sou · H2B354 · 2014-07-15 00:00:00 — Skadorna på landskapsnivå var som störst då hjortarna inte koncentrerades till matningsstationerna. visade den polska studien att skadorna var speciellt svåra då det var mycket snö. Hjortarna slutade då att använda matningsstationerna och uppe- höll sig i tallmonokulturer och andra miljöer där de kunde använda minimalt med energi. Ett alternativ vid sådana extrema snösitua- tioner föreslogs vara att flytta utfodringen temporärt till hjortarnas uppehållsplats. Enligt Belkin m.fl. (2012) var intensiv åretruntutfodring av vild- svin positivt eftersom det avsevärt minskade bök och grävning i närliggande skogsbestånd. I övrigt finns begränsat med studier om vildsvin och skogsbruk Enligt m.fl. (2010) visar en undersökning bland jägare i att tror att utfodring hjälper till att för- hindra betesskador. I övrigt saknas data om hur olika grupper ser på utfodring för att minska betesskador; skogsmark inget undantag. Ökat betestryck på vegetation kring utfodringsstationer Enligt med flera (2004) var skogsskador orsakade av älg högst närmast vinterutfodringsstationer som funnits och blev obetydliga vid 1–från dessa. Skador på nyplanterad skog kan reduceras från använda utfodringsstationer, men med konsekvensen omfattande skogsskador i dessa stationers direkta närhet (m.fl. 2004). I har motsvarande studier (2009; m.fl. 2009; Sahlsten m.fl. 2010) visat att påverkan var speciellt kraftig inom en radie från utfodringen. I en norsk studie av van Beest m.fl. (2010A) minskade betestrycket av älg, utfodring, med ökat avstånd från utfodringsstationerna. med fortsatt utfodring blev dock detta samband icke-linjärt och betestrycket på betes- begärlig vegetation minskade inte längre med avståndet (van Beest m.fl. 2010A). De skandinaviska slutsatserna bekräftas också av studier från andra länder och regioner. Därmed ger den vetenskapliga litteraturen en relativt samlad bild av effekten av utfodring på vegetationen kring utfodringsstationer. Samtliga studier visar på ett, i varierande grad, ökat betestryck i närheten av matningsstationerna och en del visar förändringar i växtsammansättning till följd av aggregeringen av vilt vid dessa stationer. Ökat betestryck kring utfodringsstationer i ett antal studier. En studie av Rinella m.fl. (2012) visade vinterutfodring av ameri- kansk kronhjort (elk) hade stor påverkan på buskvegetation inom en radie av 750 m från utfodringsområdet. Däremot var skadorna obetydliga vid längre avstånd från utfodringen. Det stora snödjupet under studien kan ha varit en faktor som koncentrerade hjortarna nära utfodringsplatserna. Ett mindre snötäcke kan möjligen leda till ett större område med skador på vegetationen. Nahlik m.fl. (2005) noterade ökade betesskador vid vinterfodringsplatser för kronhjort i . Det ökade betestrycket berodde både på koncentration av hjortar, men även att varje individ stannade att beta. Det är också tänkbart att hjortarna kompletterar kosten från utfodring- en med fiberrikt foder men testades dock inte (Nahlik m.fl. 2005). Enligt m.fl. (2006) var det ett större betestryck på vegeta- tionen året runt nära utfodringsstationer, jämfört med områden utan utfodring. Det betyder att det finns en risk för överutnyttjande av all vegetation i närheten av dessa stationer. Doenier m.fl. (1997) påvisade ett högre betestryck på vegetation nära utfodringsstationer jämfört med andra områden, och att effekten av utfodringen kan variera kraftigt mellan år samt att svåra vintrar antagligen ökar ut- nyttjandet av utfodringsställen och betestrycket i närheten av dessa. Enligt Ozoga & Verme (1982) minskar växtarter som är betesbe- gärliga i områden med utfodring året runt, medan andra mindre begärliga växtarter ökar. Skälen till att detta kan vara att de var mindre begärliga eller resistenta mot betning, eller påverkades positivt genom att konkurrensförhållandena mellan växterna förändrades (Ozoga & Verme 1982). Betningen kan också göra att växter av hög kvalitet