sou · H2B347 · 2014-06-27 00:00:00 — I artikeln sägs vidare att nu nämnda regler inte ska påverka bestämmelser om talefrister och preskriptionstider i internationella överenskommelser som medlemsstaterna är part i (12.2). 12.14.2 Förhållandet till svensk rätt Talefrister är regler som föreskriver att talan måste väckas inom för att en part ska bevara sin rätt. Talefrister förekommer t.ex. i den familjerättsliga, associationsrättsliga och fastighetsrätts- liga lagstiftningen. Konsumentköplagen och konsumenttjänstlagen innehåller inga särskilda talefrister. I de fall dessa lagar ska tillämpas på förhållan- det mellan en näringsidkare och en konsument, föreligger därför inga frister inom vilka konsumenten måste väcka talan för att behålla sin rätt att få tvisten prövad av domstol. Exempel på tale- frister som kan ha betydelse i konsumentförhållanden finns däre- mot i jordabalken. Enligt bestämmelser där ska talan om hävning av köp av fast egendom på grund av att fastigheten skadats eller för- sämrats medan den är i säljarens besittning, väckas från tillträdet (4 kap. 11 § andra stycket jordabalken). Särskilda talefrister gäller vidare inom försäkringsområdet (se t.ex. 7 kap. 4 § försäkringsavtalslagen [2005:104]). Det förekommer alltså bestämmelser i svensk rätt som innebär att en konsument inom måste väcka talan för att denna rätt ska bevaras. Av direktivet följer att svensk lagstiftning måste säkerställa att sådana talefrister inte löper ut under förfaranden för alternativ tvistlösning. Direktivets genomförande kräver därför lag- stiftningsåtgärder. När det gäller preskriptionsfrister kan det konstateras att en fordran normalt löper . Ett undantag från denna huvud- regel är att en näringsidkares fordran gentemot en konsument i regel löper . Därefter preskriberas den. fordran mot en näringsidkare gäller däremot den allmänna pre- skriptionstiden . Frågor om preskription regleras i preskriptionslagen (1981:130) samt i ett antal andra lagar, t.ex. 18 kap. 9 § handelsbalken. Enligt preskriptionslagen avbryts preskription om gäldenären utfäster betalning, betalar ränta eller amortering eller erkänner fordringen på annat sätt gentemot borgenären. Preskription avbryts även genom att gäldenären får ett skriftligt krav eller en skriftlig påmin- nelse om fordringen från borgenären eller borgenären väcker talan mot gäldenären eller annars åberopar fordringen gentemot gälde- nären vid domstol, hos eller i skiljeförfar- ande, konkursförfarande eller förhandling om offentligt ackord (5 § preskriptionslagen). Preskriptionstiden avbryts alltså genom aktiva åtgärder av antingen borgenären eller gäldenären. Att initiera eller delta i ett alternativt tvistlösningsförfarande vid reklamations- nämnd täcks inte av de exempel på preskriptionsbrytande åtgärder som räknas upp i lagen. Ett införlivande av direktivet kräver alltså lagstiftning även när det gäller direktivets bestämmelse om verkan av alternativ tvistlösning på preskription. En bestämmelse motsvarande den nu aktuella artikeln finns i och rådets direktiv /52/EG av om vissa aspekter på medling på privaträttens område. Det direktivet har genomförts i svensk rätt genom lagen (2011:860) om medling i vissa privaträttsliga tvister. I den lagen har det införts en bestämmelse om medlingens inverkan på talefrister och preskrip- tionstider (6 §). I förarbetena till lagen om medling i vissa privaträttsliga tvister lämnas en utförlig redogörelse för regeringens överväganden angå- ende olika möjliga sätt att reglera frågan om preskriptions- och talefrister. I det lagstiftningsärendet kom regeringen fram till att den lämpligaste lösningen var att föreskriva att fristerna i före- kommande fall upphör att löpa medling pågår. Rege- ringen angav vidare att en sådan regel bör utformas så att den bara är tillämplig i de fall en preskriptions- eller talefrist löper ut under pågående medling och att fristen då endast fortsätter löpa så länge att det efter avslutad medling finns en realistisk möjlighet att