sou · H2B37 · 2014-02-14 00:00:00 — När vi i förevarande delbetänkande använder oss av begreppet vapenbrotten avser vi hela brottsarten i allmänhet, dvs. alla grader av brottet. I de fall vi talar om en särskild svårhetsgrad anges detta särskilt. Vårt uppdrag har när det gäller det tilläggsuppdrag som behandlas i detta delbetänkande varit tämligen snävt avgränsat och tiden för uppdraget har också varit begränsad. Det finns områden som har anknytning till de frågor som uppdraget avser och som skulle ha kunnat lämpa sig väl att utreda om uppdraget varit något mer omfattande och utredningstiden längre. En sådan fråga är om de skärpningar som förutses vad gäller vapenbrott även borde få genomslag i lagen (2000:1225) om straff för smuggling. Denna fråga aktualiseras eftersom det kan vara en ren slump om en person ertappas med ett vapen vid ankomst till riket (och då åtalas och döms för smugglingsbrott) eller om vapen- innehavet upptäcks när personen redan befinner sig i med vapnet (och då döms för vapenbrott enligt vapenlagen). Om straff- skalan höjs för vapenbrottet, men inte för smugglingsbrottet och det grova vapenbrottet dessutom delas in i grovt vapenbrott och synnerligen grovt vapenbrott skulle det kunna tyckas att denna slump kan få oskäliga konsekvenser. Straffskalan ger emellertid ut- rymme för att beakta den skärpta synen på vapenbrott vid straff- mätningen av smugglingsbrott som avser vapen (se avsnitt 4.2.5). Ytterligare ett område som skulle kunna utredas i samband med de frågor som övervägs i detta delbetänkande är frågan om hante- ring, överföring och import av brandfarliga och explosiva varor, såsom handgranater och liknande föremål. Utredningens uppdrag och arbete inte under vapenlagens tillämpningsområde utan omfattas i stället av bestämmelserna i lagen (2010:1011) om brandfarliga och explo- siva varor. Den lagen trädde i kraft och er- satte den tidigare lagen (1988:868) om brandfarliga och explosiva varor. Den som hanterar, överför eller importerar explosiva varor och den som yrkesmässigt eller i större mängd hanterar brand- farliga varor ska ha tillstånd till det. Den som av oaktsamhet bryter mot kravet på tillstånd döms till böter eller om gärningen har be- gåtts uppsåtligen eller av grov oaktsamhet till böter eller fängelse i högst . Om brottet är grovt döms till fängelse i lägst sex måna- der och högst . Vid bedömande av om brottet är grovt ska särskilt beaktas risken för att de explosiva varorna hade kunnat komma till brottslig användning samt varornas grad av farlighet och omfattningen av det olagliga innehavet. Av upplysningar som utredningen har erhållit framgår att förekomsten av handgranater inom kriminella kretsar ökar. Handgranater är vidare små och där- med lätta att gömma i kläder, väskor eller liknande och det är såle- des lätt att bära dem med sig. Handgranater kan på orsaka stora skador. Likheterna med bestämmelsen om straffansvar för vapenbrott och grovt vapenbrott är uppenbar och det kan finnas skäl att, mot bakgrund av de ändringar som föreslås i detta betän- kande, överväga om det finns anledning att se över också den lag- stiftningen. Vi har dock inte ansett oss ha möjlighet att inom ramen för vårt uppdrag lämna förslag också i dessa delar. 3Bakgrund och nuvarande ordning Den som uppsåtligen innehar ett skjutvapen utan att ha rätt till det eller överlåter eller lånar ut ett skjutvapen till någon som inte har rätt att inneha vapnet döms enligt 9 kap. 1 § första stycket vapen- lagen för vapenbrott till fängelse i högst . Om brottet är grovt döms enligt andra stycket för grovt vapenbrott till fängelse i lägst och högst . Om gärningen har begåtts av oakt- samhet eller om brottet är ringa, döms till böter eller fängelse . ändrades bestämmelsen om grovt vapenbrott på så sätt att det numera uttryckligen anges i bestämmelsen vilka om- ständigheter som särskilt ska beaktas vid bedömningen av om ett brott är grovt (se mer om detta lagstiftningsärende nedan). De omständigheter som kan kvalificera brottet som grovt är att vapnet har innehafts på allmän plats, i ett fordon på allmän plats eller inom ett skolområde där grundskole- eller gymnasieundervisning bedrivs, att vapnet har varit av särskilt farlig beskaffenhet, eller att inne- havet, överlåtelsen eller utlåningen har avsett flera vapen. 