överutnyttjas i närområdet (2006). Kunskap om val av betesväxter i områden där vilt utfodras är viktigt eftersom den lokala biodiversiteten kan påverkas; både negativt och positivt en- ligt vår litteraturgenomgång. Det bör vara ett prioriterat framtida forskningsområde i . Effekter på klövviltets rörelsemönster och fördelning i landskapet Den vetenskapliga litteraturen visar att utfodring påverkar viltets rörelsemönster och fördelning i landskapet. Det väntat eftersom ut- fodringen ofta förändras var i landskapet det är högre foderkvalitet och -tillgänglighet. Ett antal studier har studerat effekterna av utfodring på kron- hjortars rörelsemönster och fördelning. Kronhjortens utbredning i beror tillstor del på utfodring, särskilt (Jerina 2007). Fördelning av kronhjort i Mesolaskogen i nordöstra är starkt påverkad av förekomsten av utfodring. Tätheten av hjortar är mycket högre i områden med utfodring jämfört med om- råden utan utfodring (Feretti & Mattioli 2012). Peréz-González m.fl. (2010) visade att i hjortpopulationer där utfodring förekom påverkades hindarnas fördelning i landskapet. I samma populationer var det även högre medelharemsstorlek och aggregeringsnivå, troligen på grund av att det fanns mer resurser i landskapet som ett resultat av utfodring. Jerinas studie (2012) stödjer hypotesen att resursnivån i landskapet ökar med utfodring, vilket leder till mindre hemområden. Utfodringen förändrar också beteendet hos djuren. Påvisade för- ändringar är ökad ortstrohet till vinterområden (van Beest m.fl. 2010B), samt minskad vandringsbenägenhet (Jerina 2012). m.fl. (1993) visade i att hjortar som inte utfodrats rörde sig mer och hade en större födoaktivitet än de utfodrade hjortarna (m.fl. 1993). I fann (2006) det motsatta. Utfodrade vitsvanshjortar hade en ökad rörelsehastighet och längre födosökstid. Hjortarna sökte efter mer ovanliga växter med högre näringsvärde. Som en följd av detta ökade kvaliteten på dieten (2006). Luccarini m.fl. (2006) fann att i ett område i , där utfodring genomfördes, utnyttjade de vand- rande kronhjortarna utfodringsstationerna i högre grad än stationära individer, vilket möjligtvis kan förklaras av olika strategier att ut- nyttja födoresurser hos stationära och migrerande individer (Luccarini m.fl. 2006). Hjortar i områden där det inte utfodras väljer hemområde med hänsyn till snödjup vilket skiljer sig mellan år och leder till att olika områdens betes- och jakttryck varierar mellan år i landskapet (1993). Genomgående så var utfodrade hjortar mer platstrogna inom och mellan år eftersom det är en jämn födotillgänglighet och ofta ett mer reglerat, jakttryck som tar hänsyn till placeringen av utfodringsstationerna (1993). Kersting & Näscher (2008), Broggi m.fl. (2011) och (2000) observerade hög koncen- tration av individer runt utfodringsställen vilket påverkade djurens beteende i form av högre stressnivå och därmed höga energikrav. Vitsvanshjort () utfodrades sommar- och vinter i en studie av (1998). Resultatet visade att utfodringen inte påverkade starttidpunkt för vårvandringen men att färre hjortar som utfodrats vandrade utan stannade kvar året runt på samma ställe. Andra påvisade effekter var senarelagd vandring till vinterområden men ingen påverkan på hemområdes storlek. Inte heller m.fl. (2006) fann någon effekt av utfodring på hemområdenas storlek, men rörelseaktiviteten av utfodrade vitsvanshjortshindar koncen- trerades tydligare till ett kärnområde. I en kanadensisk undersöktes vitsvanshjortens födobeteende hos naturligt övervintrande hjortar, med och utan utfodring (1990). I studien utfodrades hjortar med obegränsad mängd foder vid några få stora stationer. Få stationer ledda troligen till konkurrens och att hjortarna även födosökte naturligt, och inte enbart använde utfodringen som förväntat. Slutsatsen är från den studien att flera stationer är bättre än få stationer för att minska inomartskonkur- rensen som uppstår i samband med vinterutfodring. m.fl. (2000) studerade