väcka talan. Mot den bakgrunden har det föreskrivits i lagen om medling i vissa privaträttsliga tvister att en talefrist eller en preskriptionstid som löper medlingen inleddes, och som gäller för den sak som medlingen avser, löper ut tidigast efter av- slutad medling. I förarbetena till den bestämmelsen konstaterades vidare att en bestämmelse om preskriptionstider och talefrister kräver genomförande i lag (prop. 2010/11:128, s. 60 ff.). Det finns ingen anledning att i det här lagstiftningsärendet från- gå de bedömningar som gjorts av regeringen i förarbetena till lagen om medling. En ny lagbestämmelse om verkan av alternativ tvist- lösning på preskriptionstider och talefrister bör därför införas i svensk rätt. Bestämmelsen bör utformas efter mönster av bestäm- melsen i lagen om medling i vissa privaträttsliga tvister. I avsnitt 12.24 nedan återkommer vi till om bestämmelsen bör införas genom tillägg till befintlig lagstiftning eller i en ny lag. Vid tillämpningen av den nya bestämmelsen ska den alternativa tvistlösningen anses inledd när konsumentens klagomål har kommit in till det alternativa tvistlösningsorganet. Tvistlösningen ska sedan anses avlutad genom att tvistlösningsorganet avgör, avvisar eller avskriver tvisten i fråga (jfr prop. 2010/11:128 s. 62 ff.). 12.14.3 Betydelsen av internationella avtal Enligt direktivet ska bestämmelsen om talefrister och preskrip- tionstider inte påverka tillämpningen av bestämmelser om talefrister och preskriptionstider i de internationella avtal i vilka medlems- staterna är parter (artikel 12.2). Såvitt utredningen känner till, finns det inget exempel på ett sådant internationellt åtagande som berör konsumentförhållanden. Vi bedömer ändå att bestämmelsen undan- taget bör genomföras, eftersom det kan uppkomma sådana situationer . Undantaget bör därför framgå av den nya lagbestämmel- sen som införs med anledning av direktivets artikel 12. 12.15 Näringsidkares information till konsumenter Artikel 13 riktar sig till medlemsstaterna och anger att dessa ska se till att näringsidkare som är etablerade på deras territorium, om vissa förutsättningar är uppfyllda, lämnar information till konsu- menter om alternativ tvistlösning. Artikel 13.1 handlar om skyldighet för vissa näringsidkare att lämna generell information om alternativ tvistlösning. Enligt artikeln ska näringsidkare som åtar sig att eller är skyldiga att använda alterna- tiva tvistlösningsorgan för att lösa tvister med konsumenter, lämna konsumenter generell information om det eller de alternativa tvist- lösningsorgan som dessa näringsidkare omfattas av. Informationen ska omfatta berörda alternativa tvistlösningsorgans webbadress. Av artikel 13.2 följer att informationen ska tillhandahållas på ett tydligt, begripligt och lättillgängligt sätt på näringsidkarens webbplats, om en sådan finns, och i förekommande fall i de allmänna villkoren för köpe- eller tjänsteavtal mellan näringsidkaren och en konsument. Artikel 13.3 ställer upp en skyldighet för näringsidkare att lämna konsumenter individuellt anpassad information om alternativ tvist- lösning i händelse av tvist. I sådana fall där en tvist mellan en konsument och en näringsidkare inte kan lösas efter det att ett klagomål lämnats direkt till näringsidkaren av konsumenten ska näringsidkaren, enligt bestämmelsen, vara skyldig att ge konsumen- ten information om det eller de alternativa tvistlösningsorgan som näringsidkaren omfattas av och även meddela om han kommer att anlita de relevanta alternativa tvistlösningsorganen för att lösa tvisten i fråga. Denna information ska tillhandahållas på papper eller något annat varaktigt medium. Medlemsstaterna ska enligt artikel 21 föreskriva effektiva, pro- portionella och avskräckande påföljder för att säkerställa att närings- idkare följer informationsbestämmelserna i direktivet. Vi återkom- mer till frågan om sanktioner i avsnitt 12.15.5 nedan. 