sou · H2B354 · 2014-07-15 00:00:00 — Denna konstruktion har kritiserats av ett par remissinstanser som har framhållit att arrendeavgiften i stor utsträckning är grundad på andra faktorer än jordbruksarealen. För en mycket stor del av arrendemarknaden utgör bostadsförmånen den största delen av arrenderättens värde. I andra fall med utvecklad animalie- eller annan specialproduktion representerar byggnader och anläggningar större delen av avgiften. Det är mot denna bakgrund inte lämpligt att föreskriva en självrisk eller ett maximalt ersättningsbelopp som skall beräknas med ledning av arrendeavgiftens storlek. Regeringen anser inte heller att en ersättningsskyldighet för jord- ägaren som grundas på försummelse bör begränsas eller maximeras på annat sätt. En annan sak är att ersättningen kan komma att sättas ned, om arrendatorn har ett medansvar för skadan. Även av arrendatorn kan det givetvis krävas att han vidtar rimliga åtgärder för att skydda sig mot viltskador. Detta kan ske exempelvis genom val av grödor, areal- disposition, uppsättning av stängsel och skrämselåtgärder. Vilka krav som det i dessa hänseenden är rimligt att ställa på jordägaren respek- tive på arrendatorn måste i ganska hög grad vara beroende av förhållan- dena i det enskilda fallet. Mot bakgrund av att arrendatorn saknar jakträtt är hans möjligheter att begränsa viltförekomsten givetvis mer begränsade än vad som är fallet beträffande den som brukar egen jord. Visar det sig emellertid att även arrendatorn har brustit i detta avse- ende, bör hans ersättning kunna nedsättas enligt allmänna principer om jämkning på grund av medvållande. När det gäller förfarandet för att fastställa ersättning i ett fall av viltskador får det i första hand ankomma på parterna att försöka kom- ma överens om huruvida ersättningsskyldighet föreligger och hur hög ersättningen bör vara. Det står dem givetvis fritt att inhämta yttrande från sakkunniga. Däremot synes införandet av ett system med obliga- torisk värdering av sakkunnig utsedd av såsom kommittén har föreslagit komplicera regleringen i onödan. Regeringen avstår därför från att lägga fram något sådant förslag. Om parterna inte kan enas i en fråga om viltskador får den i sista hand avgöras av fastighetsdomstolen (sid. 12–13). Som anförs i sista meningen i ovanstående citat skulle en tvist mellan en markägare och arrendator avgöras av fastighetsdomstol. Detta framgick tidigare av 8 kap 32 § jordabalken. Tvist om viltskador en- ligt 9 kap. 34 § a omfattas inte av arrendenämndens uppgifter enligt lag (1973:188) om arrendenämnder och hyresnämnder. Fastighetsdomstolarna har dock upphört från och med . upphörde, enligt lag 2010:993 om ändring i jordabalken, 8:32 JB att gälla. Genom lag 2010:980 ändrades forum- bestämmelserna i 10 kap. 10 § , så att avsnitten om arrendetvist (första stycket sista meningen och andra stycket) upp- hävdes. Laga domstol för sådana tvister som inte prövas av arrende- nämnd är därför från och med domstolen i den ort där fastigheten ligger, dvs. fastighetsforum (, , , Arrendelagen, kommentar till 8:32). Det saknas rättsfall om viltskador och arrende. Från LRF har anförts att det vore intressant att klarlägga vad som avses med andra skador. Som framgår anges det i proposition- en att det saknas anledning att begränsa ansvaret till att gälla endast skador på jordbruksgrödor. LRF menar att det exempelvis kan uppstå skador på en maskin på grund av uppbökad sten. Paragrafen 9 kap. 34 a §, om jordägarens ansvar för viltskador, får tolkas med stöd av uttalandena i propositionen, eftersom rättsfall saknas. Redan av lagtexten framgår att jordägaren inte är ersättnings- skyldig om jordägaren visar att skadan inte kunnat förhindras trots rimliga ansträngningar från dennes sida. I propositionen förutsätts att jordägaren ska sköta sin viltvård, men att han/hon inte ansvarar för skador av fridlysta djur. Som ett vidare exempel på när jordägaren inte är skadeståndsskyldig anges om det vilt som orsakar skador är vilt