sou · H2B386 · 2014-12-19 00:00:00 — Bestämmelserna om hur ersättningen ska beräknas genomgick därför betydande ändringar år 1981.5 förarbeten under- ströks att tidsåtgången alltid måste vara en viktig faktor vid arvodes- bestämningen men att det var angeläget att myndigheterna ägnade avsevärt större uppmärksamhet än tidigare åt de övriga faktorer som borde avgöra arvodets storlek.6 Tidsåtgången fick dock i praxis inte den mindre tyngd vid be- dömningen av arvoden som eftersträvades vid reform. Vid en lagändring år 19957, i syfte att åstadkomma besparingar inom rättshjälpsområdet, framhölls att den betydelse tidsåtgången fått i praxis borde komma till uttryck i lagtexten. I samband härmed lag- fästes också ersättningsbestämmelsernas anknytning till timkostnads- . Sedan de allmänna advokatbyråerna lades ned har tim- kostnadsnormen räknats upp med kostnadsutvecklingen för löner inom åklagar- och domstolsväsendet, ändringar i lagstadgade arbets- givaravgifter, utvecklingen för hyreskostnader samt prisutvecklingen generellt, dvs. 3Se NJA 1976:640. 1981/82:28; JuU 19; SFS 1981:1289. 1981/82:28 s. 16 ff. 1994/95:150. Ersättning till offentliga försvarare och målsägandebiträden Andelen debiterbar tid antas i beräkningsmodellen vara 72,5 pro- cent av en heltid8 vilket innebär att ett rättsligt biträde ska kunna debitera . Denna debiteringsgrad infördes . har regeringen efter förslag från Dom- stolsverket beslutat att timkostnadsnormen ska beräknas med hän- syn taget till kostnadsutvecklingen , dvs. en metod med glidande medelvärde, när de olika kostnadskomponen- terna räknas upp. Från och med beräknas också två olika nivåer för ersättning. En nivå avser dem som godkänts för F-skatt- sedel och en annan nivå avser dem som inte godkänts för F-skatt- sedel. Som nämnts var avsikten med timkostnadsnormen att den skulle användas som en grund för ersättningsnivåerna i brottmålstaxan. Syftet var att få fram en skälig ersättning till offentliga försvarare i vissa brottmål. En brottmålstaxa för offentliga försvarare infördes . I samband med tillkomsten av rättshjälpslagen förutsåg föredragande departementschefen att reformen skulle medföra en väsentlig ökning av antalet rättshjälpsärenden och av det allmännas utgifter för rätts- hjälpen.9 Det ansågs därför nödvändigt från såväl statens som den enskildes synpunkt att det nya rättshjälpssystemet innefattade en så effektiv kontroll över kostnaderna som möjligt. I propositionen med förslag till rättshjälpslag m.m. anfördes att samhällets kost- nader för den processuella rättshjälpen hade ökat mycket kraftigt och att en effektiv kostnadskontroll i sista hand förutsatte ett annat system än det dåvarande för beräkning av arvode till biträde och offentlig försvarare.10 Det föreslogs att ett nytt sys- tem borde bygga på taxor.11 Såvitt gällde arvoden till biträden och offentliga försvarare skulle de tidigare materiella reglerna för arvodesbestämningar alltjämt 8En heltid definieras som . 1972:4 s. 274. 1972:4 s. 273. 1972:4 s. 273. Ersättning till offentliga försvarare och målsägandebiträden Dessa innebar att hänsyn skulle tas till uppdragets om- fattning och svårighetsgrad, den omsorg och skicklighet varmed det hade utförts samt övriga omständigheter. Kritik riktades emellertid mot den metod som vanligen användes vid arvodesprövningen. På grundval av en i allmänhet kortfattad kostnadsräkning och sin kunskap om biträdets arbetsinsats skulle det avgöras om det begärda beloppet var skäligt. Eftersom en del av biträdets arbete försiggått utanför domstolen hade den vissa svårig- heter i sin bedömning, något som gjorde den benägen att godta det begärda beloppet. Departementschefen förordade i propositionen en annan metod för arvodesprövningen, en metod som i praktiken verkligen skulle ålägga den som begärde ersättning att visa att det av honom begärda arvodet var skäligt. En sådan metod ansågs förutsätta ett taxe- system som komplement till de gällande ersättningsreglerna.12 Taxorna borde ses som