3.2Tidigare överväganden om vapenbrott 3.2.1Särskild straffskala för grovt vapenbrott En särskild straffskala för grovt vapenbrott infördes , i den då gällande vapenlagen (1973:1176). Straffet för grovt brott bestäm- des till fängelse i lägst och högst . Maximi- straffet för normalgraden av brottet sänktes från fängelse i högst till . Föredragande statsrådet framhöll att sänkningen av Bakgrund och nuvarande ordning straffmaximum för vapenbrott av normalgraden endast utgjorde ett led i strävandet efter att minska överlappningen mellan straffskalorna för olika grader av samma brott och givetvis inte skulle tolkas som att synen på gärningstypen borde mildras (se prop. 1992/93:141 s. 52). Bestämmelserna har i sak oförändrade förts över till den nu gällande vapenlagen. Som skäl för införandet av en särskild straffskala för grovt vapen- brott anfördes främst sambandet mellan förekomst av illegala vapen och våldsbrottslighet samt att användningen av skjutvapen vid vålds- brott hade ökat under de senaste 15–20 åren (prop. 1992/93:141 s. 52). Dessutom pekade föredragande statsrådet på att ett illegalt vapen inte sällan anskaffades för att begå andra mycket allvarligare brott men att detta ofta var svårt att styrka på sådant sätt att ansvar för förberedelse kunde krävas ut. Genom en strängare syn på det olaga vapeninnehavet hoppades man kunna minska förekomsten av ille- gala vapen och därigenom stävja den allvarliga våldsbrottsligheten. Att vapnen kan befaras komma till brottslig användning, till exem- pel när innehavet avser livsfarliga vapen som saknar lagligt använd- ningsområde eller när det är fråga om innehav av en större mängd vapen, framhöll föredragande statsrådet som omständigheter vilka särskilt borde medföra att brottet skulle bedömas som grovt. Det betonades i förarbetena att vid fastställandet av straffvärdet var mängden vapen överhuvudtaget av stor betydelse. Exempelvis angavs att det måste anses ha ett högt straffvärde att olovligen samla på sig en stor mängd vapen av särskilt farligt slag (främst av militär karaktär). Regeringen gav en särskild utredare i uppdrag att göra en genomgripande översyn av vapenlagstiftningen med inriktning på att förebygga våldsbrott (dir. 1995:39). Uppdraget innefattade att göra en utvärdering av den skärpning av straffet för olaga vapen- innehav som trädde 1993. Utredningen antog namnet vapenutredning. vapenutredning fann att skärpningen av straffskalan för vapenbrottet hade haft en stark inverkan på domstolarnas syn på straffvärdet och även på vapenbrottets karaktär av så kallat artbrott (SOU 1998:44 s. 246 f.). Utredningen ansåg att en ytterligare skärpning troligen endast skulle få betydelse som en markering att lagstiftaren såg mycket allvarligt på denna form av brottslighet. Bakgrund och nuvarande ordning bedömdes att domstolarna nog ändå inte skulle komma att gå så mycket längre i synen på straffvärdet hos vapenbrotten eftersom man vid en jämförelse med andra farebrott sannolikt skulle finna att vapenbrottet redan är högt värderat i förhållande till andra brott vars straffbarhet bygger på att det föreligger en risk för andra män- niskors väl och ve. Ett annat förhållande som utredningen inte tyckte kunde lämnas obeaktat var att domstolarna vid en straff- skärpning kunde anse att straffvärdet på farebrotten blir för högt i förhållande till de brott som innefattar att faran förverkligas (se nedan avsnitt 4.2.5). Sammantaget ansåg utredningen därför att det inte fanns något reellt behov av en ytterligare skärpning av straff- skalan för grovt vapenbrott. Det var även utredningens uppfattning att domstolarna hade förmått att beakta intentionerna med straff- skärpningen och åstadkommit en god balans i bedömningen av vilket straff som i olika situationer var rimligt. I det efterföljande lagstiftningsärendet delade regeringen vapen- utredningens bedömning och ansåg att det inte fanns något behov av straffskärpningar (prop. 1999/2000:27 s. 67). 