12.15.2Skyldighet för näringsidkare att lämna generell information om alternativ tvistlösning Förslag: För att genomföra artiklarna 13.1 och 13.2 i direktivet införs en skyldighet för en näringsidkare som har åtagit sig att använda alternativ tvistlösning för att lösa tvister med konsu- menter, att lämna information om det alternativa tvistlösnings- organ som näringsidkaren har åtagit sig att använda på närings- idkarens webbplatser, i den mån webbplatserna riktas mot konsumenter, och i skriftliga avtalsvillkor mellan näringsidkaren och konsumenter. Informationen ska lämnas på ett klart, begrip- ligt och lättillgängligt sätt och ska omfatta webbadressen till det aktuella alternativa tvistlösningsorganet. Genomförande av den generella informationsskyldigheten Skyldigheten att lämna generell information om alternativ tvistlös- ning enligt artikel 13.1 träffar bara näringsidkare som åtar sig att eller är skyldiga att använda alternativ tvistlösning för att lösa tvister med konsumenter (enligt direktivets engelska text traders commit to or are obliged to use those entities to resolve disputes with consumers). Med alternativ tvistlösning menas i sammanhanget ett förfarande vid ett sådant tvistlösningsorgan som har blivit godkänt och anmält till kommissionen enligt direktivet (se avsnitt 12.21). Vi uppfattar direktivet så att artikel 13.1 tar sikte dels på närings- idkare som enligt bindande regler i nationell rätt är skyldiga att lösa tvister med konsumenter genom alternativ tvistlösning, dels på näringsidkare som frivilligt har åtagit sig att göra det. När det gäller hur bestämmelsen ska överföras på svenska förhållanden gör vi följande överväganden. I finns ingen lagstiftning som förpliktar näringsidkare att lösa tvister med konsumenter genom alternativ tvistlösning. Visserligen kan näringsidkare inte hindra att klagomål som lämnas av en konsument till eller något annat alternativt tvistlös- ningsorgan prövas av tvistlösningsorganet. Om näringsidkaren inte medverkar till förfarandet, fattar tvistlösningsorganen dessutom i många fall beslut som går näringsidkaren emot. Eftersom besluten från och andra alternativa tvistlösningsorgan saknar rätts- verkan, kan näringsidkare ändå inte sägas vara skyldiga att använda alternativ tvistlösning i den mening som avses i direktivet. Som vi har redogjort för i kapitel 11, föreslår vi att besluten från även fortsättningsvis ska utgöra rekommendationer. Att bransch- organ kan kräva av sina medlemmar att de ska använda alternativ tvistlösning vid konsumenttvister, innebär inte att näringsidkare som är medlemmar kan tvingas in i ett sådant förfarande. Inte heller den situationen kan därför likställas med att näringsidkare skulle vara skyldiga att använda sig av alternativ tvistlösning i den mening som avses i direktivet. Enligt svensk nationell rätt kan näringsidkare vidare inte med någon rättsligt bindande verkan komma överens med konsumenter om att lösa framtida tvister genom alternativ tvistlösning (jfr avsnitt 12.12 ovan). Mot ovan angiven bakgrund är det vår bedömning att svenska näringsidkare inte i något sammanhang kan vara skyldiga att använda alternativ tvistlösning för att lösa tvister med konsumenter. Däremot bedömer vi att näringsidkare frivilligt kan åta sig att lösa tvister med konsumenter genom alternativ tvistlösning. Ett sådant åtagande kan göras till exempel genom medlemskap i en bransch- eller näringslivsorganisation som uttryckligen kräver av sina medlemmar att de ska följa rekommendationerna från eller något annat tvistlösningsorgan som godkänts och anmälts enligt direktivet. finns det ett antal branschorgani- sationer som ställer som krav på sina medlemmar att de ska följa ARN:s beslut. Det finns ingen tillgänglig information om exakt vilka eller hur många organisationer som ställer det kravet på sina medlemmar, men som exempel kan nämnas , och . Enligt de uppgifter som utredningens har fått fram, accep- terar medlemmarna kravet vid inträde i organisationen. Om en medlem sedan vägrar att följa ARN:s beslut, kan näringsidkaren bli ute-sluten. Som har