utgångs- eller riktpunkter vid arvodespröv- ningen. Genom ett taxesystem förväntade man sig också att nå större enhetlighet i arvodesprövningen. I samband med resonemang angående olika typer av taxor ut- talade sig departementschefen emot renodlade timtaxor. Skälet till detta var att den individuella arbetsprestationen skulle skjutas i bak- grunden om sådana tillämpades. Det biträde som arbetade snabbare och som var kunnigare skulle missgynnas jämfört med den lång- sammare och mindre kunniga.13 Risk ansågs också föreligga för att biträdet lade ned onödigt arbete på sina ärenden. Departements- chefen framhöll dock att tidsåtgången givetvis var en faktor som måste tillmätas stor betydelse vid alla former av prestationsmätning.14 I stället för timtaxor borde man enligt departementschefens mening så långt möjligt tillämpa saktaxor. Beträffande metoden för att fastställa saktaxor uttalade departementschefen att utgångs- punkten borde vara den arbetstid som en genomsnittsadvokat lägger ned på ett genomsnittsärende av den kategori som avses taxe- sättas.15 1972:4 s. 274 ff. 1972:4 s. 274 ff. 1972:4 s. 274 ff. Ersättning till offentliga försvarare och målsägandebiträden Taxa fastställdes först för vissa brottmål i tingsrätt.16 Så smån- ingom infördes en gemensam taxa för brottmål i tingsrätt och hov- rätt på högst . Vid kon- struerandet av den första taxan användes resultat från tre omfatt- ande statistiska undersökningar. Dessa visade att det fanns ett starkt samband mellan utdömt arvode och förhandlingstid vid domstolen. Det framgick dock att spridningen i utdömt arvode var stor när målet avsåg flera tilltalade eller när förhandlingstiden översteg . Mot denna bakgrund begränsades taxans tillämpningsområde i angivna hänseenden. Taxan bestod av ett grundarvode och påslag per huvudförhand- lingstimme. Särskild saktaxa för mål om äktenskapsskillnad efter gemensam ansökan infördes också. Anledningen till att saktaxa in- fördes för sistnämnda mål var att undersökningar visat att arvodet i det stora flertalet fall i dessa mål var förhållandevis enhetligt.17 Undersökningen av ersättningarna till offentliga försvarare visade däremot ett starkt samband mellan arvode och förhandlingstid i dom- stol, åtminstone i mål med en förhandlingstid av högst , varför det i sådana mål ansågs finnas goda möjligheter att sätta en taxa där ersättningen i princip ställdes i relation till förhandlings- tiden vid domstolen.18 baserades de båda taxorna på en gemensam timkostnadsnorm. gällde olika timkostnadsnormer för brottmålstaxan respektive äktenskapsskillnadstaxan. Differensen mellan normerna var . Anledningen till differen- tieringen var att undersökningar som gjort visade att ett brottmål för det juridiska ombudet drog cirka 13–lägre kostnader än ett äktenskapsskillnadsärende. I samband med att grundbeloppet infördes och samordnades med timkostnads- 198819 övergav i förenklingssyfte differentieringen och bestämde i stället en gemen- sam timkostnadsnorm. Differentieringen återinfördes under 1990- talet. När den nya rättshjälpslagen trädde i kraft ändrades reglerna för när rättshjälp kunde erhållas i ärenden som rörde äktenskaps- 16För grunden för brottsmålstaxan, se TSA 1973 s. 236 ff. 1972:4 s. 276 f. 1972:4 s. 277. 1987/88:73. Ersättning till offentliga försvarare och målsägandebiträden I samband härmed upphörde också den särskilda taxan för sådana mål. En brottmålstaxa blev tillämplig även på målsägandebiträden.20 Redan i propositionen om målsägandebiträde klargjordes det att hänvisningen till reglerna om rättshjälpsbiträde innebar att regeringen, eller efter regeringens bemyndigande , kunde fastställa taxa som kunde tillämpas vid bestämmande av ersättning.21 I – en utvärdering av tillämpningen av lagen om målsägandebiträde m.m.,22 framfördes synpunkter om att målsägandebiträdet överkompenserades jämfört med de offentliga försvararna. Det föreslogs att ersättningen kunde regleras i någon form av taxa. I () rapport , Varför blev det dyrare? granskade