3.2.3Vissa åtgärder mot illegala vapen I propositionen Vissa åtgärder mot illegala vapen (prop. 2011/12:109) behandlas bl.a. utformningen av bestämmelsen om grovt vapenbrott och straffskalan för det grova vapenbrottet. Beredningsunderlag för delar av propositionen utgjordes av promemorian Vissa frågor om vapenlagen (Ds 2010:6). Förslagen antogs av och trädde i kraft . Som ovan nämnts föreslog regeringen i propositionen att de omständigheter som särskilt ska beaktas vid bedömningen av om ett vapenbrott är grovt skulle föras in i bestämmelsen om vapen- brott. När det gäller bestämmelsens närmare utformning föreslogs i den nämnda departementspromemorian att omständighet- erna att vapnet kan befaras komma till brottslig användning eller att vapnet är av särskilt farlig beskaffenhet skulle tillmätas särskild vikt vid bedömningen av om ett vapenbrott är grovt. Regeringen ansåg dock att omständigheten att vapnet kan befaras komma till brotts- lig användning gav begränsad ledning för domstolarna och att en mer precis formulering därför borde användas. När det gäller vilka omständigheter som borde anges i bestämmelsen, ansåg regeringen att ledning skulle sökas i domstolspraxis. Bakgrund och nuvarande ordning särskild vikt sägas ha lagts vid omständigheter hänförliga till plat- sen för innehavet, vapnets relativa farlighet och mängden vapen. I propositionen föreslogs därför att det vid bedömande av om ett vapenbrott är grovt särskilt ska beaktas om vapnet har innehafts på allmän plats, i ett fordon på allmän plats eller inom ett skolområde där grundskole- eller gymnasieundervisning bedrivs, att vapnet har varit av särskilt farlig beskaffenhet, eller att innehavet, överlåtelsen eller utlåningen har avsett flera vapen. När det gäller straffskalan för grovt brott ansåg regeringen att det kunde ifrågasättas om den nuvarande utformningen av straff- bestämmelsen speglar brottstypens allvar och ger tillräckligt utrymme för att på ett nyanserat sätt beakta allvaret i de mest klandervärda vapenbrotten. Regeringen framhöll i sammanhanget att tillgång till skjutvapen utgör en förutsättning för att grova brott ska komma till stånd. En uppkommen våldssituation riskerar dess- utom att få betydligt svårare följder om skjutvapen förekommer, bl.a. genom att helt utomstående personer som råkar befinna sig i närheten kan komma att allvarligt skadas eller dödas. konstaterades att det inom ramen för lagstiftningsärendet saknades beredningsunderlag för att genomföra några förändringar av straff- skalan för grovt vapenbrott. En förutsättning för att genomföra sådana förändringar var därför att frågan övervägdes på nytt (prop. 2011/12:109 s. 15 f.). Utredningen om skärpningar i vapenlagstiftningen fick i uppdrag att bl.a. föreslå hur det grova vapenbrottet skulle förändras för att en skärpt syn på vapenbrottsligheten skulle få genomslag och för att möjligheten att göra nyanserade bedömningar av grova vapenbrott skulle öka (dir. 2012:19). En skärpning av straff- skalan eller en förändring av strukturen på bestämmelsen angavs som tänkbara åtgärder för att nå detta mål. Utredningen lämnade sina förslag i betänkandet Skärpningar i vapenlagstiftningen (SOU 2013:7). Av betänkandet framgår att anmälningsstatistik för åren 2002–2011 visar att antalet anmälda brott mot vapenlagen har ökat, men att det i och för sig trots det inte finns belägg för att den grova vapenbrotts- Bakgrund och nuvarande ordning ligheten skulle ha blivit vanligare eftersom statistiken inte utgår från brottsrubriceringen. Det går alltså inte att säga om anmälningarna av grova vapenbrott har ökat eller minskat i antal. I betänkandet konstaterades emellertid att det fanns flera faktorer som talade för en skärpt syn på det grova