framgått, planerar också att införa bestämmelser i sina vägledande regler om god advokatsed om att advokater ska vara skyldiga att medverka till tvistlösning vid sam- fundets planerade , och även följa nämndens beslut. En advokat som inte gör det, kan anmälas till Advokat- samfundets disciplinnämnd och drabbas av disciplinära påföljder, ytterst uteslutning ur och därmed förlust av advokattiteln. Vi menar alltså att ett medlemskap i en bransch- eller närings- livsorganisation som uttryckligen anger att medlemmarna ska följa ett beslut från ett alternativt tvistlösningsorgan – eller någon branschdriven nämnd – innebär ett åtagande att använda alternativ tvistlösning för att lösa tvister med konsumenter, på sätt som avses i artikel 13.1 i direktivet. Detta innebär att direktivets genomförande kräver att det införs en skyldighet för näringsidkare som har åtagit sig att använda alternativ tvistlösning för att lösa tvister med kon- sumenter, att lämna generell information om sådan tvistlösning på webbplatser och i allmänna avtalsvillkor. Som nämnts ovan, kräver direktivet (artikel 21) att det införs påföljder för att säkerställa att näringsidkare fullgör skyldigheten att lämna information enligt direktivet. Enligt vår bedömning kan man ifrågasätta om det är lämpligt att införa en skyldighet för näringsidkare att lämna information om alternativ tvistlösning, baserat på att näringsidkaren själv frivilligt har åtagit sig att lösa tvister genom sådan tvistlösning. är direktivet så pass tydligt i denna del, att vi ändå anser att genomförande av direktivet kräver att sådana bestämmelser införs i svensk rätt (se vidare av- snitt 12.15.5). Närmare om hur informationsbestämmelsen ska utformas När det gäller hur informationsskyldigheten i svensk rätt ska utfor- mas gör vi följande överväganden. Enligt artikel 13.2 ska information om det eller de alternativa tvistlösningsorgan som näringsidkaren har åtagit sig att använda lämnas på webbplatser, om sådana finns, och i allmänna villkor för köpe- och tjänsteavtal mellan näringsidkaren och konsumenteten. Informationen ska vidare tillhandahållas på ett för konsumenten tydligt, begripligt och lättillgängligt sätt. Kravet enligt artikeln avser till att börja med endast information om sådana tvistlösningsorgan som har blivit godkända och anmälda till enligt direktivet (se avsnitt 12.21). Som fram- gått tidigare, ska det svenska systemet, enligt våra förslag, vara kon- struerat så att prövar alla konsumenttvister som omfattas av direktivet, förutom ett fåtal tvister som i stället kommer att prövas av vissa godkända branschdrivna tvistlösningsnämnder (se avsnitt 12.4.2). Varje sådan privat tvistlösningsnämnd kommer att pröva tvister inom ett specifikt område, som då kommer att vara undan- taget från . bedömer vi att det kommer att handla om två av Svensk Försäkrings nämnder – och , som prövar vissa försäkringsfrågor, samt planerade , som kommer att pröva konsumenttvister rörande advokatverksamhet (se avsnitt 12.6.3). Det är alltså bara närings- idkare som har åtagit sig att följa beslut från något godkänt tvist- lösningsorgan, genom exempelvis medlemskap i en bransch- eller näringslivsorganisation som ställer det kravet, som kommer att omfattas av skyldigheten att lämna generell information. Med tanke på hur vi föreslår att det svenska systemet ska utformas, kommer skyldigheten vidare bara att avse information om ett enda tvist- lösningsorgan. Detta ska framgå av den nya informationsbestäm- melsen. I de fall bransch- eller näringslivsorganisationer ställer krav på sina medlemmar att de ska följa besluten från ett visst tvistlös- ningsorgan, framgår det av de stadgar, regler eller dylikt som gäller för medlemmarna, vilket tvistlösningsorgan – eller någon av de få godkända branschnämnderna – som kravet gäller. Det kom- mer alltså inte att vara betungande eller svårt för näringsidkare att hålla reda på vilket tvistlösningsorgan som de ska lämna generell information om. Enligt direktivet ska information