RRV på uppdrag av regeringen utgiftsutvecklingen för offentliga försvarare, offentliga biträden och målsägandebiträden åren 1994/95–2000. För att minska kostnaderna föreslog RRV att ersättningen till målsägandebiträden skulle ske enligt en taxemodell. En taxa skulle uppfattas som rättvis i förhållande till de ersättningsregler som gällde för offentliga försvarare. Av av ersättning till målsägandebiträde i en särskild taxa, framgår att beslutade att frågan om taxa för målsägandebiträden skulle utredas med sikte på att en eventuell taxa skulle kunna träda i kraft . uppgav i samma rapport att det fanns en ten- dens att kostnaderna för målsägandebiträden ökade och att det var en tendens som verkade fortsätta. Orsakerna kunde inte Domstols- verket fastställa men hänvisade till den fokusering på brottsoffrens situation som gjorts . Taxan skulle enligt vara utformad så att den skulle motivera målsägandebiträdena att lägga ned ett effektivt och i övrigt kvalitativt bra arbete. övervägde huruvida taxan skulle ge målsägandebiträden lägre ersättning än offentliga försvarare. Emellertid menade att det kunde ifråga- sättas om den vanliga åsikten att målsägandebiträden borde erhålla 20Se , 2002:3, Reglering av ersättning till målsägandebiträde i en sär- skild taxa. 1987/88:107 s. 41. 22Domstolsverkets rapport 1996:2. Ersättning till offentliga försvarare och målsägandebiträden lägre ersättning grundade sig på delvis felaktiga uppfattningar om vad målsägandebiträdets arbete bestod i. framhöll att målsägandebiträdet under huvudförhandlingen kunde var täm- ligen passivt men att det inte betydde att målsägandebiträdet lade ner mindre arbete på förberedelse än den offentlige försvararen. I sammanhanget nämndes också att målsägandebiträdet hade sådana uppgifter som den offentlige försvararen inte hade, t.ex. kontakter av kurativa hänsyn. övervägde olika typer av taxor men stannade för att en s.k. saktaxa, dvs. en taxa som bestäms för sådana grupper av mål och ärenden som normalt kräver en tidsmässigt begränsad och på förhand förutsebar arbetsinsats av biträdet, inte var lämplig med hänsyn till variationerna i målsägandebiträdenas uppdrag. I stället föreslogs en tidstaxa, dvs. en sådan taxa som gällde för de offentliga försvararna. Vid utarbetande av brottmålstaxan för måls- ägandebiträden var förhandlingstiden utgångspunkt. Samma princip som gällde för de offentliga försvararna blev således vägledande för brottmålstaxan för målsägandebiträden. redovisade också att talan om enskilt anspråk fördes i de flesta fall när målsägandebiträde förordnats. konstaterade att det enskilda anspråket ofta för- anledde mer arbete för målsägandebiträdet än för den offentliga försvararen men menade att eftersom något särskilt tillägg inte utgick till den offentliga försvararen borde detsamma gälla för målsägande- biträdet. ansåg dock att det kompenserades av att den offentlige försvararen hade uppgifter som inte målsägande- biträdet hade. Det var således främst kostnadsskäl men även i viss mån rätt- viseskäl som motiverade införandet av en taxa för målsägandebiträden. Taxebeloppen har successivt höjts och timkostnadsnormen har räknats upp med hänsyn till kostnadsutvecklingen. I samband med att taxa för gemensam ansökan om äktenskapsskillnad infördes differentierades så att brottmålsnormen kom att ligga något lägre. Ersättning till offentliga försvarare och målsägandebiträden 9.3.1Ersättning till offentlig försvarare och målsägandebiträde Bestämmelser om offentlig försvarares rätt till ersättning finns i 21 kap. 10 § RB. Bestämmelser om målsägandebiträdes rätt till ersätt- ning finns i 5 § lagen (1988:609) om målsägandebiträde. En offentlig försvarare har rätt till skälig ersättning av allmänna medel för arbete, tidsspillan och utlägg som uppdraget har krävt. Ersättningen för arbete ska bestämmas med utgångspunkt i den tidsåtgång som är rimlig med hänsyn till uppdragets art och omfatt- ning och med tillämpning av en timkostnadsnorm. Regeringen med- delar