sou · H2B335 · 2014-06-04 00:00:00 — Vidare har det framförts att det är en stor fördel om de verksamhetsutövare som bedriver skogsbruk kan sköta sina myndighetskontakter med en och inte två myndigheter. Utredningen ser även kunskapsfördelar och effektivitetsfördelar med att låta ansvarsområde, som ju omfattar många av de skogliga frågorna, även omfatta rensningar i skogen. Utredningen föreslår därför att rensningar i skogsmark ska anmälas till . Utredningen föreslår dock inte några ändringar beträffande tillsynsansvaret för vattenverksamhet. Det innebär att även fortsättningsvis har det huvudsakliga tillsynsansvaret för vattenverksamhet enligt 11 kap. MB dvs. även sådan som bedrivs i skogsmark. 33 SOU 2009:42 s. 232. Överväganden och förslag avseende markavvattning Om utredningens förslag avseende omdefiniering av tillstånds- plikten med föreskrifter om A- och C-verksamheter inte genom- förs bör anges i en ny 23 a § FVV att: Vad som sägs om tillsyns- myndigheten i 19–23 §§ ska såvitt gäller rensning enligt 19 § 14 i område som omfattas av 2 § skogsvårdslagen (1979:429) istället gälla . 8.11Generella föreskrifter för rensning Utredningens förslag: ges i uppdrag att, efter samråd med Havs- och vattenmyndigheten, och , bedöma om det är möjligt att beträffande rensning fastställa lämpliga och generellt tillämpbara föreskrifter om försiktighetsmått och i förekommande fall utarbeta förslag till sådana föreskrifter. Utredningen har i delbetänkandet SOU 2013:69, kapitel 11, förslagit att det genom en ny paragraf, 11 kap. 9 c § MB, införs ett bemyndigande för regeringen att meddela generella föreskrifter för vattenverksamhet. Paragrafen får beteckningen 11 kap. 5 § MB enligt förslaget i detta slutbetänkande. Bestämmelsen motsvarar 9 kap. 5 § MB för miljöfarlig verksamhet. För att generella föreskrifter ska vara ändamålsenliga och lämp- liga krävs att påverkan på miljön är påtaglig och väl dokumenterad samt att det finns ett ganska stort antal anläggningar och verksam- heter av likartat slag som föreskriften avser att omfatta. Det har till utredningen framförts att rensning, som omfattar ett stort antal anläggningar, lämpar sig för generella föreskrifter eftersom rensningsåtgärder ofta liknar varandra oavsett anläggningstyp och dessutom har en likartad påverkan på miljön. Det har även framförts att rensningar som utförs med rätt teknik, vilket generella föreskrifter kan bidra till, gör att vattendragens självrensande effekt ökar. Detta innebär att rensningsbehovet och kostnaderna som är förenade med det kommer att minska som vattenmiljön blir bättre. Det är vidare inte nödvändigtvis så att användandet av rätt teknik är dyrare. Att ta fram generella föreskrifter inom detta område är ett omfattande och tidskrävande arbete som kräver kvalificerade natur- Överväganden och förslag avseende markavvattning vetenskapliga och tekniska överväganden. fram- höll i samband med införandet av 9 kap. 5 § MB att en generell föreskrift, som inte avser ett införlivande av ett EU-direktiv, beräknas ta sammanlagt åtminstone ett personår i anspråk.34 Utredningen har varken tillräcklig tid eller besitter nödvändig kompetens inom de relevanta naturvetenskapliga och tekniska områdena för att kunna föreslå lämpliga föreskrifter om försiktighets- mått som är generellt gångbara, ekologiskt effektfulla och tekniskt genomförbara. Utredningen föreslår därför att i samråd med Havs- och vattenmyndigheten, och ges i uppdrag att bedöma om det är möjligt att fastställa lämpliga och generellt tillämpbara föreskrifter om för- siktighetsmått beträffande rensning och i förekommande fall utarbeta förslag till sådana föreskrifter. bör därvid särskilt beakta de juridiska komplikationer som finns och att en rätt till ersättning måste övervägas om föreskrifterna inskränker givna tillstånd, se mer om detta i delbetänkandet SOU 2013:69, avsnitt 11.4.1. Vilka generella föreskrifter om försiktighetsmått som kan och bör införas är kopplad till vad som är bästa möjliga teknik