vapenbrottet, såsom att polisen gjort be- dömningen att skjutningar blivit allt vanligare i de tre storstäderna , och och att vapentillgången har ökat . Eftersom det förekommit domar avseende ett stort antal vapen där påföljderna närmat sig straffmaximum för det grova vapenbrottet och med tanke på den organiserade brottslighetens utveckling kunde det, enligt den uppfattning som redovisades av Utredningen om skärpningar i vapenlagstiftningen, inte uteslutas att de riktigt straff- värda grova vapenbrotten skulle komma att öka i antal framöver. Mot den bakgrunden bedömde Utredningen om skärpningar i vapen- lagstiftningen att den nuvarande straffskalan inte ger tillräckligt ut- rymme för att beakta straffvärdet vid vapenbrott som rör ett stort antal vapen. Därför borde straffmaximum för det grova vapenbrottet höjas till fängelse . Utredningen om skärpningar i vapenlagstiftningen hade även i uppdrag att se över det grova vapenbrottets konstruktion och före- slog att straffskalan för grovt vapenbrott skulle delas upp på så sätt att den övre delen skulle förbehållas de allra allvarligaste brotten. De fall av grovt vapenbrott som ska träffas av den strängare straff- skalan borde enligt utredningens uppfattning vara sådana som kan sägas vara synnerligen grova. Straffskalan för de synnerligen grova fallen borde därför bestämmas till fängelse i lägst två och högst . Straffmaximum för sådana grova vapenbrott som inte skulle om- fattas av den nya skärpta skalan skulle även fortsättningsvis uppgå till fängelse. När det gällde vilka omständigheter som särskilt borde beaktas vid bedömningen av om ett grovt vapenbrott ska hänföras till den strängare delen av straffskalan, borde det enligt Utredningen om skärpningar i vapenlagstiftningen inte komma i fråga att i straff- bestämmelsen ange några andra omständigheter än sådana som kan kvalificera ett vapenbrott som grovt och som är försvårande i rela- tion till de omständigheterna. Den höjning av straffmaximum till fängelse som utredningen föreslog motiverades helt och hållet av att den nuvarande straffskalan inte ger tillräckligt utrymme för att beakta straffvärdet hos vapenbrott som rör ett stort antal vapen och att det därför i princip enbart är den omständigheten Bakgrund och nuvarande ordning som borde motivera en straffmätning i den översta delen av straff- skalan. Det framhölls dock att även andra omständigheter, som vilken typ av vapen innehavet avser och platsen där gärningen begås, kunde ha betydelse även för om vapenbrottet skulle bedömas som synnerligen grovt. Remissinstansernas reaktioner på förslagen Många remissinstanser, däribland ombudsmän, , , , och , uppgav sig vara positiva till eller inte ha någon erinran mot förslagen om en höjd straffskala för grova vapenbrott. angav i sitt remissvar att konstruktionen att utöka gradindelningen av brottet med en ytterligare nivå har den fördelen att domstolarnas benägenhet att variera straffmät- ningen och utnyttja hela straffskalan torde öka. – som också var positiv till förslaget – föreslog en höjning även av minimistraffet för grovt vapenbrott från fängelse till , då det skulle skapa de bästa förutsättningarna för en mer nyanserad bedömning av de grova vapenbrotten. Den kritik som framfördes mot förslagen innebar framförallt ett ifrågasättande av om det finns behov av en skärpt straffskala för vapenbrott mot bakgrund av den statistik som redovisats i betän- kandet. Flera remissinstanser efterfrågade mer vägledning när det gäller vilka omständigheter som särskilt bör beaktas vid bedöm- ningen av om brottet ska bedömas som synnerligen grovt. Enligt 41 kap. 1 § i den finska strafflagen (strafflagen (19.12.1889/39)) ska den som i strid med skjutvapenlagen (skjutvapenlagen (/1)) t.ex. innehar eller förvärvar ett skjutvapen utan att ha rätt till det eller överlåter eller lånar ut ett skjutvapen till någon som inte har rätt att inneha vapnet dömas för skjutvapenbrott till böter eller fängelse i högst . Om skjutvapenbrottet avser ett