sou · H2B335 · 2014-06-04 00:00:00 — Störst krav bör enligt MB:s förarbeten ställas på dam- mar. Även relativt små kraftverks- och regleringsdammar kan orsaka svåra skador om de brister. Underhållsskyldigheten gäller så länge anläggningen finns kvar. Underhållsansvaret innebär att ägaren är skyldig inte bara att ut- föra löpande reparationer utan även att bygga om en anläggning som har tjänat ut. Sådana delar av anläggningen som saknar betydelse för någon annan än ägaren behöver däremot inte behållas. Redan vid anläggningens tillkomst är ägaren skyldig att se till att det inte upp- kommer någon fara för skada på motstående intressen genom ett felaktigt utförande eller användning av bristfälligt material. Även om anläggningen inte ska användas får den inte lämnas i ett så- dant skick att det är risk för att den orsakar skada.51 Om vattenanläggningen med stöd av en särskild rättighet har ut- förts på någon annans mark och äganderätten till anläggningen över- gått till markägaren till följd av att rättigheten upphört, kvarstår ändå underhållsskyldigheten för den som en gång var rättighets- havare. Vilka anläggningar som en underhållsansvarig kan tänkas svara för har belysts i rättsfallet MÖD 2007:45. an- såg att en dammägare var underhållsansvarig för vägbana och räcken på en bro trots att dessa ingick i en gemensamhetsanläggning som förvaltades av en samfällighetsförening. Dammägaren hade i sam- band med tillståndsprövningen som kompensationsåtgärd ålagts att uppföra en bro över en älv för att vinterväg och färja inte kunde an- vändas till följd av vattenreglering. Dessa delar hörde därför enligt domstolen till anläggningen och omfattades av dammägarens under- hållsansvar. 1997/98:45 del 2 s. 139. 51Bengtsson m.fl., (. 2011, Zeteo) kommentaren 11 kap. 17 §. Tillståndsprövning m.m. enligt gällande rätt Enligt 11 kap. 18 § MB ska den som är skyldig att underhålla en dammanläggning för vattenreglering ersätta skada som orsakas av att anläggningen inte ger avsett skydd mot utströmmande vatten, s.k. dammhaveri. Det gäller även om varken den underhållsskyldige eller någon som den underhållsskyldige svarar för har vållat skadan. Det föreligger således ett strikt skadeersättningsansvar. Skadeståndsskyldigheten omfattar endast dammanläggningar för vattenreglering, varvid kraftverksdammar för strömkraftdrift kan om- fattas. Sådana dammar som annars avser att skydda mot vatten, t.ex. i händelse av översvämning, eller tidigare satts upp för att underlätta flottning och gruvdammar, faller däremot inte under bestämmelsen. Det innebär att ägaren av dessa anläggningar har ett ansvar obe- roende av eget vållande och skadorna kan bli omfattande. Ansvaret enligt MB är inte begränsat till något belopp. För att ansvaret ska utlösas krävs ett dammhaveri. Ett sådant föreligger både om dammen hastigt havererar och om den så småning- om eroderas och skador uppkommer nedströms. Även när dammen på grund av felmanövrering inte skyddar på avsett sätt föreligger ett dammhaveri i bestämmelsens mening. Dammhaveri föreligger där- emot inte när dammen fullgör sin funktion men vattnet ändå ström- mar över den och orsakar skada. I det sistnämnda fallet blir inte dammägaren ansvarig enligt bestämmelsen men kan ändå vara ersätt- ningsskyldig på annan grund, t.ex. enligt skadeståndslagen. Är dam- men t.ex. i så dåligt skick att ett fordon kör av den ned i vattnet eller en sten faller ned på personer som uppehåller sig under dam- men, får skadeståndsfrågan bedömas enligt allmänna regler. Om en skada uppstår genom ett dammhaveri, blir den under- hållsskyldiga ansvarig oberoende av vållande, såvida han eller hon inte kan visa att ett sådant undantag föreligger som anges i andra stycket. Ansvaret omfattar skador av alla slag – alltså även ren för- mögenhetsskada, t.ex. när någon drar på sig kostnader för att föra undan hotad egendom eller får avbryta en förvärvsverksamhet utan att någon sak- eller personskada inträffar. Skadeståndet bestäms en- ligt