hur skogsavverkning () skapade foder och hur det påverkar det rumsliga beteendet och näringsekologin hos vitsvanshjortar. Hyggen nyttjades endast av djur som levde i närheten av dessa eftersom hjortarna är statio- nära . Inga stora förändringar i rörelsemönster uppmättes (m.fl. 2000). Sahlsten m.fl. (2010) visade att älgar ignore- rade utfodringsplatser nära migrationsrutter under en tidig vinter- migrationsfas. Däremot påverkades älgarnas rörelsemönster, fördel- ning och beteende av utfodringen när de väl nått sina vinterområ- den. Kunskapsbehovet som behöver täckas för svenska förhållanden är hur utfodring och annan typ av habitatmanipulering långsiktigt påverkar individers beteende, rörelse och vandringsbenägenhet. Öka individers och populationers tillväxt, reproduktion och kvalitet Populationstillväxt är generellt starkt påverkad av tillgången på foder (Okarma m.fl. 1995). I en litteratursammanställning om vinterut- fodring av kronhjort i och visade Putman & Staines (2004) en tvetydig bild av utfodringens effekter. Enligt denna studie verkar det vara liten effekt av utfodring på reproduktion och kroppsvikt för kronhjort. m.fl. (2013) studerade utfodrade inhägnade kronhjortshindar på ett spanskt jaktgods och resultatet av denna experimentstudie visar att hindar med utfodring hade bättre näringsstatus och fettreserver än hindar med enbart naturlig föda. Vinterutfodring, tillsammans med andra förvaltningsåtgärder för kronhjort i i syfte att minska konkurrens från dovhjort och öka tillgång på sommarbete, ledde till ökad kroppsvikt hos hindar vilket i sin tur normalt leder till ökad reproduktion och överlevnad (Mattioli m.fl. 2003). En annan spansk studie av kronhjort (Cervus elaphus hispanicus) påvisade att kronhjortshindar och årskalvar i en inhägnad population med utfodring var tyngre än hindar som inte utfodrades. De utfodrade hindarna var också mer benägna att bli dräktiga än hindar utan utfodring (Rodriguez-Hidalgo m.fl. 2010). En polsk studie fann att vitsvanshjortar drar mer nytta av utfodring än kronhjorts (Bartoskewitz m.fl. 2003). Resultaten visade att den sociala hierarkin medförde att en liten andel av hindarna använde utfodringen och därför kom inte kalvproduktionen att öka drama- tiskt till följd av utfodringsprogramet (Bartoskewitz m.fl. 2003). Inhägnade renar () som utfodrades hade högre popula- tionstillväxt eftersom vajorna hade en större sannolikhet att få kalvar och att deras kalvar också var tyngre än de som inte utfodrades (Ballesteros m.fl. 2013). I en studie av Kozak m.fl. (1994) vinter- utfodrades wapiti (Cervus canadensis) på viltfarmer i . En positiv effekt på kroppsvikten till följd av utfodringen observerades endast under svåra vinterförhållanden. Då ökade kroppsvikten hos djuren med utfodringen medan den minskade kraftigt för indivi- derna utan utfodring. Även Ozoga & Verme (1982) fann att utfod- ring ökade kroppsvikten, tillväxten och produktiviteten hos vitsvans- hjortskalvar. Utfodringen kan också påverka hur snabbt dovhjortens fettreserver minkar (Borkowski & Obziński 2003). För kronhjortar fann Kersting & Näscher (2008), Broggi m.fl. (2011) och (2000) () att utfodring inte ledde till ökad kroppsmassa eller förbättrad kondition Enligt m.fl. (1997) hade inte utfodring någon effekt på nordamerikansk kronhjorts- födselvikter. Tillgången på föda spelar stor roll för populationstillväxten hos vildsvin enligt Bieber & Ruf (2005) som har använt en populations- modell som inkluderar fekunditet, överlevnad och miljöförhållan- den för att beräkna detta. Det finns flera studier som påpekar att god födotillgång kan orsakas av såväl naturligt hög produktion av ollon såväl som genom stödutfodring. På så sätt kan stödutfodring- en i kombination med naturligt god födotillgång höja populations- tillväxten genom att förbättra vinterförhållanden även under icke ollonår (Bieber & Ruf 2005; Geisser & 2005; 2008; Knauer 2013). Enligt (1998) som undersökte mag- innehåll från 430 