föreskrifter om timkostnadsnormen (21 kap. 10 § första stycket RB). Timersättningen får avvika från timkostnadsnormen, om den skicklighet och den omsorg som uppdraget utförts med eller andra omständigheter av betydelse ger anledning till det (21 kap. 10 § andra stycket RB). När ersättningen bestäms ska i vissa fall en taxa tillämpas. Rege- ringen eller den myndighet som regeringen bestämmer meddelar föreskrifter om taxan och om beräkning av ersättningen för tids- spillan (21 kap. 10 § tredje stycket RB). Ersättningen till offentlig försvarare får endast om det finns sär- skilda skäl avse de merkostnader för tidsspillan och utlägg som har uppstått på grund av att försvararen har sin verksamhet långt ifrån den ort där domstolen är belägen. På begäran av den misstänkte eller den föreslagna offentlige försvararen ska förhandsbesked läm- nas i frågan om sådana merkostnader omfattas av rätten till ersätt- ning (21 kap. 10 § fjärde stycket RB). En offentlig försvarare får inte förbehålla sig eller ta emot ersätt- ning av den misstänkte. Har detta skett är förbehållet utan verkan och den offentlige försvararen ska till den misstänkte betala tillbaka vad han eller hon har tagit emot. Den offentlige försvararen får dock förbehålla sig och ta emot skälig ersättning för tidsspillan och utlägg som enligt fjärde stycket inte omfattas av försvararens rätt till ersättning av allmänna medel (21 kap. 10 § femte stycket RB). Enligt 5 § lagen om målsägandebiträde har målsägandebiträdet har rätt till ersättning i enlighet med vad som enligt 27 § rätts- Ersättning till offentliga försvarare och målsägandebiträden hjälpslagen (1996:1619) gäller för biträde vid rättshjälp. I fråga om ersättningen tillämpas även 29, 43, och 47 §§ rättshjälpslagen. Av 27 § rättshjälpslagen följer att ett rättshjälpsbiträde har rätt till skälig ersättning för arbete, tidsspillan och utlägg som upp- draget har krävt. Ersättningen för arbete ska bestämmas med ut- gångspunkt i den tidsåtgång som är rimlig med hänsyn till upp- dragets art och omfattning och med tillämpning av en timkost- nadsnorm. Regeringen meddelar föreskrifter om timkostnadsnormen. Timersättningen får avvika från timkostnadsnormen, om den skick- lighet och den omsorg som uppdraget har utförts med eller andra omständigheter av betydelse ger anledning till det. Ersättning till rättshjälpsbiträde får inte avse kostnader för anlitande av tekniskt biträde (27 § första stycket rättshjälpslagen). Ersättningen till rättshjälpsbiträde får endast om det finns sär- skilda skäl avse de merkostnader för tidsspillan och utlägg som har uppstått på grund av att biträdet har sin verksamhet långt ifrån den ort där den rättsliga angelägenheten huvudsakligen hanterats. På begäran av den rättssökande eller det föreslagna rättshjälpsbiträdet ska förhandsbesked lämnas i frågan om sådana merkostnader om- fattas av rätten till ersättning (27 § andra stycket rättshjälpslagen). Ersättning för arbete före ansökan kan endast avse arbete som varit av mindre omfattning eller av brådskande art. Vid biträdesbyte enligt 26 § andra stycket rättshjälpslagen gäller motsvarande i fråga om det nya biträdets rätt till ersättning för arbete som utförts före beslutet om byte (27 § tredje stycket rättshjälpslagen). Om biträdet genom vårdslöshet eller försummelse har föranlett kostnad för rättshjälpen, ska detta beaktas när ersättningen bestäms. Om biträdet har missbrukat sin behörighet att besluta om utred- ning enligt 17 § eller om substitution enligt 26 § eller om det annars finns särskilda skäl, får ersättningen sättas ned (27 § fjärde stycket rättshjälpslagen). När ersättningen bestäms ska i vissa fall en taxa tillämpas. Rege- ringen eller den myndighet som regeringen bestämmer meddelar föreskrifter om taxan och om beräkning av ersättningen för tids- spillan (27 § femte stycket rättshjälpslagen). Ersättning till offentliga försvarare och målsägandebiträden Ersättning för arbete ska bestämmas med utgångspunkt i den tids- åtgång