de allmänna reglerna i 5 och 6 kap. skadeståndslagen (jfr 1 kap. 1 § skadeståndslagen) och inte enligt 32 kap. MB. Talan om skade- stånd för dammhaveri handläggs av mark- och miljödomstol som stämningsmål, se 7 kap. 2 § 10 LSV. Tillståndsprövning m.m. enligt gällande rätt 3.7.2Särskilt för miljöfarlig verksamhet Förutom kraven i 26 kap. 19 § MB och egenkontrollförordningen finns egentligen inte några motsvarande regler om underhållsskyl- dighet för den som utövar eller har utövat miljöfarlig verksamhet. Verksamhetsutövaren har naturligtvis ett ansvar så länge verksamhet bedrivs och är skyldig att underhålla byggnader och anläggningar för att förebygga skador och olägenheter. När verksamheten upp- hör finns normalt inget annat ansvar än för eventuella miljöskador enligt 10 kap. MB och det generella ansvaret enligt PBL för ägare att hålla byggnadsverk och tomt i ordnat skick, se 8 kap. 14–15 §§ PBL. För viss typ av verksamhet, som t.ex. deponier, pågår dock verksamheten och därmed också ansvaret för underhåll m.m. En dammägare eller den som annars är underhållsskyldig enligt 11 kap. 17 § MB kan ansöka hos mark- och miljödomstolen om ut- rivning av dammen med stöd av 11 kap. 19 § MB. Dammägaren kanske inte längre har användning av dammen och vill inte längre ha underhållsansvaret för densamma. Även för utrivning gäller MB:s allmänna bestämmelser i 1 och 2 kap. Bl.a. ska försiktighetsmått vidtas för att skador och olägen- heter förebyggs vid själva utrivningen och för framtiden och dom- stolen ska i tillstånd till utrivning även meddela villkor om bl.a. återställningsåtgärder. Enligt paragrafens ordalydelse ska tillstånd till utrivning alltid lämnas om inte ett förordnande om överflyttning av underhålls- skyldigheten meddelas enligt 11 kap. 20 § MB. paragraf innehåller bestämmelser om möjlighet för ägaren av en fastighet som skulle skadas av utrivningen att genom förordnande av dom- stol ta över underhållsansvaret för en vattenanläggning som ägaren eller annan underhållsskyldig vill riva ut. Till skydd för allmänna intressen får ett sådant förordnande också meddelas för staten, en kommun eller ett vattenförbund. har emeller- tid i ett visst fall, MÖD 2008:46, ansett att rätten till utrivning inte är ovillkorlig. 4Överväganden och förslag avseende tillståndsprövning m.m. Enligt utredningens direktiv är MB:s och om vatten- verksamheter och vattenanläggningar föråldrade – något som bl.a. fått till följd att grundläggande principer för miljörätten, som prin- cipen om att förorenaren betalar (PPP) och att bästa möjliga teknik (BAT) ska användas inte har fått genomslag för vattenverksamheter i samma utsträckning som för miljöfarliga verksamheter. Utredning- en ska därför se över reglerna om vattenverksamheter och förslå ändringar så dessa principer även får genomslag i den vattenrättsliga regleringen. Utgångspunkten är att föreslagna bestämmelser och krav ska vara enkla, tydliga, samordnade och ändamålsenliga. Skill- nader mellan regleringen av vattenanläggningar och vattenverksam- heter i förhållande till miljöfarliga verksamheter ska vara motive- rade. Föreslagna ändringar ska säkerställa att alla tillståndspliktiga vattenverksamheter har tillstånd i överensstämmelse med de miljö- krav som ställs i MB och de krav som följer av EU-rätts- liga åtaganden i fråga om vattenkvalitet och påverkan på djur- och växtliv, som en fortsatt hög regler- och produktionskapa- citet i den svenska vattenkraftproduktionen eftersträvas. Utredningen har uppfattat uppdraget så att samtliga skillnader mellan miljöfarlig verksamhet och vattenverksamhet ska kartläggas. I kapitel 3 har dessa kartlagts och här analyserar utredningen skill- naderna och bedömer om de är motiverade. Om inte lämnas förslag till ändring. Vidare har utredningen uppfattat att syftet är att reg- lerna för vattenverksamheter så långt möjligt ska bli samma som för miljöfarlig verksamhet. Överväganden och förslag avseende tillståndsprövning m.m. Utredningen har i