som vandrat in från angrän- sande fastigheter även om jordägaren bedriver en aktiv viltvård. De exempel som anges är alltså omständigheter som står utanför mark- ägarens kontroll. Utredningens uppdrag när det gäller arrendatorernas rättsliga ställ- ning är att överväga skyddsjakt för arrendatorer, jämför analys av direktiven, avsnitt 2.1. Från Jordbruksarrendatorers sida har dock anförts att förbundet inte längre efterlyser rätt till skyddsjakt. Skälet skulle vara att om arrendatorerna skulle få en rätt till skydds- jakt skulle det försämra deras möjligheter till skadestånd. Som ovan anförts gäller jordägarens skadeståndsansvar enbart under förutsättning att denne förbehållit sig jakträtten. Det finns där- med ett samband mellan jakträtten och skadeståndsansvar. Däremot är det ju inte så att någon form av delad jakträtt mellan markägaren och arrendatorn automatiskt skulle befria markägaren från allt skadeståndsansvar. I propositionen förutsätts för att jordägaren ska vara skadestånds- skyldig att jakträtten inte ingår i arrendet och att arrendatorn därför saknar jakträtt på arrendestället. Skulle däremot jakträtten vara upp- delad mellan parterna, bör bestämmelsen enligt propositionen tilläm- pas så att ersättning inte utgår för skador orsakade av vilt som arren- datorn får jaga. Man skulle därmed teoretiskt även kunna tänka sig en lagstiftning med andra former av delad jakt utan att jordägaren helt skulle kunna befrias från sin skadeståndsskyldighet. Därutöver ingår i utredningens uppdrag att kartlägga i vilken ut- sträckning markägaren förbehåller sig jakträtten, hur stort proble- met är med viltskador på arrenderad mark eller på arrendatorns egendom, hur möjligheterna till skyddsjakt fungerar i praktiken och hur arrendatorernas rätt till ersättning ser ut i praktiken. Som framgått av redogörelsen ovan har arrendatorernas ställning när det gäller viltskador försämrats genom viltskadefondens upp- lösning. För att kompensera detta lades det dock i betänkandet Skada av vilt (SOU 1990:60.) förslag om att 23 § jaktlagen skulle kompletteras med en bestämmelse om att skulle kunna ge jordbruksarrendatorer rätt till skyddsjakt för att förebygga eller minska risker för skador på jordbruksgrödor till följd av ett vilt- bestånds storlek. Av redogörelsen ovan framgår vidare att regeringen var av den uppfattningen att möjligheterna att lösa problemen genom skyddsjakt var begränsade. Regeringen ansåg att utvidgad rätt till skyddsjakt föreföll förhållandevis omständlig utan att det kunde antas att den skulle vara särskilt effektiv. I stället föreslog regering- en att problemet i huvudsak skulle lösas genom att markägarens skadeståndsansvar skulle förtydligas. gäller därför att markägaren har ett skadeståndsansvar för viltskador. Bevisbördan ligger på markägaren, vilket är fördelaktigt för arrendatorn. Lagtexten innebär att markägarens skadeståndsansvar är begränsat endast utifrån vad som är rimligt. I propositionen anges dock som exempel på när markägaren är ursäktad från skadestånd endast omständigheter som ligger utanför markägarens kontroll, som när skadorna orsakats av fridlysta djur eller djur som vandrat in från grannskapet. Lagtexten och kommentaren till den korrespon- derar därmed inte fullt ut. Det som exempelvis skulle kunna disku- teras är om markägaren skulle kunna gå fri från ansvar om vilttrycket på den egna fastigheten var särskilt stort. Eftersom rättspraxis saknas är det svårt att bedöma var gränserna för markägarens ansvar går. Från arrendatorers sida har anförts att paragrafen om skadestånd inte används. Om så är fallet kommer detta att redovisas i av- snitt 5.2 och 7.3. I så fall bör utredningen även försöka klargöra varför arrendatorer inte kräver markägare på ersättning för viltska- dor. Från några arrendatorer har som en förklaring anförts att det är lönlöst att driva en process, eftersom viltskadorna oftast över- stiger arrendeavgiften. Här föreligger det dock en missuppfattning, skadeståndsbeloppet kan, som