som är rimlig med hänsyn till uppdragets art och omfattning och med tillämpning av den timkostnadsnorm som regeringen fast- ställer (21 kap. 10 § första stycket RB). Ersättningen för den tidsåtgång som bedöms rimlig ska göras med utgångspunkt i den s.k. timkostnadsnormen. är av- sedd att innefatta ersättning för lönekostnader, kontorskostnader, fortbildning och andra kostnader för driften av en advokatbyrå. Som huvudregel gäller att det belopp som motsvarar timkostnads- ska betalas för varje ersättningsgill timme. Timersättningen får dock sättas lägre eller högre om arbetet har utförts mindre skickligt eller om det har utförts särskilt skickligt. Regeringen har beslutat att timkostnadsnormen för ska vara exklusive mervärdesskatt för rättsliga biträden som innehar F-skatt- sedel och exklusive mervärdesskatt för övriga. Detta innebär att biträdet normalt får debitera angivna belopp för varje timme han eller hon har lagt ned på uppdraget. Det belopp som avser för- svarare som saknar godkännande för F-skatt har tillkommit fram- för allt på grund av att timkostnadsnormen tillämpas vid ersättning till offentliga ombud som utses i ärenden om hemliga tvångsmedel. Det är enbart kostnader som har varit nödvändiga för upp- dragets fullgörande som kan ersättas, och som ska utgöra grund för bedömningen av vad som är skälig ersättning. Vid prövningen av arvodesyrkandet ska domstolen beakta det arbete som har lagts ned på uppdraget och den tidsåtgång som redovisas. Anser domstolen att arbetet har tagit med hänsyn till uppdragets art eller omfattning ska det yrkade beloppet sättas ned med utgångspunkt i den tidsåtgång som bedöms som rimlig. Rimlighetskriteriet innebär när det gäller tidsåtgången att en värdering ska göras av hur många timmar en normalskicklig advokat behöver för ett motsvarande uppdrag.23 Ersättning ska inte ges för fler timmar än vad en normal- skicklig advokat kan antas behöva ta i anspråk för uppdraget. Har arbetet alltså tagit med hänsyn till uppdragets art och omfattning ska den tidsåtgång som ligger till grund för yrkad ersätt- ning sättas ned till en tidsåtgång som bedöms rimlig. 1994/95:150 Bilaga 3, s. 11. Ersättning till offentliga försvarare och målsägandebiträden gäller om en viss del av arbetet inte kan anses ersättningsgillt. Det åligger en offentlig försvarare att redovisa sitt arbete så att dom- stolen noggrant kan pröva den begärda ersättningens skälighet.24 Vid sidan av den betydelse som tillmäts en rimlig tidsåtgång, har lyfts fram att hänsyn ska tas till den skicklighet och omsorg som försvararen har visat. Detta påverkar bedömningen av nivån på ersätt- ningen per ersättningsgill timme. De olika faktorerna, tidsåtgång och skicklighet och omsorg, ska prövas var för sig. Som huvudregel ska alltså den av regeringen fastställda timkost- nadsnormen betalas för varje ersättningsgill arbetstimme. I bestäm- melsens andra stycke anges dock att timersättningen får avvika från timkostnadsnormen, om den skicklighet och den omsorg som upp- draget utförts med eller andra omständigheter av betydelse ger an- ledning till det. Timersättningen får alltså sättas ned, om arbetet har utförts på ett mindre skickligt sätt eller höjas om det har utförts särskilt skickligt. Också andra omständigheter av betydelse i det enskilda fallet kan beaktas, både i sänkande och höjande riktning. För offentliga försvarare och målsägandebiträden finns en sär- skild brottmålstaxa som bestämmer ersättningens storlek. Den ska tillämpas i vissa mindre omfattande mål (21 kap. 10 § tredje stycket RB – se även nedan avsnitt 9.3.3). Tidsspillan avser sådan tid då produktivt arbete med ett uppdrag inte utförs, trots att biträdets arbetstid tas i anspråk. Restid och väntetid är de vanligaste formerna av tidsspillan. Det måste avgöras från fall till fall vad som kan anses utgöra ersättningsgill tidsspillan. För att tidsspillan ska vara ersättningsgill måste den ligga inom ramen för uppdraget och avse kostnader som är nödvändiga för att ta till