delbetänkande SOU 2013:69 behandlat flera av de frågor som är aktuella när det gäller skillnaden mellan prövningen av miljöfarlig verksamhet och vattenverksamhet. I delbetänkandet behandlas rättskraften för äldre tillstånd och för att komma till rätta med äldre tillstånds eventuella brister gällande miljöhänsyn föreslås ett system med ny prövning av de vattenkraftsanknutna verksamheter och anläggningar som inte har tillstånd enligt MB. Vidare föreslår utredningen att tillståndsprövningen även för vatten- verksamheter som huvudregel ska avse hela verksamheten när en verksamhetsutövare önskar ändra en anläggning eller driften av en verksamhet. Regeringen har möjlighet enligt 16 kap. 2 a § MB att ange vilka tillstånd som alltid ska tidsbegränsas. Utredningen föreslår att detta bemyndigande utnyttjas och att tillstånd till vissa vatten- verksamheter normalt ska tidsbegränsas. Därutöver anser utredningen att regeringen bör bemyndigas att meddela generella föreskrifter och föreskriva om skyldighet att inge miljörapport även för den som bedriver vattenverksamhet. Skillnaderna mellan prövningen av miljöfarlig verksamhet och vatten- verksamhet har utretts tidigare. tillsattes och lämnade sitt slutbetänkande . Den kom med sammanlagt sju betänkanden och behandlade skillnaderna ur olika perspektiv och föreslog vissa ändringar av reglerna för vatten- verksamhet samt förändringar i prövningsordningen. I sitt delbe- tänkande SOU 2002:50 föreslog kommittén som framtidsvision att även vattenverksamhet skulle indelas i nivåerna A, B och C för att ange krav på tillstånd eller anmälan och mer lika regler för prövning av miljöfarlig verksamhet och vattenverksamhet. tillsattes och lämnade det avslutande betänkandet SOU 2009:42 . I detta övervägde utredningen bl.a. ett gemensamt kapitel för tillståndsprövning av miljöfarlig verksamhet och vattenverksamhet, men stannade för att föreslå fortsatt reglering i två kapitel, dock med en mer likartad prövning. Skälet för att ha två olika kapitel var främst att olika regler Överväganden och förslag avseende tillståndsprövning m.m. om prövningspliktens omfattning och rättegångskostnader före- slogs kvarstå. I sitt huvudbetänkande SOU 2009:10 föreslog Miljöprocess- utredningen att tillståndsprövningen av miljöfarlig verksamhet och vattenverksamhet skulle ske vid miljöprövningsmyndigheter vars verksamhetsområden skulle överensstämma med vattendistrikten och miljödomstolarnas domkretsar. Miljöprövningsmyndigheter skulle finnas i , , , och . Dessa myndigheter skulle med undantag för civilrättsliga ersättnings- frågor pröva sådana ärenden om miljöfarlig verksamhet och vatten- verksamhet som prövas av länsstyrelsernas miljöprövningsdele- gationer och miljödomstolarna. Prövningsmyndigheterna skulle kallas Koncessionsnämnder för miljöfarlig verksamhet och vatten- verksamhet. Ärenden om markavvattning skulle handläggas vid samma myndighet som andra tillståndsärenden. I ett ärende om vattenverksamhet skulle sökanden vara skyldig att ersätta sådana motparter som är fastighetsägare eller innehavare av särskild rätt till berörd fastighet för kostnader. Förutom förvalt- ningslagen skulle regler i MB gälla för koncessionsnämndernas prövning. Nuvarande bestämmelser i 22 kap. MB om förfarandet skulle flyttas till 19 kap. MB och i väsentliga delar gälla för de nya koncessionsnämndernas handläggning. Någon ändring i detta avseende blev det dock inte. pågick en statlig översyn av statlig regional förvaltning som lagstif- taren inte ville förekomma. Dessutom ansåg en stor del av remiss- instanserna att det rådande systemet fungerade väl och från flera håll hade framhållits vikten av att alltjämt kan pröva A-verksamheter och vattenverksamheter. Vid en förstainstans- prövning i myndighet skulle inte denna möjlighet kvarstå utan att antalet instanser utökades, vilket inte framstod som ändamålsenligt.1 uppdrag är inte att föreslå någon ny instansordning utan möjligen justeringar i det befintliga systemet – företrädesvis att viss prövning av vattenverksamheter flyttas från mark- och miljödomstol till länsstyrelse för att göra reglerna mer lika för miljöfarlig verksamhet och vattenverksamhet. Utredningen återkommer till denna fråga nedan. 