skjutna vildsvin () är foder utlagt av jägare en viktig födoresurs för vildsvin . Ökad reproduk- tion kan förväntas som följd av året-runt utfodring (1998; Cellina 2008; m.fl. 2012). Slutsatsen blir att hos vild- svin verkar utfodring buffra för dåliga vinterförhållanden och utjämna skillnaderna mellan de år som det är mycket föda naturligt som då det är ollonår. Temperatur kan förutom tillgången av föda också påverka dödlig- heten hos unga djur medan födotillgången i sig mer direkt påverkar reproduktionen och konditionen hos djur i reproduktiv ålder (Geisser & 2005). Resultatet av en rysk studie där älgar och vildsvin vinterutfodrades visade att utfodrade vildsvinssuggor och älgkor hade fler embryon, samt tyngre och längre 3-månaders em- bryon än outfodrade individer (Nedzelskii 2007). Utfodring relaterat till klimat- och täthetseffekter Jerina (2007) fann att när populationstätheten ökade så minskade kronhjortars kroppvikt men att vikten även påverkades av klimat- faktorer. Tarr & Pekins (2002) studerade vinterutfodringens effekter på vitsvanshjort i och visade att energibalansen hos kalvar beror av samspelet mellan täthet, födotillgänglighet och vinterför- Liksom i andra studier ökade inte utfodringen kalvarnas näringsstatus, de flesta förlorade också kroppsmassa under studie- perioden vilket sker även utan utfodring. Dock minskade troligen energireserverna långsammare än vad de annars skulle ha gjort vilket normalt ökar sannolikheten att överleva (Tarr & Pekins 2002). Enligt (2002) minskar utfodringen de negativa effek- terna av vinter- och vårväder på kroppsvikten hos kronhjortskalvar och att den naturliga selektion via klimatet då kan påverkas. Även Rodriguez-Hidalgo m.fl. (2010) föreslår att effekten av naturlig selektion minskar på grund av utfodring genom att kompensera för negativa klimat- och täthetseffekter. Samma fann Ballesteros m.fl. (2013) som föreslår att vinterutfodringen av inhägnade renar () fungerade som en buffert mot negativa miljöförhållanden och hög populationsdensitet. Öka överlevnad hos klövvilt I en litteratursammanställning om vinterutfodring av kronhjort i och visade Putman & Staines (2004) en tve- tydig bild av utfodringens effekter, bland annat om överlevnad. Kersting & Näscher (2008), Broggi m.fl. (2011) och (2000) studerade kronhjortar och observerade en högre vinteröverlevnad hos utfodrade individer. Efter vinterutfodring av kronhjort i förbättrades överlevnaden hos både kalvar och vuxna djur (Mattioli m.fl. 2003). (1998) fann att endast under svåra vintrar hade utfodrade vitsvanshjortar () högre överlevnad än de som inte utfodrades Utfodring kan även ha indirekta effekter på överlevnad. Hindar som utfodrades löpte större risk att skjutas i samband med jakt och hade därför lägre sommaröverlevnad än outfodrade- eller vinterutfodrade hindar (1998). Ozoga & Verme (1982) visade att överlevnaden ökade hos inhägnade vitsvanshjortskalvar till följd av utfodringen. I består dovhjortens föda till stor del av foder vid utfodrings- platser och kan vara lika betydelsefull som gräs vilket är dovhjortens huvudsakliga föda. kan föda från utfodring till och med vara ännu mer betydelsefull än den naturliga födan (Borkowski & Obziński 2003). Ökad aggression och ändrat beteende Generellt visar den vetenskapliga litteraturen att beteendet och agg- ressionsnivån vid utfodringsstationer varierar beroende på art, kön, social status, populationsdensitet och tid . Ett flertal Europeiska studier har undersökt dov- och kron- hjortsindividers beteende vid utfodringsstationer, inom som mellan arter. Bartoš m.fl. (1996) () visade att det alltid var fler kronhjortar än dovhjortar vid utfodringsställen och att dovhjortar- na var mer aggressiva än både kronhjortar och hindar. Dovhjortar visade sig även attackera kronhjortar vid utfodringsplatserna. Dock valde dovhjortshindarna annan föda och konkurrerade inte med kronhjortar vid utfodringen (Bartoš m.fl. 1996). Flera studier har undersökt vitsvanshjortarnas