framgår av uttalandena i propositionen, mycket väl överstiga arrendeavgiften. En annan faktor som anförts är att det skulle vara svårt att driva talan, eftersom det handlar om parter som befinner sig i ett ofta långvarigt avtalsförhållande. Från har anförts att utredningens enkät visar att av arrendatorerna hade haft en konflikt med jordägaren om detta, se vidare 5.2 och av- snitt 7.3. Detta skulle dock kunna innebära att hela skadeståndsinstitutet saknar direkt värde, men det kan förstås utgöra ett bakomliggande incitament att komma överens. En annan viktig förklaring som har lyfts fram från arrendatorssidan är att ingen vågar riskera en process så länge lagstiftningen är oklar. Det framstår som omöjligt att på förhand bedöma när jordägarnas ansträngningar varit rimliga. Dess- utom är skadorna återkommande och det är i längden inte rimligt att driva en årligt återkommande process om viltskador. Som ovan anförts delar utredningen denna uppfattning. Lagstift- ningen är oklar, särskilt med hänsyn till att viltstammarna för exem- pelvis vildsvin och hjort ökat kraftigt sedan lagstiftningen trädde i kraft. Enligt direktiven får dock utredningen inte lämna några för- fattningsförslag utöver rätt till skyddsjakt. Därmed får ett förtydli- gande av skadeståndsansvaret övervägas i ett annat sammanhang. 1995 var regeringen vidare av uppfattningen att man inte skulle komma till rätta med problemen genom att införa tvingande regler om att jakträtten alltid skall tillkomma arrendatorn. När det gäller den frågan vidhåller regeringen sin bedömning, utredningen ska inte lägga förslag om jakträtten, jämför analys av direktiven avsnitt 2.1.3. Regeringen underströk i propositionen att det krävdes aktiv handling från parternas sida för att undanta jakträtten från arrendeupplåtelsen. Detta borde rimligen medföra att parterna disku- terar frågor som har samband med jakträtten vid arrendeavtalets ingående. Om jordägaren önskar förbehålla sig jakträtten, har arren- datorn möjlighet att begära att detta också avspeglas i storleken på arrendeavgiften. Trots detta synes frågan om jakträtt och om vilt- skador ofta inte ägnas någon större uppmärksamhet i samband med avtalsslutandet. En förklaring till detta kunde enligt regeringen vara att det är vanligt att parterna använder förtryckta avtalsformulär i vilka avtalsvillkoren innehåller att jakträtten skall vara förbehållen jordägaren. LRF uppmanar i sin vildsvinspolicy medlem- marna att skriva detaljerade avtal när jakt upplåts. Det är viktigt att klargöra en nyttjanderättshavares rättigheter och skyldigheter. I avtal har man som markägare möjlighet att påverka jakttrycket. LRF re- kommenderar medlemmarna att med avtal i detalj reglera hur skydds- jakt i gröda får bedrivas, vid jordbruksarrende, så att brukaren inte begränsas i sitt företagande. Standardavtal finns tillgängliga. Utöver att förtydliga skadeståndsskyldigheten ville regeringen , som framgått ovan, lösa problemen med viltskador genom om- fattande information till och utbildning av markägare, jägare och arrendatorer. Informationen borde omfatta möjligheterna att ansöka om skyddsjakt enligt 7 § jaktlagen. Det var angeläget enligt rege- ringen att länsstyrelserna visade stor beredskap och snabbhet i hand- läggningen av ärenden om skyddsjakt. En fråga för utredningen har då varit att klarlägga om länsstyrel- serna visar hög beredskap och snabbhet i handläggningen av ärenden om skyddsjakt. Oavsett är det ett problem, som visats ovan, att lag- stiftningen om skyddsjakt är oklar. Det kan vara så att denna oklara och alltför långtgående lagstiftning har en dämpande effekt på länsstyrelsernas möjlighet att fatta snabba beslut. Dessutom kan oklarheterna vara ett skäl för berörda att inte an- söka om skyddsjakt. Slutligen kan nämnas att viltskadorna kan ha ökat sedan regeringen senaste översyn om arrendatorernas ställning, vilket bör ha betydelse. Utredningen har beskrivit detta i kapitel 3. I detta kapitel, avsnitt 5.1 till 5.6, sammanfattar