gemensam- ma grundsyn som finns hos de flesta av experterna kan ett sådant förbud klart uttryckas i jaktförordningen. Dock bör det även fortsättningsvis vara möjligt för markägare eller jakträttshavare att placera ut saltsten eller liknande material för att gynna viltet. Slutligen är avledande utfodring med liten mängd foder, under vissa förutsättningar, ett viktigt verktyg inom viltförvaltningen och bör därför fortsatt vara möjligt även . Frågan kring stödjande utfodring av klövvilt utanför vegetations- perioden är mer komplicerad. För vissa arter, på vissa områden, finns, och kommer finnas, behov av att utfodra vilt i syfte att stödja populationerna. På andra områden, , finns inte detta behov. I vissa fall kan stödjande utfodring leda till oönskad populationstillväxt och försvårad reglering av viltstammar- na på samma sätt som utfodring , vilket beskrivits ovan. Felaktigt utförd kan utfodring även vara skadligt för viltet. Stödjande utfodring av vilt utanför vegetationsperioden bör be- traktas som en möjlighet och i särskilda fall som en skyldighet. I grunden är det jakträttsinnehavarens och markägarens ansvar att se till att utfordringen utförs på ett lämpligt sätt i enlighet med 4 § jakt- lagen. Eventuella behov av att begränsa utfodring utanför vegetations- perioden bör först och främst avgöras av jägare och markägare i samverkan med andra intressen som t.ex. jord- och skogsbruk. Begränsningar måste dock också kunna ske av myndigheter om den frivilliga samverkan inte lyckas hantera dessa frågor. Skälen för så- dana begränsningar är den stora skadepåverkan som kan drabba exempelvis jordbruk, skogsbruk och trafik. Begränsningar bör dock endast genomföras och på de områden där be- hoven fastställts. Utredningens överväganden och förslag 7.3.5Nationella föreskrifter för att reglera utfodring av frilevande klövvilt Jag föreslår att regeringen i jaktförordningen ger ett bemyndigande till den nationellt ansvariga viltförvaltningsmyndigheten att, efter hörande av , meddela föreskrifter om utfodring av frilevande klövvilt. Myndigheten bör vid framtagandet av föreskrif- terna även meddela allmänna råd. Till hjälp under arbetet bör det nationella klövviltsrådet involveras som stöd genom sin kompetens inom olika kunskapsområden. Den Nationellt ansvariga viltförvaltningsmyndigheten ska också i föreskrifter kunna meddela undantag från förbudet. Det har kommit fram att det skulle kunna finnas behov av att tillåta exempelvis salt- stenar . Saltsten innefattas formellt i foderdefinitionen. Dessa föreskrifter och allmänna råd är en central komponent vad avser reglering av utfodring av frilevande klövvilt. I dessa före- skrifter bör den nationellt ansvariga viltförvaltningsmyndigheten inledningsvis konkretisera de centrala begrepp som definieras och används i förordningen. Avseende vegetationsperioden bör dess start- och sluttid för olika geografiska områden fastställas utifrån definition (se avsnitt 6.2.4). Vidare kan stödjande och avledande utfodring kon- kretiseras genom reglering av tillåten mängd av foder, lokalisering av utfodringsplats samt tillåtna metoder för utfodring. Exempelvis skulle foderspridare, placerade ett visst avstånd från skyddsvärt objekt (t.ex. åker eller väg), kunna krävas för att uppfylla syftet med av- ledande utfodring. I föreskrifter kan också fastslås största tillåtna mängd foder , alternativt största tillåtna storlek på foder- spridares behållare, i samband med avledande utfodring. Syftet med föreskrifterna är att stödjande utfodring av frilevande klövvilt ska begränsas när sådan utfodring leder till skador. Vid utformandet av föreskrifterna bör möjligheten att utöva tillsyn beaktas. Vidare bör den nationellt ansvariga viltförvaltningsmyndigheten även konkretisera, genom föreskrifter eller allmänna råd, förutsätt- ningar för att besluta om av utfodring av frilevande klövvilt. Det är önskvärt att meddelade föreskrifter om utfodring under- lättar samverkan och överenskommelser mellan markägare och jägare. Det kan exempelvis handla om att använda dispositiva avstånds- regler i förhållande till fastighetsgräns, och allmän väg. Utredningens överväganden och förslag reglerna skulle genom att vara dispositiva kunna frångås i de fall de berörda parterna är ense om det. Genom ett sådant regelverk skulle incitamenten för dialog och frivillig samverkan kunna öka och där- med minskar förhoppningsvis också behovet av myndighetsbeslut om begränsning av utfodring. Från LRF har anförts att det är svårt att genomföra tillsyn av ut- fodring utifrån föreslagna regler. LRF har gjort en framställan, utifrån årsstämmans beslut, till regeringen om att borde ges möjlighet att förbjuda all utfodring av allt vilt och plats (Framställan om reglering av viltutfodring ). Åteljakt föreslogs tillåtas med en begränsad fodergiva, per dag. Däremot skulle inte avledande utfodring vara tillåten, eftersom förbundet anser det vara omöjligt att skilja stödjande utfodring från avledande utfodring. Enligt LRF skulle många jägare fortsätta ut- fodra som vanligt men kalla det avledande utfodring. Jag delar LRF:s uppfattning att gränsdragningen mellan de olika typerna av utfodring är svår. instämmer jag med LRF om att åtling går att särskilja från utfordring, men däremot anser jag till skillnad från LRF, att det på samma sätt även är möjligt att särskilja avledande från stödjande utfodring. Det ankommer på den natio- nellt ansvariga viltförvaltningsmyndigheten att möjliggöra denna särskiljning genom föreskrifter. Från har framförts att detta föreskriftsarbete kommer att medföra ett omfattande arbete för myndigheten. Jag in- stämmer i denna bedömning, men menar att det med hänsyn till de stora viltskadorna och de omfattande konflikter de leder till är ett angeläget arbete som bör prioriteras med tanke på myndighetens ansvar för jakt- och viltfrågor. Från har föreslagits en reglering med inne- börd att huvudregeln ska vara att all utfodring av klövvilt skulle förbjudas Avledande utfodring skulle fortsatt få ske genom undantag i särskilt skadedrabbade områden. Vad som skulle utgöra särskild skadedrabbande områden behöver myndigheten i så fall fastställa i varje enskilt fall. Detta innebär i sin tur att det krävs ett tillstånd för att få lov att utfodra avledande. Tillstånd skulle sökas hos den nationellt ansvariga viltförvaltnings- myndigheten eller . Enligt min bedömning skulle detta förfaringssätt leda till en stor mängd ansökningar. Arbetsbelastningen för berörd myndighet blir då förmodligen ännu större än det mer generella föreskriftsarbetet Utredningens överväganden och förslag Därutöver skulle det till skillnad från föreskrifter även innebära en ökad byråkrati för den enskilde jägaren. Jag kan heller inte se att ett ansökningsförfarande överensstäm- mer med regeringens mål om regelförenklingar, vilket även kommit till uttryck i direktiven till utredningen. Regleringen bör inte vara mer omfattande än nödvändigt. Som anförts är viktiga utgångspunkter att inte föreslå en mer långt- gående reglering än nödvändigt och att frågor om utfodring om möjligt ska hanteras i samverkan mellan berörda intressenter. Sam- tidigt anser jag det vara viktigt att det finns möjlighet för myndig- heter att ingripa när samförståndslösningar av olika skäl uteblir.