beteende vid ut- fodringsstationer i . m.fl. (2013) fann att hindar undvek hjortar vid utfodringsplatserna under alla studerade populationstätheter och under alla årstider. Det indikerar att när populationstätheten ökar så blir tillgängligheten av fodret för yngre individer och underordnade grupper begränsad, vilket i sin tur be- tyder att utfodringsplatser inte är lika tillgängliga för alla individer (m.fl. 2013). Grenier m.fl. (1999) fann i motsats till detta att hjortar spenderade mer tid vid utfodringen men förvägrade inte hindar och kalvar att använda foderplatsen. Enligt m.fl. (1998) så ökar graden av aggressivitet hos kronhjort i vid små utfodringsplatser. Det var en högre grad av aggressivitet där det utfodrades med ensilage jämfört med där det utfodrades med hö (m.fl. 1998). Aggressivitet vari- erade mellan individer beroende på social status. Hindar med hög status var mer tidseffektiva vid födointag och de hindrade inte andra individer att inta föda på samma ställe (Veiberg m.fl. 2004). Även Caecero m.fl. (2011) fann i en spansk studie ett positivt samband mellan hög social status och födointagstid hos kronhjortshindar då det var fri tillgång på foder. Målet för de dominanta hindarna verkade vara att inta föda tidigt och (Ceacero m.fl. 2011). Enligt (1999) använde lågrankade vilda skotska kronhjortar en taktik där de sprang och tog mat mellan högrankade hjortar vid klumpvist fördelad utfodring. Vid en jämnare fördelning av utfodringsplatser åt de lågrankade hjortarna istället i utkanten av utfodringsplatsen Enligt m.fl. 2013 ledde en ökad populationstäthet till ökad aggressivitet vid utfodringsstationerna. Hindar och kalvar blev mer aggressiva och fick därför större nytta av utfodringen (Grenier m.fl. 1999). Enligt samma studie hade grupp- storlek ett negativt samband med födotillgång. Vankova m.fl. (1999) studerade inhägnade vitsvanshjortar och dovhjortar vid vinterut- fodring i . Studien påvisade inomartskonkurrens mellan vitsvanshjortshindar och att ensamma hindar hade ett snabbare födo- intag än individer i grupp oberoende av art. Forristal m.fl. (2012) undersökte stressnivån hos kronhjort (elk; ) genom att mäta glukokortikoider (GK) i avföringen. Studien fann högre GK- nivåer hos de stödutfodrade djuren än i de utan utfodring, dock såg de ingen effekt av ändrad täthet av utfodringsstationer. Fler ut- fodringsstationer på samma yta bör alltså inte vara effektivt som åt- gärd för att sänka eventuella stressnivåer. Dock saknas motsvarande studier från skandinaviska förhållanden. Utfodringens effekter på hornstorlek är enligt den vetenskapliga litte- raturen inte entydiga. Resultaten varierar beroende av art, område och typ av utfodring samt väderförhållanden (Bartoskewitz m.fl. 2003). Enligt Putman & Staines (2004) verkar effekten på ökad stor- lek på horn och kvalité hoskronhjortar variera och bero av mineral- tillgänglighet. Dock fann (1998) ingen effekt av utfodring på nordamerikanska kronhjortars hornstorlek. Inte heller Kersting & Näscher (2008), Broggi m.fl. (2011) och (2000) som studerat kronhjortar observerade någon ökad troféstorlek till följd av ut- fodring. Däremot fann Mattioli m.fl. (2013) att vinterutfodring till- sammans med andra förvaltningsåtgärder förbättrade kvalitén på hornen hos Mesolakronhjorten. Ett antal studier har studerat vitsvans- hjortar i . Enligt (1992) påvisade ett mineraltillskott ingen skillnad i hornutveckling mellan hjortar som fick tillskottet jämfört med hjortar i en kontrollgrupp utan extra mineraltillskott. Däremot visade Bartoskewitz m.fl. (2003) () ett samband mellan utfodring (mer energirik föda) och ökad hornstorlek hos vitsvans- hjortar på en av tre rancher under studien. Även Ozoga & Verme (1982) påvisade att hornen blev större till följd av utfodring av in- hägnade hjortar, med undantag för antal taggar för årsungar och horndiameter för 2,5-åringar. Hjortar med utfodring behöll även hornen upp längre än de utan utfodring. taget verkar