vi resultaten från den undersökning som genomförts av SLU angående jordbruksarrenda- torer, skyddsjakt. Hela rapporten finns att läsa som bilaga 8. I av- snitt 5.7 redogör vi för resultaten från den enkätundersökning vi gjort om länsstyrelsernas skyddsjaktsbelut enligt 7 § Jaktlagen. Undersökningen omfattade 1500 jordbruk på nationell nivå utvalda utifrån register. som lämnat in en SAM-ansökan ingår, dvs. företag som har tillgång till mark som ska användas för jordbruksverksamhet. Undersökningen innefattar såväl jordbruksföretag med egen mark som företag som arrenderar mark. brukar från tio till . För att få representation för större gårdar skickades undersökning- en även till 100 medlemmar i . 5.2Hur ofta förbehåller sig markägaren jakträtten Ser man till de marker som jordbrukarna själva äger behåller dessa jakträtten i av fallen, medan den arrenderas ut i 29 pro- cent av fallen. Detta kan jämföras med medlemmarna i , där behåller jakträtten medan arren- derar ut jakten. till fastigheternas storlek är det annars vanligare att små fastigheter behåller jakträtten jämfört med större fastigheter. På mark som arrenderas för jordbruksverksamhet behåller mark- ägaren jakträtten i av fallen och arrenderar ut den i av fallen. I av fallen har jordbruks- arrendatorn full jakträtt, medan jakträtten i av fallen är Mönstret är relativt och oberoende av om jord- bruket bedrivs på en stor eller liten areal. Utredningen kan sammanfattningsvis konstatera att markägaren normalt behåller eller arrenderar ut jakträtten till annan än jordbruks- arrendatorn. 5.3Viltskador på arrenderad mark I medeltal angav av de tillfrågade att de haft viltskador. Av dessa hade en tredjedel uppskattat omfattningen av dessa skador. I medeltal hade de som uppskattat omfattningen skadad areal. Variationen var emellertid stor (bild 19). Andelen som gör en uppskattning av skadornas omfattning ökar med bruknings- enhetens storlek. Bild 19 Rapporterad skadegrad för de jordbrukare som inventerat viltskador i den av SLU genomförda undersökningen. Det är däremot få, , av de som arrenderar mark som syste- matiskt inventerar viltskador. Arbetet utförs internt inom företaget, av eller av annan part. Ju större företag desto större andel genomför skadeinventeringar. En studie från Viltskadecenter visar dock att jordbrukarnas egna uppskattningar normalt stämmer ganska väl med noggrannare inventeringar. De snarare underskattar skador än tvärtom (m.f. Om man ser till hur svåra skador som uppkommer på växande gröda svarar i medeltal att skadorna är medelsvåra eller svåra, medan svarar att skadorna är obetydliga. till vilka klövviltsarter som orsakade oacceptabla skador svarade 62 pro- cent ingen art. svarade att endast vildsvin orsakar oaccep- tabla skador, medan svarade att vildsvin i kombination med andra arter orsakade oacceptabla skador. Avseende arter fanns ansåg brukare av mindre fastigheter oftare att endast vildsvin orsakar oacceptabla skador på växande gröda. Bru- kare av större fastigheter ansåg att vildsvin i kombination med annat klövvilt orsakar oacceptabla skador. Brukare av större enheter menade dessutom i betydligt högre grad att gäss, eller gäss i kombination med tranor orsakade oacceptabelt stora skador på växande gröda. Den bedömda ekonomiska effekten av de skador som uppkom på växande gröda varierade beroende på brukningsenhetens storlek. I medeltal ansåg att de påverkades avsevärt eller delvis av viltskador, medan angav att de inte påverkades alls. Det fanns en tendens till att ju större brukningsenhet desto större ekonomisk påverkan ansågs viltskador medföra. Skador på betesvallar och naturbetesmarker var mindre än skador på odlad gröda. I medeltal bedömde att de hade skador på och/eller naturbeten. Dock utmärkte sig svaren från Jord- ägareförbundets medlemmar, av vilka angav skador på någon eller båda av dessa marktyper. Den art som främst ansågs stå för ett oacceptabelt betestryck på båda dessa marktyper var vildsvin. För odlad vall ansågs även gäss