vid rensningar. Till utredningen har framförts att tänkbara områden för generella föreskrifter avseende rensning kan vara följande. –Före rensning ska en rensningsplan upprättas. Av planen ska framgå till vilket djup och vilka dimensioner diket/vattendraget avses rensas. Fixpunkter ska anges för att underlätta kontroll. –Grov sand och sten bör i möjligaste mån bevaras. –Vegetation på slänter bör i möjligaste mån bevaras. –Vass och annan övervattensvegetation ska i första hand klippas bort. –Omgivande träd och buskar ska bevaras i den mån de inte omöjliggör en rensning, särskilt på sydsidan av vattendraget så att det skuggas. –Död ved bör lämnas kvar. –Användning av sedimentfälla i vissa angivna fall. 1997/98:45 del 1 s. 341. Överväganden och förslag avseende markavvattning –Tid när rensning får ske. –Riktlinjer för placering av rensningsmassor. 9Lagen med särskilda bestämmelser om vattenverksamhet Regler avseende vattenverksamhet finns bl.a. i MB, LSV och FVV. Denna uppdelning gör att regelsystemet är svåröverskådligt och svårt att tillämpa. Huvudprincipen för uppdelningen har varit att bestämmelser av miljörättslig karaktär återfinns i MB, medan övriga vattenrättsligt specifika regler, med i princip oförändrat innehåll i förhållande till VL återfinns i LSV.1 Vad som anges i förarbetena till VL, främst prop. 1981/82:130 och 1982/83:26 samt bet. 1982/83:JoU30, gäller alltjämt.2 Uppdelningen har även medfört att processuella regler för vattenverksamheter återfinns både i MB och i LSV. Denna uppdelning har ytterligare komplicerats av att det efter mark- och miljödomstolsreformen också finns processuella regler i LOMM. Utredningens uppdrag beträffande LSV är analysera vilka bestämmelser i denna lag som behövs i fortsättningen och att integrera dessa i MB eller i en förordning som meddelas med stöd av MB. 1997/98:45 del 1 s. 366 ff. för ett mer utförligt resonemang beträffande de överväganden som gjordes när VL arbetades in i MB. 1997/98:45 del 1 s. 366 och del 2 s. 347. Lagen med särskilda bestämmelser om vattenverksamhet 9.21 kap. LSV – Inledande bestämmelser –Regleringen i 1 kap. 1–3 §§ LSV upphör att gälla. –Regleringen i 1 kap. 4 § LSV, om möjligheten att föreskriva villkor till nytta för annan, införs i 28 kap. 18 § MB. 9.2.11 – 2 §§ Bestämmelserna i 1 kap. 1–2 §§ LSV, som definierar LSV:s tillämp- ningsområde och fastställer att definitionerna i MB gäller även denna lag, kan tas bort som en följd av förslaget att LSV ska upp- hävas. Enligt 1 kap. 3 § LSV, som motsvarar 3 kap. 9 § VL, ska, när vatten- verksamhet enligt denna lag ska bedrivas inom ramen för en sam- fällighet, tillses att var och en av deltagarna tillgodoses utan väsentlig nackdel för någon annan deltagare. Syftet med bestämmel- sen är att möjliggöra att företaget på bästa sätt motsvarar de krav som de olika deltagarna i en vattenrättslig samfällighet ställer.3 Vid bildandet av en samfällighet ligger det i sakens natur att beakta att var och en av deltagarna tillgodoses utan väsentlig nack- del för någon annan deltagare. Någon särskild reglering om detta torde därför inte behövas. Utredningen föreslår följaktligen att bestämmelsen upphör att gälla. I 1 kap. 4 § första stycket LSV stadgas att om det vid tillstånds- prövningen av vattenverksamhet framgår att verksamheten utan väsentlig ändring kan bedrivas så att den medför en betydande nytta för någon annan ska på begäran av denne villkor meddelas om 1981/82:130 s. 422. Lagen med särskilda bestämmelser om vattenverksamhet Sådana villkor får dock inte meddelas om det finns förut- sättningar för att bilda en samfällighet enligt LSV. Bestämmelsen, som motsvarar 3 kap. 10 § VL, kompletteras av bestämmelserna i 28 kap. 12 § MB om rätt att använda annans vattenanläggning. Syftet med bestämmelsen är att ge en utomstående intressent möjlighet att i rimlig utsträckning påverka en planerad vattenverk- samhets omfattning och utförande, om det medför en betydande nytta för denne. Ett industriföretag kan exempelvis