särskilt farligt skjutvapen, eller en stor mängd skjutvapen eller vapendelar, eller om betydande eko- nomisk eftersträvas, eller om brottet begås särskilt plan- Bakgrund och nuvarande ordning mässigt, ska gärningsmannen dömas för grovt skjutvapenbrott till fängelse i lägst och högst (se 41 kap. 2 § straff- lagen). Brottet måste även som helhet bedömas vara grovt för att gärningsmannen ska dömas för grovt skjutvapenbrott. Bestämmelser om vapenbrott finns i 10 § i den danska våbenloven och, om det är fråga om grova överträdelser av våbenloven, i 192 a § i den danska straffeloven. Vilken av bestämmelserna en överträdelse är att hänföra till beror bl.a. på vapnets art och om vapnet förvarats i bostaden eller burits på en allmän plats. Straffbestämmelsen i våbenloven omfattar t.ex. olovligt innehav av vapen i bostaden och på andra platser som inte är att betrakta som allmänna (till exempel på en privatklubb). Till böter eller fäng- else döms den som i strid med våbenloven t.ex. innehar eller tillverkar skjutvapen eller ammunition. Om brottet begås under försvårande omständigheter (skærpende omstændig- heder) döms till fängelse i högst . Enligt 192 a § första stycket 1 straffeloven kan den som under särskilt försvårande omständigheter överträder förbudet i våben- loven genom att föra in eller ut, transportera, förvärva, överföra, besitta, bära, använda, tillverka, utveckla eller forskar med inrikt- ning på att utveckla skjutvapen, andra vapen eller explosiva ämnen som på grund av sin särskilt farliga karaktär är ägnade att orsaka betydande skada dömas till fängelse i lägst och högst . Straffskalan för överträdelse av vapenbrottet i straffeloven höj- des i och med en lagändring . Enligt det ursprungliga lagför- slaget skulle bestämmelsen i straffeloven träffa sådana överträdelser av våbenloven där vapen förvarats tillsammans med tillhörande ammunition och innehafts på allmän plats. Under be- handling av förslaget togs emellertid begränsningen att vapnet måste ha förvarats tillsammans med ammunition bort. Skälet till det var att polisen i sitt remissvar angett att det var lätt för kriminella gäng att arrangera det så att en person hade vapnet och en annan med- förde ammunition. Det anfördes även att bestämmelsen också borde träffa vapen som innehas i bostaden antingen laddade eller med till- gänglig ammunition. Bestämmelsens tillämpningsområde kom så- ledes att utökas under lagstiftningsärendets beredning och resulta- tet av lagändringen blev att bedömningen av vilken straffskala som Bakgrund och nuvarande ordning ska användas, den lägre i våbenlovens eller den högre i strafflovens, ska ta sin utgångspunkt i begreppet särskilt försvårande omstän- digheter. Avgörande för bedömningen av om det i det enskilda fallet före- ligger särskilt försvårande omständigheter har i praxis angetts vara om den tilltalades innehav av vapnet vid en samlad bedömning kan anses ha inneburit en närliggande risk för att vapnet ska komma till användning med fara för annan eller inte (se dom från Højesteret U 2011.494 H). Vid bedömningen av faran tas hänsyn bl.a. till för- hållanden hos den tilltalade, såsom om han eller hon tillhör ett krimi- nellt gäng eller inte. I motiven till lagändringen angavs att straffen åtminstone förväntades fördubblas för vapeninnehav som skedde på offentliga platser jämfört med före lagändringen. De andra vapen och explosiva ämnen som medför att en gär- ningsman ska dömas enligt 192 a § första stycket straffeloven är så- dana vapen eller ämnen som på grund av sin särskilt farliga karaktär kan orsaka betydlig skada. De vapen som avses är sådana som kan döda flera personer på en gång eller ödelägga en byggnad. Typiskt sett avses krigsmaterial såsom pansarskott, granatkastare, hand- granater, minor och bomber. När det gäller explosiva ämnen är det ämnets farlighet och mängd som i första hand påverkar bedöm- ningen av om bestämmelsen ska tillämpas eller inte. Avgörande är dock inte enbart ämnets objektiva farlighet, utan även