om tillämpligt alternativt tvist- lösningsorgan lämnas på näringsidkarens webbplats. Enligt vår tolk- ning, kan direktivet inte förstås på något annat sätt än att skyldigheten enbart omfattar webbplatser som riktas mot konsumenter. För att lagtexten ska bli tydlig bör detta enligt vår bedömning framgå av den svenska bestämmelsen. I artikeln anges också att information om tillämpligt alternativt tvistlösningsorgan i förekommande fall ska lämnas i allmänna villkor för köpe- eller tjänsteavtal mellan näringsidkaren och en kon- sument. Av direktivet framgår inte närmare vad som avses med allmänna villkor. För att uppnå ett tydligt och lättillämpat genom- förande av direktivet föreslår vi därför att näringsidkare ska vara skyldiga att lämna information om tillämpligt alternativt tvistlös- ningsorgan i skriftliga avtalsvillkor mellan näringsidkaren och kon- sumenten. Näringsidkare som inte använder skriftliga avtalsvillkor i avtal med konsumenter träffas därmed inte av kravet. Kravet på tydlig och begriplig information motsvarar vad som framgår även av andra informationsbestämmelser i på konsumenträttens område. I svenska lagstiftningssammanhang har kravet uttryckts så att informationen ska vara klar och begriplig. Så har exempelvis gjorts i 22 a § i distans- och hemförsäljningslagen (2005:59) (se prop. 2013/14:15 s. 48 och 102). Motsvarande termino- logi bör användas även i den nya informationsbestämmelsen. På samma sätt som enligt andra bestämmelser med krav på klar och begriplig information, betyder det att konsumenten inte ska ha några svårigheter att ta del av eller förstå informationen. Artikel 13.2 föreskriver därutöver att informationen ska vara lättillgänglig. Det är rimligt att anta att det kravet syftar på att informationen inte får placeras på ett undanskymt sätt på webbplatser eller i allmänna villkor. Även detta krav bör uttryckligen framgå av den nya bestämmelsen. Sammanfattningsvis anser vi alltså att en skyldighet bör införas i svensk rätt för en näringsidkare som har åtagit sig att använda alter- nativ tvistlösning för att lösa tvister med konsumenter, att lämna information om det alternativa tvistlösningsorgan som närings- idkaren har åtagit sig att använda dels på webbplatser som närings- idkaren använder för att marknadsföra sig mot konsumenter, dels i skriftliga avtalsvillkor mellan näringsidkaren och konsumenten. bestämmelsen ska framgå att informationen ska lämnas på ett klart, begripligt och lättillgängligt sätt och ska omfatta det berörda alter- tvistlösningsorganets webbadress. Den nya bestämmelsen bör så långt som möjligt utformas efter mönster av liknande infor- mationsbestämmelser i annan lagstiftning. I avsnitt 12.24 nedan återkommer vi till om den nya informations- bestämmelsen bör införas genom tillägg till befintlig lagstiftning eller i en ny författning samt om reglering ska ske i lag eller förordning. 12.15.3Skyldighet för näringsidkare att lämna information om alternativ tvistlösning vid tvist Förslag: För att genomföra artikel 13.3 i direktivet införs en skyldighet för en näringsidkare som helt eller delvis motsätter sig ett krav från en konsument med anledning av ett köpe- eller tjänsteavtal mellan näringsidkaren och konsumenten, att sam- tidigt ge konsumenten klar och begriplig information om det alternativa tvistlösningsorgan som konsumenten kan vända sig till för att få sitt krav prövat. Sådan information ska omfatta det alternativa tvistlösningsorganets webbadress och ska lämnas till konsumenten i en handling eller i någon annan läsbar och var- aktig form som är tillgänglig för konsumenten. Genomförande av skyldigheten att lämna information om alternativ tvistlösning vid tvist Artikel 13.3 ställer upp en skyldighet för näringsidkare att lämna konsumenter individuellt anpassad information om alternativ tvist- lösning i händelse av tvist. Bestämmelsen är inte begränsad till att omfatta vissa näringsidkare, utan skyldigheten gäller för alla närings- idkare som hamnar i en sådan tvist