ha intresse av att tappningsbestämmelserna för ett nytt, högre upp liggande kraft- verk, som i och för sig inte berör industriföretaget, utformas med särskilt beaktande av företagets önskemål om förbättrad tillgång till process- eller kylvatten. Om industriägarens önskemål kan tillgodoses utan att vattenverksamheten ändras väsentligt, kan paragrafen tillämpas. Vid tillämpningen ska endast nyttan för den utomstående intressenten beaktas och inte eventuella samhällsekonomiska vinster av ett samgående. Den utomstående intressenten blir inte formellt deltagare i vattenverksamheten. Om förutsättningar föreligger för en sam- fällighetsbildning, är paragrafen inte tillämplig. Verksamheten ska alltså skötas av den ursprunglige initiativtagaren, som emelllertid kan bli skyldig att ta hänsyn också till utomstående intressenter.4 Andra stycket stadgar att den som får nytta enligt första stycket ska betala skälig ersättning till tillståndshavaren. Tredje stycket stadgar, att kostnader för tillståndshavaren på grund av villkor enligt första stycket kan ge rätt till ersättning enligt 31 kap. MB. Utredningen anser att bestämmelsen ska finnas kvar och införs som en ny 28 kap. 16 § MB. Följdändringar föreslås i anledning av utredningens förslag till ny reglering av vattenrättsliga sam- fälligheter. 1981/82:130 s. 422 f. Lagen med särskilda bestämmelser om vattenverksamhet 9.32 kap. LSV – Rådighet över vatten, tvångsrätt m.m. –Rådighetskravet som processförutsättning för att söka tillstånd till vattenverksamheter tas bort. Följaktligen upphör bestämmelserna i 2 kap. 1 och 4–5 §§ LSV att gälla. –Regleringen i 2 kap. 2–3 och 8–10 §§ LSV om rådighet över vatten m.m. införs i 28 kap. MB. –Regleringen i 2 kap. 6 § LSV om uppläggning av rensnings- massor på annans fastighet upphör att gälla. –Regleringen i 2 kap. 7 § LSV om viss rätt för den som äger strand vid annans vattenområde införs i 1 kap. 6 § JB. Som framgått av avsnitt 4.2.12 föreslår utredningen att rådighets- kravet som processförutsättning för att få ansöka om tillstånd till vattenverksamhet ska avskaffas. Detta innebär att frågan om vem som har rätt att använda det vatten där vattenverksamheten avses bedrivas inte ska behandlas inom ramen för tillståndsprövningen. Däremot måste givetvis den som avser bedriva vattenverksamhet se till att denne, innan verksamheten påbörjas, har rätt att använda det aktuella vattnet. Frågan om vem som har rätt till vatten behandlas olika i olika rättssystem. Man brukar skilja mellan det offentligrättsliga och det privaträttsliga systemet. I det offentligrättsliga systemet, som bl.a. gäller i , , och räknas alla sjöar och vattendrag av någon betydelse som allmänna. Detta innebär att de anses upplåtna till allmänt bruk och att en mera varaktig använd- ning av vattnet förutsätter någon form av upplåtelse från statlig eller myndighets sida. I det privaträttsliga systemet, som bl.a. gäller i , och , tillkommer rätten till vatten i sjöar och vattendrag i första hand den som äger den fastig- het där vattnet finns. Detta gäller även grundvattnet. Rådigheten över vattnet är alltså principiellt knuten till den fastighet där vattnet befinner sig. Av den svenska lagstiftningen framgår inte om fastighetsägarens rätt till vatten till sin natur är en äganderätt eller en begränsad sakrätt. Lagen med särskilda bestämmelser om vattenverksamhet Detta terminologiska spörsmål har fullt avsiktligt förbigåtts i lagstiftningen. Anledningen härtill torde främst vara att vattnet i allmänhet befinner sig i rörelse och att det ansetts mindre lämpligt att tala om en vattenström som sådan. I talas istället om rådighet över vatten.5 I förarbetena till MB uttalas att bestämmelserna om rådighet inte placerades i MB av rättspolitiska skäl. Det skäl som avsågs var att miljörätten av tradition inte behandlar frågor om vem som har rätt att förfoga över mark eller vatten. Lagsystematiska fördelar kunde, enligt förarbetena, möjligen vinnas genom att flytta reglerna om rådighet över vatten