2009/10:215 s. 94 f. Överväganden och förslag avseende tillståndsprövning m.m. Av kapitel 3 framgår att det finns många gemensamma regler för prövningen i MB av miljöfarlig verksamhet och vattenverksamhet. Dessa bildar en viktig utgångspunkt för balkens systematik och de bedömningar som regelverket ger upphov till. Ett flertal bestämmelser och då främst rörande tillståndspröv- ningen och omprövning skiljer sig åt som ett arv från de olika rätts- traditioner reglerna är hämtade ifrån. I detta kapitel analyserar ut- redningen skillnaderna vid tillståndsprövningen m.m. och lämnar förslag till förändring eller motiverar varför skillnaden bör bestå. Skillnader i omprövningsförfarandet behandlas i kapitel 5–6 och de speciella reglerna för markavvattning i kapitel 7–8. Vissa frågor som regleras i LSV behandlas i kapitel 9. 4.2.1Ansökans och domens innehåll En ansökan om tillstånd till vattenverksamhet ska innehålla fler uppgifter än en ansökan om miljöfarlig verksamhet. Likaså ska en dom avseende vattenverksamhet innehålla mer än en dom avseende miljöfarlig verksamhet. Detta är naturliga följder av att prövningen av vattenverksamhet ska täcka fler frågor än prövningen av miljö- farlig verksamhet. Om skillnaderna i prövningarnas innehåll och om- fattning utjämnas kommer frågan om ansökans och domens innehåll också att bli mer lika. Utredningen återkommer därför till denna fråga nedan. Utredningens förslag: Regeringen bemyndigas att meddela föreskrifter om att det ska vara förbjudet att bedriva vattenverk- samhet utan tillstånd eller innan anmälan har gjorts. Prövnings- och anmälningsplikten för vattenverksamhet kommer därmed att definieras på samma sätt som för miljöfarlig verksamhet. Verksamheter som kräver tillstånd bör betecknas som A- verksamheter och verksamheter som ska anmälas i förväg som C-verksamheter. Tillstånd söks i mark- och miljödomstol och anmälan sker till tillsynsmyndigheten. Överväganden och förslag avseende tillståndsprövning m.m. Havs- och vattenmyndigheten får i uppdrag att i samråd med utarbeta förslag till uppräkning av tillstånds- och anmälningspliktiga vattenverksamheter och indelning av dessa i A- och C-verksamheter. får utökade möjligheter till gemensam hand- läggning av ärenden som har samma sökande och avser samma verksamhet, eller verksamheter som har samband med varandra. Även om ett ärende ska handläggas av miljöprövningsdelega- tionen och ett ärende av myndigheten i dess egenskap av tillsynsmyndighet, föreslås att ska kunna hand- lägga ärendena gemensamt i miljöprövningsdelegationen. Tillståndsplikten för miljöfarlig verksamhet är utformad som en uttömmande uppräkning av verksamheter och anläggningar som kräver tillstånd. Uppräkning tar oftast sikte på anläggningens stor- lek, större verksamheter kräver oftast tillstånd medan mindre verk- samheter ska anmälas och ännu mindre verksamheter varken kräver tillstånd eller anmälan. Utgångspunkten är således att tillstånds- eller anmälningsplikt måste vara särskilt föreskrivet. För vattenverksamheter är systemet sedan införandet av VL upp- byggt med en definition av vad som är vattenverksamhet och en regel som säger att det krävs tillstånd till vattenverksamhet. Det finns ingen storleksdefinition av verksamheterna utan allt som täcks av definitionen träffas av tillståndsplikten. Den absoluta tillståndsplikten balanseras av en undantagsregel i 11 kap. 12 § MB som säger att det inte krävs tillstånd om det är uppenbart att varken enskilda eller allmänna intressen skadas genom verksamhetens inverkan på vattenförhållandena. Utgångspunkten är till skillnad från miljöfarlig verksamhet en generell tillståndsplikt där det måste vara särskilt föreskrivet att tillståndsplikt inte gäller. Reglerna om tillståndsplikt för