med konsumenter som kan prövas av ett alternativt tvistlösningsorgan som har godkänts och anmälts enligt direktivet (se avsnitt 12.21). Någon sådan informa- tionsskyldighet finns inte i svensk rätt, och måste därmed införas. Vilken information ska ges vid tvist? Artikel 13.3 föreskriver att en näringsidkare som har hamnat i tvist med en konsument ska ge konsumenten information om det eller de alternativa tvistlösningsorgan som näringsidkaren omfattas av, och även meddela om han kommer att anlita de relevanta alterna- tiva tvistlösningsorganen för att lösa tvisten. Informationskravet innebär alltså att näringsidkaren måste an- passa informationen i varje enskilt fall till att avse sådan alternativ tvistlösning som är aktuell i för konsumenten i fråga. Precis som när det gäller skyldigheten enligt artiklarna 13.1 för vissa närings- idkare att lämna generell information om alternativ tvistlösning, avses med alternativa tvistlösningsorgan i sammanhanget bara sådana organ som har blivit godkända och anmälda till kommissionen enligt direktivet (se avsnitt 12.21). Såsom det svenska systemet, enligt våra förslag, ska utformas, ska pröva alla konsumenttvister som omfattas av direktivet, för- utom ett fåtal tvister som i stället kommer att prövas av vissa god- kända branschdrivna tvistlösningsnämnder (se avsnitt 12.4.2). Varje sådan privat tvistlösningsnämnd kommer att pröva tvister inom ett specifikt område, som då kommer att vara undantaget från . Skyldigheten enligt paragrafen kommer därmed bara att avse infor- mation om ett enda tvistlösningsorgan. I de allra flesta fall kommer att vara behörigt tvistlösningsorgan, och i vissa fall kommer det att vara någon av Svensk Försäkrings nämnder – eller – alternativt planerade . Att det bara kan bli fråga om att informera om ett alternativt tvistlösningsorgan bör framgå av den nya bestämmelsen om skyldighet för näringsidkare att lämna information till konsumenter vid tvist. Eftersom det handlar om så få tvistlösningsorgan som kommer att vara godkända enligt direktivet, kommer det inte att bli betung- ande eller svårt för näringsidkare att hålla reda på vilket tvistlös- ningsorgan som de ska informera om enligt de svenska bestämmel- serna. Direktivet innehåller dessutom bestämmelser som ska säker- ställa att allmän information om aktuella tvistlösningsorgan hålls tillgänglig (se artiklarna 15.1 och 20.4 och 20.5). Det innebär att en näringsidkare, som är osäker på vilket information som ska lämnas, alltid på ett enkelt sätt kommer att kunna få upplysning om aktu- ella tvistlösningsorgan. Näringsidkare kommer att kunna hämta information direkt från kommissionens webbplats, eller via den svenska behöriga myndigheten (se avsnitt 12.21.1). Även kommer att ha information, inte bara om sin egen verksamhet, utan även om andra tvistlösningsorgan som godkänts enligt direktivet (se avsnitt 12.17.1). Det väsentliga är att näringsidkaren i tvistsituationen identi- fierar det behöriga tvistlösningsorganet, och informerar konsumen- ten om detta. Därefter är det upp till konsumenten att ta reda på om just det aktuella klagomålet kan hanteras av organet i fråga. Informationsskyldigheten innebär alltså ingen förpliktelse för närings- idkare att hålla reda på beloppsgränser och andra generella krav för att det aktuella alternativa tvistlösningsorganets ska pröva tvister. Enligt artikel 13.3 ska näringsidkare som hamnar i tvist med konsumenter även uppge om de kommer att anlita relevanta organ för att lösa tvisten med konsumenten. Till att börja med konsta- terar vi att bestämmelsen är missvisande i det avseenet att det inte är näringsidkaren som anlitar ett tvistlösningsorgan, utan konsu- menten som gör anmälan. Eftersom direktivet i övrigt utgår ifrån att det är konsumenten som anmäler klagomål mot näringsidkare till de alternativa tvistlösningsorganen, tolkar vi direktivet så att näringsidkare ska uppge om de avser att medverka till att lösa tvisten i fråga genom alternativ tvistlösning eller inte.22