till JB, där besläktade regler finns. Tills vidare ansågs det dock ligga närmare till hands att flytta reglerna till 2 kap. LSV.6 Bestämmelserna i 2 kap. LSV är av delvis olika karaktär. Vissa bestämmelser erinrar om den civilrättsliga dispositionsrätt över vattnet som följer av annan lag, t.ex. JB, medan vissa bestämmelser skapar en sådan rätt alternativt anger förutsättningarna för tvångs- förvärv. Därutöver finns det bestämmelser som endast ger den processuella befogenhet som krävs för att få till stånd en tillståndsprövning av verksamheten men som i sig inte ger någon civilrättslig dispositionsrätt. Den civilrättsliga dispositionsrätten till vatten föreligger dels för fastighetsägaren själv, dels för den som fått den upplåten till sig av fastighetsägaren, dels för den som fått den genom ett tvångsförvärv, när sådant lagligen kan ske, dels i vissa speciella fall då den följer av lag.7 Även om man inte brukar tala om äganderätt till de rörliga vattendropparna så är det i praktiken fråga om någon form av förfoganderätt över vattnet vid det tillfälle som det befinner sig inom fastighetens gränser.8 Den civilrättsliga dispositionsrätten till vatten är således lik den för mark. Lagtekniska fördelar skulle därför, som påpekades i förarbetena till MB, kunna vinnas genom att flytta vissa regler om rådighet över vatten till JB där liknande regler finns. 1981/82: 130 s. 77 ff. och , lagen (1998:812) med särskilda bestämmelser om vattenverksamhet (. 2011, Zeteo), inledningen till 2 kap. 1997/98:45 del 1 s. 366. 1981/82:130 s. 269. 8Michanek m.fl., Den svenska miljörätten, tredje upplagan, 2012, s. 295. Lagen med särskilda bestämmelser om vattenverksamhet Då skulle även kunna övervägas att utmönstra begreppet rådighet för en enhetlig begreppsbildning. Att föra över reglerna om rådighet över vatten till JB kräver dock överväganden av kvalificerad fastighetsrättsligt natur. Detta kommer utredningen, med den tid som står till förfogande, inte att hinna utreda. Detta ingår inte heller primärt i utredningens upp- drag. Utredningen föreslår därför att de bestämmelser om rådighet över vatten som fortsatt ska vara kvar tills vidare ska placeras i främst 28 kap. MB, se mer om detta i avsnitt 9.3.1–9.3.8 nedan. 9.3.11–2 §§ Enligt 2 kap. 1 § LSV, som motsvarar 2 kap. 1 § VL, ska verk- samhetsutövaren för att få bedriva vattenverksamhet ha rådighet över vattnet inom det område där verksamheten ska bedrivas. Enligt 2 kap. 2 § LSV, som motsvarar 2 kap. 2 § VL, råder var och en över det vatten som finns inom hans fastighet. Vidare framgår att rådighet över en fastighets vatten kan också någon ha till följd av upplåtelse av fastighetsägaren eller, enligt vad som är särskilt föreskrivet, förvärv tvångsvis. Med uttrycket råder över i 2 kap. 2 § LSV avses såväl rätt att tillgodogöra sig vattnet och vidta olika åtgärder i detta i nyttigt syfte som rätt att ta bort eller minska de skadliga verkningar som vattnet kan medföra.9 Det är dock inte dessa bestämmelser i som skapar rätten att förfoga över vattnet. Avgörande är istället hur långt äganderätten till grunden går. Detta regleras av JB. Av 1 kap. 1 § JB följer att vatten behandlas som fast egendom. Med jord i nämnda bestämmelse avses även vattentäckta områden.10 I fråga om över- låtelse eller upplåtelse av vatten gäller följaktligen JB och indel- ningen i fastigheter omfattar även vattnet. Härav följer bl.a. att en överlåtelse av vattnet utan samband med grunden inte är giltig. Däremot kan fastighetsägaren upplåta sin rätt eller viss del av den genom ett servituts- eller nyttjanderättsavtal.11 Rådighet över vattnet 1981/82:130 s. 403. 10Beckman m.fl., Jordabalken (. 2011, Zeteo) kommentaren till 1 kap. 1 §. 