vara den rättssökandes intressen. Normal måltidspaus utgör inte ersättningsgill tidsspillan. Med stöd av 21 kap. 10 § tredje stycket RB och 2 § förordningen (1997:406) om offentlig försvarare m.m. har med- 24 Se NJA 1984 s. 877. Se även NJA 1993 s. 260 om begreppet skälig. Ersättning till offentliga försvarare och målsägandebiträden delat föreskrifter om beräkningen av ersättning för tidsspillan. Före- skrifterna gör undantag för taxereglerade mål (se nedan). I föreskrifterna dras gränserna upp för vad som kan anses utgöra ersättningsgill tidsspillan. Ersättning kan utgå endast för tid . Om försvararen övernattar på någon annan ort än den där han eller hon har sitt tjänsteställe, ersätts tidsspillan endast om den avser restid. Ersätt- ning för tidsspillan betalas med under vardagar mellan och och med för annan tid (avser 2014). Biträdet ska i möjligaste mån ta tillvara de möjligheter som står till buds för att begränsa kostnaderna för det allmänna. I detta ligger en skyldighet att planera sin tid så att väntetid kan nyttjas som arbetstid. Då arbetet inte kan bedrivas med samma effektivitet och omfattning som om biträdet befunnit sig på sitt kontor kan ersätt- ning för tidsspillan utgå för viss del av tiden.25 Begär biträdet er- sättning för tidsspillan för en sammanhängande period bör i vissa fall avdrag för lunch eller middagsmål göras.26 Sammanlagd tidsspillan för en offentlig försvarare i ett mål utanför brottmålstaxans tillämpningsområde måste, i en och samma instans, uppgå till minst för att ge rätt till ersättning.27 Biträdet ersätts inte för inbokad tid i de fall en huvudförhandling har ställts in eller kunnat genomföras betydligt snabbare än planerat.28 I vissa situationer då beslut att ställa in eller korta en förhandling får omfattande verkningar kan ersättning utgå. Som riktmärke ska detta anses vara fallet om försvararens närvaro minskas med åtminstone fem hela förhandlingsdagar och, med undantag för mycket långa förhandlingar, sker i förväg. Den ersättning som kan ges är dock inte ersättning för tidsspillan eftersom för- svararens tid inte tas i anspråk. I stället får ersättningen ses som ett slags avbeställningsersättning och får anses avse arvode. Ersätt- ningen ska ta sikte som behövs för att ställa om till andra arbetsuppgifter. Det får bedömas i det enskilda fallet vilken tid som 25Se t.ex. NJA 1985 s. 91. 26Se NJA 1976 s. 213 och s. 699. 27Se NJA 2004 s. 549. 28Se NJA 1976 s. 455. Ersättning till offentliga försvarare och målsägandebiträden Den bör dock normalt inte överstiga från beslutet att ställa in eller korta förhandlingen.29 Med utlägg avses kostnader som biträdet haft för t.ex. resa och uppehälle, utomprocessuell tolkning och översättning samt folkbok- föringsbevis. Kostnader för telefon, kopiering och andra normala kontorskostnader ingår i arvodet och ersätts inte som utlägg. I den mån sådana kostnader ligger utanför det normala kan de dock er- sättas som utlägg. Ersättning för utlägg lämnas endast för kostnader som har varit nödvändiga för att ta till vara den misstänktes intressen. Biträdet behöver normalt inte styrka sina kostnader för utlägg. Domstolen eller myndigheten har vid sin granskning av biträdets kostnads- räkning att bedöma om kostnaderna för utlägg kan anses rimliga utifrån angivna faktiska förhållanden. Om domstolen eller myndig- heten finner anledning att ifrågasätta den begärda ersättningen får verifikationer som styrker utläggen begäras in. Ersättningsanspråk som avser kostnader för resa med bil eller allmänna kommunikationsmedel eller kostnader för hotell ersätts med högst de belopp som anges i de avtal om reseförmåner vid tjänsteresa som gäller inom verksamhetsområde. Reseersättning betalas i princip för resor med allmänna kommu- nikationsmedel. Om försvararen genom att använda bil gör en så- dan tidsvinst att kostnaden för tidsspillan och resekostnaden blir lägre än om allmänna kommunikationer används, betalas bilersätt- ning.30 För resa med egen bil betalas per mil ().