det som total födomängd som hjortdjuren anlägger sina horn vara det som är viktigast. Stödutfodring bidrar till att flertalet arter och individer samlas på ett relativt litet område. Det kan öka risken för sjukdomsöverföring både mellan individer av samma art men även mellan individer av olika arter. (m.fl. 2011; Sorensen m.fl. 2014). Generellt sett är överföring av sjukdomar mellan vilda, sociala djur som hjortar och vildsvin svår att förhindra, och stödutfodring kan därför teo- retiskt antas bidra till överföring. Dock saknas dokumenterad kun- skap inom området med några undantag. I ett naturligt tillstånd sker direktkontakt främst mellan djur tillhörande samma sociala grupp; stödutfodring främjar däremot kontakt mellan olika sociala grupper och olika arter (Sorensen m.fl. 2014). Stödutfodring kan även verka för att öka överlevnaden för en population och på så vis öka tätheten av djur till mer än vad som annars är normalt och därigenom skapa höga koncentrationer av djur vilket kan öka risken för sjukdomsspridning (Palmer 2007). För vissa sjukdomar, normalt för tamboskap, kan vilt fungera som källa eller spridningsvärd. Vad gäller tuberkulos hos nötkreatur (bTB orsakad av Myobacterium bovis) kan ett stort antal vilda arter agera som värdar (2012). Externa faktorer som hur ofta de samexponeras med mellanvärder som grävlingar, hur över- föringen sker och om de själv kan bära infektionen kan påverka vilken typ av värd ett vilt djur kan komma att agera som (2012). På grund av en uppkommen förekomst av bTB i vilda populationer ibland att , och genomförde m.fl. (2013) en litteraturstudie för att be- stämma riskfaktorer för spridning av bTB. De kom fram till att vattenhål, stängsling, utfodring utgör riskfaktorer för förekomst av bTBt eftersom de samlar flera djur på samma ställe (m.fl. 2013). (2012) simulerade olika tätheter för fyra olika, vanligt förekommande hjortarter (rådjur, kronhjort, dovhjort och muntjak) i för att testa sannolikheten att arterna kan vara värd för bTB. Det stod klart att förvaltningsåtgärder som höjer tätheten över en specifik nivå i en lokal hjortpopulation gör dem till reservoarer för sjukdomen (2012). stämmelse med dessa resultat har vildsvin, kronhjort och dovhjort fungerat som reservoarer på den Iberiska halvön (m.fl. 2013). En undersökning i 16 jaktdistrikt i sydvästra såg man en signifikant ökning av förekomsten av bTB till följd av stödut- fodring tillsammans med förekomst av vattendammar och tamboskap (m.fl. 2011). Man fann ett liknade samband i för bTB hos viltsvanshjortar. Med hjälp av data från flygundersök- ningar av utfodringsplatser och platser där man funnit bTB-positiva vitsvanshjortar genomförde sourses en rumslig analys och fann ett positivt förhållande mellan utfodringsplatser och fall av smittade hjortar (m.fl. 2010). I linje med dessa resultat så drar m.fl. (2003) slutsatsen att intensiteten av utfodring påverkar överföringsrisken av bTB. Större kvantiteter av foder leder till att djuren stannar vid utfodrings- platser och således ökar risken för sjukdomsöverföring (m.fl. 2003). Stödutfodring ökar inte bara sannolikheten för direkt överföring (djur till djur) av bTB mellan individer utan orsakar även indirekt överföring (miljö till djur) genom förorenat foder (m.fl. 2008; m.fl. 2011). Detta gäller även för över- föring av cronic wasting desease (CWD) (överförbar via smittsamma prioner) hos många vilda arter i (m.fl. 2006). Utfodringsplatser kan även fungera som reservoarer för dessa sjuk- domar då de är platser med koncentrerat smittsamt material (saliv och näsdropp som lämnats av smittade individer) (m.fl. 2008). Vad gäller tBC hos vitsvanshjortar i har begräns- ning i utfodring, i kombination med en kraftig reducering av hjort- tätheter, visat sig vara mycket effektiv för att minska överföringen av bTB mellan djur (OBrien m.fl. 2010). med kollegor undersökte påverkan av intensiva förvaltningsåtgärder för vildsvin i och dess effekter på sjuk- domsutbredning.