1981/82:130 s. 77 f. och 403. Lagen med särskilda bestämmelser om vattenverksamhet inom allmänna vattenområden, som ju inte omfattas av fastighets- indelningen, anses tillkomma staten utan uttryckligt stöd av lag.12 Vid sidan av frivilliga upplåtelser kan rätten till vatten tvångsvis överföras till någon annan än fastighetsägaren med stöd av särskilda lagbestämmelser. Bestämmelser av sådan innebörd finns t.ex. i 2 kap. 8–9 §§ LSV. Bestämmelser om tvångsrätt finns också i exempelvis 28 kap. 10 § MB, ExpL, AL, ledningsrättslagen (1973:1144), väglagen (1971:948) och lagen (1995:1649) om byggande av järnväg. Särskild rätt till en fastighets vattenområde eller grundvatten kan också skapas genom fastighetsbildnings- servitut enligt 7 kap. FBL.13 Rätt att bedriva vattenverksamhet i ett visst vatten tillkommer således bl.a. fastighetsägaren, den som fastighetsägaren upplåtit servitut- eller nyttjanderätt till och den som tvångsvis förvärvat sådan rätt. Enligt utredningen behövs inte någon särskild lagregel avseende att vattenverksamhet förutsätter rådighet d.v.s. rätt att använda vattnet där verksamheten ska bedrivas. Detta är lika självklart som att det krävs rätt att använda den mark där miljöfarlig verksamhet ska bedrivas alternativt där ett hus ska byggas. Bestämmelserna i 2 kap. 1 § LSV fyller inte någon funktion och kan därför upphävas. Bestämmelsen i 2 kap. 2 § LSV fyller inte heller någon självständig funktion eftersom den rådigheten över vatten som beskrivs i bestämmelsen följer av annan lag, t.ex. JB. Eftersom reglerna om rådighet över vatten enligt utredningens förslag placeras i 28 kap. MB och inte i JB, tillsammans med besläktade regler om ägande- och nyttjanderätt, anser utredningen dock att bestämmelsen fyller en funktion som upplysning om utgångs- punkterna för förfoganderätten över vatten. Utredningen anser därför att den ska finnas kvar och föreslår att den införs som en ny 28 kap. 10 § MB. 12Strömberg, lagen (1998:812) med särskilda bestämmelser om vattenverksamhet (. 2011, Zeteo), kommentaren till 2 kap. 2 §. 1981/82:130 s. 403. Lagen med särskilda bestämmelser om vattenverksamhet Enligt 2 kap. 3 § LSV, som motsvarar 2 kap. 3 § VL, råder i rinnande vatten vardera sidans ägare över en lika stor andel i vattnet, även om en större del av vattnet rinner fram på den enes fastighet. Paragrafen innebär en avvikelse från det som föreskrivs i huvudregeln i 2 kap. 2 § LSV endast i fråga om vattnet men där- emot inte i fråga om fördelningen av själva vattenområdet som sådant. Bestämmelsen motiveras av att det i praktiken kan vara svårt att fördela en vattenkvantitet mellan olika fastigheter på grund av olika strömningshastigheter, djupförhållanden och strandlinjeformer. Bestämmelsen har särskild betydelse när det gäller utbyggnaden av vattenkraft som, i enlighet med 2 kap. 8 § LSV, beräknas efter fallhöjd och vattenmängd.14 Enligt utredningen förefaller bestämmelsen innebära ett undantag från huvudregeln att rätten att använda vatten är knuten till den fastighet som vattnet tillhör enligt bestämmelserna i . Den ger annan än fastighetsägaren rätt att använda fastighetens vatten. Bestämmelsen bör därför finnas kvar och införs som en ny 28 kap. 11 § MB. 9.3.34 och 5 §§ Enligt 2 kap. 4 § LSV, som motsvarar 2 kap. 4 § VL, har den som vill bedriva vattenverksamhet för detta ändamål rådighet som anges i 1 §, om vattenverksamheten avser 2.vattentäkt för allmän vattenförsörjning, allmän värme- försörjning eller bevattning, 4.vattenverksamhet som behövs för allmän väg, allmän farled eller allmän hamn, 5.vattenverksamhet som behövs för att motverka förorening genom avloppsvatten, eller 1981/82:130 s. 404. Lagen med särskilda bestämmelser om vattenverksamhet 6. vattenverksamhet som behövs för järnväg. Särskild tvångsrätt för att utföra åtgärder som behövs för verk- samheterna ovan kan, utom när det gäller allmän väg och järnväg, medges enligt 28 kap. 10 § MB.15 Enligt 2 kap. 5 § första stycket LSV har staten, kommuner och vattenförbund rådighet som anges i 1 § för att bedriva sådan vatten- verksamhet som är önskvärd från allmän miljö- eller hälsosynpunkt eller som främjar fisket. Enligt andra stycket har annan än fastighetsägaren, som är beroende av att vattenförhållandena består, också sådan rådighet för att utföra