leda till ett oacceptabelt betestryck, i synnerhet för större brukningsenheter. En avsevärd eller delvis ekonomisk påverkan på odlad vall rap- porterades från av brukningsenheterna, medan rapporterade avsevärd eller delvis påverkan på naturbetesmarker. Den ekonomiska påverkan på dessa marktyper ansågs därmed vara lägre än för odlad gröda. Oavsett man äger eller arrenderar mark önskar av de tillfrågade att någon viltart bör jagas mer. Ju större brukningsenhet, desto större andel är det som vill detta. Även landskapstypen styr, en större andel jordbrukare i skogsbygd anser att någon viltart borde jagas mer jämfört med jordbrukare i slättbygd. Främst är det vildsvin som jordbrukare anser ska jagas mer. Med ökande storlek på brukningsenheten ökar andelen jordbrukare som även förespråkar ökad jakt på andra arter som gäss, kronhjort, tranor, dovhjort och duvor. av jordbruksföretagen som arrenderar mark hade be- drivit skyddsjakt utanför ordinarie jakttid. Vanligast var att skydds- jakten gällde vildsvin, gäss eller kombinationer av arter. Ju större brukningsenhet desto större andel tenderar ha bedrivit skyddsjakt. Det är inte möjligt att utifrån materialet avgöra om skyddsjakten bedrivits på den egna eller arrenderade marken. 5.5Arrendatorernas rätt till ersättning De juridiska förutsättningarna för avtal mellan markägare och jord- bruksarrendatorer för att reglera viltskador beskrivs i avsnitt 4.3. Av de tillfrågade jordbruksföretagen hade mycket få avtal med mark- ägaren för att reglera viltskador. I medeltal angav att de hade avtal. Ju större brukningsenhet desto större andel angav att de hade ett avtal för att reglera viltskador (bild 20). Vad gäller samverkan mellan markägaren och jordbruksarrenda- torn anger att den är bra eller delvis bra. Tendensen var att ju större brukningsenhet desto bättre fungerar samverkan. Resul- tatet är till viss del förvånande då större brukningsenheter angav en större ekonomisk påverkan av vilt. Vid direkt fråga om det fanns någon konflikt mellan jordbruks- arrendator och markägare svarade att så inte var fallet. Det förefaller därmed inte handla om tydliga konflikter mellan de olika parterna rörande viltet. Bild 20 Bilden visar andelen av de som arrenderar jordbruksmark och som har avtal med markägaren för att reglera viltskador. Andelen redovisas i förhållande till brukningsenhetens storlek. Källa: Bilaga 8 5.6Diskussion och slutsatser efter SLU:s rapport En klar majoritet av de svarande fann att en eller flera arter borde jagas mer. var det en betydligt mindre andel som ansåg att viltet medför svåra eller medelsvåra skador. Av de som arren- derar mark ansåg en relativt stor andel att någon eller några viltarter lett till oacceptabla skador på den mark de arrenderar. Ett generellt mönster är att de som brukar mindre arealer är mer positiva till vilt och främst uppfattar vildsvin som problem. De som brukar större enheter mer kritiska till de olika viltstammarnas stor- lek och finner ett större antal viltarter som problem. Det är rimligt att anta att dessa brukare till större del lever av jordbrukets intäkter och därmed finner att viltet i högre grad har en ekonomisk negativ påverkan och därför i högre grad ser ett behov av att uppskatta/in- ventera skador samt i högre grad bedriver skyddsjakt. Sammantaget verkar problemet för jordbruksarrendatorer, enligt undersökningen, främst finnas bland större brukare på grund av de adderade effekterna av olika viltarter. Konfliktnivån mellan mark- ägare och arrendatorer verkar enligt undersökningen vara låg och många arrendatorer verkar ha viss eller bra samverkan med mark- ägaren. 