vattenverksamhet kompletterades med anmälningsskyldighet till för vissa verk- samheter. Listan över vad som är anmälningspliktigt finns i 19 § FVV. Med införandet av listan förenklades handläggningen av vissa mindre verksamheter så att dessa inte behövde genomgå en till- ståndsprövning i miljödomstol. Reglerna syftade även till att minska antalet ärenden som skulle bedömas enligt undantagsregeln i 11 kap. 12 § MB. Likheterna mellan 9 och 11 kap. MB blev därmed Överväganden och förslag avseende tillståndsprövning m.m. Listan är däremot inte alls så omfattande att den går att jämföra med den uttömmande reglering som finns för miljöfarlig verksamhet. I ÄVL angavs i viss mån när det krävdes tillstånd för vattenverk- samheter och det systemet utsattes för kritik för att tillstånds- pliktens omfattning var osäker. Gränsdragningsproblemen var stora och följden blev att vattenföretag med inte obetydlig omgivnings- påverkan inte alltid tillståndsprövades. Med VL infördes därför en generell tillståndsplikt. I förarbetena till MB ansåg lagstiftaren att det inte var realistiskt att införa generell tillståndsplikt för miljö- farlig verksamhet. Det skulle däremot kunna vara aktuellt att anpassa tillståndsplikten för vattenverksamheter till det system som gäller för miljöfarlig verksamhet. De dåliga erfarenheterna från ÄVL ledde dock till att systemet i VL med generell tillståndsplikt fick vara kvar. Om det visar sig att försöken att ersätta tillståndsplikt med generella föreskrifter för miljöfarlig verksamhet slår väl ut menade lagstiftaren att denna slutsats om vattenverksamhet möjligen kunde omprövas i framtiden.2 I förarbetena till MB öppnades alltså för tanken att återkomma till frågan och genomföra ett gemensamt prövnings- system för vattenverksamhet och miljöfarlig verksamhet. Även när anmälningsplikt för vattenverksamhet infördes resone- rade lagstiftaren kring möjligheten att ersätta den generella till- ståndsplikten för vattenverksamhet med en uppräkning av tillstånds- och anmälningspliktiga verksamheter. Eftersom det skulle krävas en omfattande förändring av hela prövningssystemet var någon sådan förändring inte aktuell då.3 delbetänkande avseende vattenverksamhet – SOU 2009:42 behandlade frågan om prövningspliktens utformning och skillnaderna mellan miljöfarlig verksamhet och vattenverksamhet i SOU 2009:42. Utredningen konstaterade att efterfrågan på att utforma systemet för tillståndsplikt för vatten- verksamheter som uttömmande listor var litet. Det fanns egentligen ingen aktör vare sig på myndighetssidan, bland organisationer eller 1997/98:45 del 1 s. 371 f. 2004/05:129 s. 70. Överväganden och förslag avseende tillståndsprövning m.m. verksamhetsutövare som efterfrågade en sådan förändring. Mot bak- grund av det arbete som lagts ned på de uttömmande listorna för miljöfarlig verksamhet lade utredningen inte något förslag om änd- ring i detta avseende. Utredningen ansåg dock att det ändå fanns fördelar med sådana listor och anförde följande.4 Det skulle vara möjligt att gå vidare med det arbete som, genom anmäl- ningsplikten i 19 § FVV, har påbörjats med att skapa listor på vad som är tillståndspliktig respektive anmälningspliktig vattenverksamhet. Listan för anmälningsskyldighet innebär att det redan tagits ett steg på vägen mot gemensamma regler för tillståndsprövning av miljöfarlig verksam- het och vattenverksamhet. Erfarenheterna sedan anmälningsplikten infördes har varit goda enligt de kontakter utredningen haft med läns- styrelserna och enligt vad utredningens experter uppger. Med uttömmande listor för tillståndspliktig vattenverksamhet skulle man lättare kunna samla de vattenverksamheter och miljöfarliga verk- samheter vars prövningar faktiskt liknar varandra i en gemensam pröv- ningsordning. De vattenverksamheter som även fortsatt behöver ha en särskild prövningsordning kan behålla särskilda regler för sin prövning. Uppdelningen borde även kunna leda till att antalet vattenverksamheter som kan vidtas