de konkreta omständigheterna kring innehavet såsom om gärningsmannen har kopplingar till en kriminell miljö och det därmed finns risk för att ämnet kommer till användning. Den danska straffeloven innehåller även en bestämmelse som innebär att straffen för vissa allvarliga brott kan höjas, upp till det dubbla, om brottet har sin grund i en ömsesidig uppgörelse mellan grupper av personer. En förutsättning är att det , som ett led i uppgörelsen, använts skjutvapen, som på grund av sin sär- skilt farliga karaktär är ägnade att vålla betydande skada (se 81 a §). Enligt den norska våpenloven (lov nr 01: Lov om skyte- våpen og ammunisjon m.v.) ska den som gör sig skyldig till olovlig införsel, överlåtelse, förvärv eller innehav av skjutvapen eller ammu- nition dömas till böter eller fängelse i högst . Om brottet är grovt döms till böter eller fängelse i högst . Bakgrund och nuvarande ordning av om brottet är grovt ska särskilt beaktas vad för slags vapen och hur många vapen brottet avser, eller om brottet på andra grunder är av särskilt farlig eller samhällsskadlig art (33 § våpenloven). 3.4.1Den officiella kriminalstatistiken för vapenbrott Brå ansvarar för den officiella kriminalstatistiken och redovisar kriminalstatistik i form av bl.a. anmälda och lagförda brott. I statistiken över anmälda brott redovisas hur många brott som har anmälts till och registrerats av polis, tull, åklagare eller Eko- brottsmyndigheten. Statistiken grundar sig på de uppgifter som polis och åklagare registrerar i sina system för ärendehantering. Samtliga anmälningar redovisas, vilket innebär att även händelser som efter utredning visar sig inte vara brott, eller där brott inte kan styrkas, omfattas. Det måste också vid tolkningen av de statistiska uppgif- terna beaktas att många händelser som utgör brott aldrig anmäls till polisen eller på annat sätt kommer till polisens kännedom, vilket innebär att det finns ett mörkertal av brott som inte syns i statistiken. En sammanställning av Brås statistik av vapenbrott för åren 2003–2012 visar att det totala antalet anmälda brott mot vapenlagen har ökat , från 4 368 anmälda brott till 4 797 anmälda brott . I statistiken redovisas olaga innehav, dvs. ett av de tre moment som omfattas av bestämmelsen i 9 kap. 1 § vapen- lagen, för sig. Vilken andel av de olaga innehaven som utgör vapen- brott respektive grovt vapenbrott framgår dock inte. Antalet olaga innehav av vapentyperna kulsprutepistol, pistol och revolver redo- visas också särskilt från övriga innehav och har uppgått till ungefär samma nivå , det vill säga cirka 900–1 000 anmälda brott . Den totala ökningen av antalet anmälda vapenbrott kan förklaras med att antalet anmälda brott i gruppen Annat brott mot vapen- lagen har ökat markant från 1 869 brott till 2 702 brott . I denna grupp ingår olaga överlåtelse och olaga utlåning av skjutvapen (om brottsrubriceringen är vapenbrott av normalgraden eller grovt vapenbrott framgår dock inte). Vidare ingår i gruppen brott mot 9 kap. 2 och 3 §§ vapenlagen (till exempel att använda skjutvapen till något annat ändamål än det som man är berättigad till, 9 kap. 2 § a, att inneha ammunition utan att ha rätt till det, Bakgrund och nuvarande ordning SOU 2014:7 9 kap. 2 § d, eller att driva handel med skjutvapen utan tillstånd, 9 kap. 2 § f). Totalt ingår ett femtontal olika brottsliga förfaranden i denna grupp och det går inte att ur Brås statistik utläsa hur många av det totala antalet brott som utgör olaga överlåtelse eller olaga utlåning av skjutvapen. Mot bakgrund av att statistiken inte redovisas med utgångs- punkt i brottsrubricering går det inte att dra några slutsatser om huruvida ett visst brott i vapenlagen, till exempel grovt vapenbrott, har ökat eller minskat . Brå tillhandahåller även statistik över antalet lagföringsbeslut för visst brott, dvs. antalet personer som har befunnits skyldiga till brott genom fällande dom vid tingsrätt eller genom strafförelägg- ande eller åtalsunderlåtelse från åklagare.