5.7Skyddsjakt – beskrivning och undersökning hur ofta det förekommer – enkät till länsstyrelserna Som framgår närmre av avsnitt 4.3 kan enligt 7 § jakt- lagen besluta om skyddsjakt om det på grund av ett viltbestånds storlek finns påtagliga risker för trafikolyckor eller för allvarliga skador av vilt. Beslut kan fattas av efter ansökan eller utan ansökan. Om beslutar om skyddsjakt ska den också besluta om hur jakten ska bedrivas och om den ska ske genom jakt- rättshavarens försorg, om han har åtagit sig de, eller genom särskilt utsedda jägare. För att undersöka hur många ansökningar som får angående skyddsjakt enlig 7 § jaktlagen, genomförde utredningen en enkätundersökning (bilaga 4). Syftet med denna undersökning var att ta reda på hur många ansökningar som inkommer angående skyddsjakt enlig 7 §, och hur stor del av dessa som kommer från jordbruksarrendatorer. Utredningen har också frågat om hur ofta utan ansökan beviljat skyddsjakt enligt 7 § jaktlagen och vilka arter det avsåg. Av 21 länsstyrelser har 20 stycken svarat. Det visar sig att an- talet ansökningar var litet och aldrig översteg 4 stycken –2013. Totalt inkom 20 stycken ansökningar varav endast en kom från jordbruksarrendator. Denna avsåg jakt på vit- kindad gås i och avslogs. Vad gäller beslut utan ansökan har länsstyrelserna vid tre tillfäl- len fattat beslut om skyddsjakt enligt 7 §. De tre besluten har fattats av tre olika länsstyrelser och har avsett grågäss, dovhjort samt vild- svin. i län fattade 2013 beslut om att tillåta pickning av grågåsägg (Dnr 218-2690-2013). Syftet med denna skyddsjakt var att minska antalet grågåsungar och därmed minska betestrycket såväl på jordbruksmark som i ett närbeläget naturreser- vat. anger de bakomliggande skälen enligt: finner det därför angeläget att vidta åtgärder för att be- gränsa ekonomiska skador för lantbrukarna och minska betestrycket på vassen i reservatet. i beslutade om att utöka jakt- tiden för dovhind genom att medge dispens från lagstadgade fred- ningen (Dnr 218-1714-2010). Syftet med jakten var att reducera dovhjortsbestånden i särskilt utpekade områden. I beslutet framkommer: bedömer att de starka dovviltstammarna inom de an- givna områdena orsakar stora skador i lantbruket och utgör dessutom en trafikrisk. Det tredje fallet gäller i vilken beslu- tade om skyddsjakt på ett mindre antal vildsvin vilka hölls i hägn utan tillstånd (Dnr 1854-2002-25564). Vidare visade sig dessa vildsvin till och från rymma ur hägnen och då uppträda aggressivt. Därmed fann att skyddsjakt enligt 7 § kunde tillåtas eftersom: Risker finns bl.a. för att människor och djur kan anfallas och skadas eller dödas. Ser man till de få tillfällen då , utan ansökan, beslutat om skyddsjakt har det vid två senaste tillfällena berott på stora vilt- stammar. De stora viltstammarna har i sin tur kopplats till negativa ekonomiska konsekvenser för närliggande lantbruk. I ett av fallen utfördes jakten dessutom av utsedda personer. De två besluten är fattade . 6 Slutsatser och utgångspunkter I avsnitt 6.1 diskuteras utredningens slutsatser och utgångspunkter rörande viltkameror och användningen av dessa. I avsnitt 6.2 disku- teras utredningens slutsatser och utgångspunkter avseende utfodring av vilt. I detta avsnitt beskriver vi möjliga effekter av att ersätta tillstånd med anmälan för åtelkameror i vissa situationer. Vidare diskuteras en sänkning av avgiften för prövning av tillstånd för kameraövervak- ning av vilt för fysiska personer. 6.1.1Skulle antalet utsatta åtelkameror öka? Som vi redovisat i kapitel 3.5 sker en mycket liten användning av åtelkameror efter tillstånd från . Antalet kameror som getts tillstånd understiger 1000 stycken. Tillstånden är i princip enbart kopplade till myndigheter eller till forskningsinstitutioner. har endast fyra till- stånd getts till privatpersoner. Myndigheters och institutioners kameraövervakning Av myndigheters och forskningsinstitutioners ansökningar beviljas , vilket innebär att endast ett fåtal ansökningar avslås. De tillstånd som har beviljats är nästan enbart kopplade till vilt- inventering eller annan kunskapsinhämtning om djur, ofta rovdjur. Om man ser till den nuvarande utvecklingen kan man förmoda att antalet tillstånd kommer öka något. Därmed kommer också antalet kameror som placeras i naturen att öka något oavsett om undantag från kameralagen införs eller inte.