bara efter en anmälan ökar, vilket skulle innebära en be- tydande förenkling för verksamhetsutövarna. under utveckling – SOU 2002:50 föreslog i sitt delbetänkande SOU 2002:50 ett system för indelning av vattenverksamheter motsvarande det som finns för miljöfarlig verksamhet. Förslaget lades tillsammans med ett förslag om ändrad prövningsordning där vattenverksamheter skulle prövas efter ansökan till miljödomstolen eller genom miljöprövningsdelegationen samt efter anmälan till länssty- relsen. Vattenverksamheterna skulle delas in i A-, B- och C-verksam- heter.5 I bilaga 10 till delbetänkandet återfinns en skiss till förslag. 4SOU 2009:42 s. 193 ff. 5SOU 2002:50 s. 115 f. Överväganden och förslag avseende tillståndsprövning m.m. En effektivare miljöprövning – SOU 2003:124 Införandet av anmälningsplikt för viss vattenverksamhet i 19 § FVV är ett resultat av delbetänkande SOU 2003:124. Syftet med införandet av anmälningsplikt var att åstad- komma ett mer flexibelt och enkelt prövningsförfarande för vatten- verksamhet. Att det bara fanns två nivåer i regelsystemet – tillstånds- plikt eller icke tillståndsplikt – gjorde reglerna onödigt stela. Genom ett anmälningsförfarande skulle verksamhetsutövarna snabbt få ett besked om förutsättningarna för att bedriva verksamheten. Miljö- domstolarna skulle i större utsträckning kunna använda sina resurser till de mest omfattande och komplicerade verksamheterna.6 förde ett resonemang kring vilka utgångs- punkter som skulle gälla i fråga om vad som skulle omfattas av till- ståndsplikt respektive anmälningsplikt. Tillståndsplikt skulle enligt kommittén gälla för verksamheter som innebär betydande risker för påverkan på miljön. Om verksamheten innebär små risker för miljön bör verksamheten kunna hanteras genom en anmälan. Att avgöra vilka verksamheter som innebär en betydande respektive små risker för miljön var enligt kommittén inte helt enkel. Vattenverk- samhetens inverkan på miljön är i hög grad beroende av i vilket vattenområde den bedrivs. Däremot finns inte någon principiell skillnad gentemot miljöfarlig verksamhet. Miljöpåverkan på grund av dessa verksamheter beror också på omgivningens beskaffenhet. Det bör därför vara möjligt att göra en indelning i olika klasser av vattenverksamheter.7 angav vissa verksamheter som till sin karaktär är sådana att de är mindre lämpliga för en anmälningsplikt. Verksamheter som innebär dämning i vattenområde kan påverka för- hållandena både uppströms och nedströms dämningen i betydande mån. Detta kan ofta ha stor inverkan på både enskilda och allmänna intressen vilket begränsar utrymmet för anmälningsplikt. Även uttag av grundvatten för olika ändamål kan ha en stor påverkan på omgiv- ningen. En grundvattentäkt på en fastighet i ett tätbebyggt område kan påverka vattenmängden och vattenkvaliteten i närliggande brun- nar. Det är inte ovanligt att täkter av det slaget ger upphov till tvister 6SOU 2003:124 s. 180 f. 7SOU 2003:124 s. 184. Överväganden och förslag avseende tillståndsprövning m.m. Dessutom krävs det normalt ett ganska omfattande underlag med hydrologiska komponenter för att kunna bedöma verkningarna av uttag av grundvatten.8 Utredningens uppdrag är att utmönstra alla omotiverade skillnader mellan prövningen av vattenverksamhet och miljöfarlig verksam- het. Prövningspliktens utformning är naturligtvis central och den är olika utformad för miljöfarlig verksamhet och vattenverksamhet. Att anpassa prövningen av miljöfarlig verksamhet till vattenverk- samhet är som utredningen har uppfattat det alltjämt inte aktuellt. I stället är frågan om det finns skäl att ändra prövningsplikten för vattenverksamhet. Som framgår av sammanställningen ovan är defi- nitionen i grunden olika och frågan har utretts och förkastats tidigare. Däremot har anmälningsplikt införts, vilket i praktiken närmat den vattenrättsliga prövningen till prövningen av miljöfarlig verksamhet. Fördelar med en uppräkning av tillstånds- och anmälningspliktiga verksamheter