rensningar och återställande. Bestämmelsen i 2 kap. 5 § LSV motsvarar 2 kap. 5 § VL. Särskild tvångsrätt för att bedriva verksamheter som avses i 2 kap. 5 § första stycket LSV kan medges enligt 28 kap. 10 § MB.16 Någon uttrycklig tvångsrätt enligt 28 kap. 10 § MB för rensning enligt 2 kap. 5 § andra stycket LSV finns inte. Det förhållandet att 2 kap. 5 § andra stycket LSV hänvisar till sådan rådighet som avses i paragrafens första stycke kan dock tolkas så att det är fråga om samma typ av rådighet. I detta sammanhang kan även nämnas 28 kap. 11 § MB som ger den som är skyldig att underhålla en vatten- anläggning rätt att nyttja annans mark för arbeten eller åtgärder som behövs för att underhållsskyldigheten ska kunna fullgöras, se även avsnitt 7.6.5. Bestämmelserna i 2 kap. 4 eller 5 §§ LSV förefaller således inte i sig skapa en rätt för verksamhetsutövaren att utföra en åtgärd på annans vatten utan ger endast den processuella befogenhet som krävs för att få till stånd en tillståndsprövning av verksamheten. Rätten att använda vattnet måste verksamhetsutövaren ordna på annat sätt exempelvis genom av fastighetsägaren upplåten servitut- eller nyttjanderätt eller tvångsvis förvärvad rätt. Eftersom rådig- hetskravet som processförutsättning avskaffas anser utredningen att dessa bestämmelser inte fyller någon funktion och att de därför kan utgå. 15Strömberg, lagen (1998:812) med särskilda bestämmelser om vattenverksamhet (. 2011, Zeteo), kommentaren till 2 kap. 4 §. Se även prop. 1981/82:130 s. 405. 16Strömberg, lagen (1998:812) med särskilda bestämmelser om vattenverksamhet (. 2011, Zeteo), kommentaren till 2 kap. 5 §. Se även prop. 1981/82:130 s. 406. Lagen med särskilda bestämmelser om vattenverksamhet Till den som har rådighet över vattnet enligt 2 kap. 5 § andra stycket LSV ges i 2 kap. 6 § LSV en tvångsrätt att lägga de massor som har uppkommit genom rensningen på närmaste strand. Bestämmelsen motsvarar 8 kap. 3 § VL. Tvångsrätt enligt förevarande paragraf avser endast massor till följd av sådan rensning som är undantagen tillståndsplikt enligt 11 kap. 15 § första stycket MB. För uppläggning av massor som kommer från rensningar avseende sådan vattenverksamhet som förutsätter tillstånd enligt 11 kap. MB kan, enligt förarbetena till MB, tvångsrätt i stället meddelas enligt 28 kap. 10 § MB. Tvångsrätten enligt 2 kap. 6 § LSV förutsätter inte något särskilt beslut. En förutsättning är dock att massuppläggningen inte orsakar avsevärda olägenheter från allmän eller enskild synpunkt. Eftersom någon tillståndsprövning inte sker kan markägaren visserligen inte hindra att massorna läggs upp på ifrågavarande mark, men om upplaget vållar avsevärda olägenheter kan markägaren väcka talan vid domstol om att rensningsmassorna ska tas bort eller att skadeförebyggande åtgärder ska vidtas. Markägaren kan också begära ersättning för skada enligt vad som anges i 2 kap. 6 § tredje stycket LSV. Sådana mål handläggs som stämningsmål enligt 7 kap. 2 § 6 LSV.17 Utredningen anser att det är motiverat att ha en ovillkorlig rätt att lägga upp rensningsmassor på annan fastighets- ägares strand. Utredningen anser att det är rimligt att den som vill rensa skaffar sig denna rätt på civilrättslig väg t.ex. genom ett nyttjanderättsavtal med fastighetsägaren. Om fastighetsägaren inte går med på detta är den som rensar skyldig att transportera bort massorna. Utredningen föreslår därför att 2 kap. 6 § LSV ska upp- höra att gälla. Enligt 2 kap. 7 § första stycket LSV har den som äger strand vid någon annans vattenområde rätt att för sin fastighets behov ha mindre brygga, båthus eller någon annan sådan byggnad vid stranden, om inte 1997/98:45 del 2 s. 349 f. Lagen med särskilda bestämmelser om vattenverksamhet vattenområdets ägare genom byggnaden lider skada av någon betydelse. Vidare stadgas i andra stycket att det i 1 kap. 6 § JB finns bestämmelser om att även andra än strandägare kan ha denna rätt. Bestämmelsen motsvarar 2 kap. 6 § VL och 1 kap. 3 § ÄVL.