sou · H2B352d2 · 2014-07-03 00:00:00 — Av 11 § andra stycket framgår att resolutionsreservens fordran på annat finansieringsarrangemang inom EES är en sådan tillgång som avses i 6 § först stycket 4. I 12 § anges att de villkor som ska gälla för lån som upptas av resolutionsmyndigheten från andra finansieringsarrangemang och villkoren för lån som lämnas av resolutionsmyndigheten till annat finansieringsarrangemang ska överenskommas mellan resolutions- myndigheten och de deltagande finansieringsarrangemangen. Bestämmelsen behandlas i avsnitt 21.5.2. Paragrafen har ingen motsvarighet i resolutionsdirektivet. Av bestämmelsen anges att resolutionsreservens medel ska föras till ett räntebärande konto i . Detta motsvarar förvaltningen av stabilitetsfonden enligt den föreslagna 3 kap. 1 § lagen om förebyggande statligt stöd till kreditinstitut. Bestämmelsen behandlas i avsnitt 21.6.2. Paragrafen genomför artiklarna 103.1 och 103.2 i resolutions- direktivet. Av paragrafens första stycke framgår de avgifter som de avgiftsskyldiga företagen ska betala till resolutionsreserven. De avgiftsskyldiga företagen är institut och EES-filialer med tillstånd att bedriva verksamhet i . Institut och EES-filial definieras i 2 kap. 1 §. Avgifterna är en årlig resolutionsavgift och en tilläggsavgift som ska tas ut om resolutionsreserven har ett underskott. Av paragrafen framgår även att resolutionsavgiften består av två avgifter. En riskavgift vars fastställande och uttag anges i 15 §. Den andra avgiften är en grundavgift som ska tas ut när behållningen i resolutionsreserven beräknas enligt 6 § understiger . Grundavgiftens fastställande och uttag anges 16 och 17 §§, Av det andra stycket framgår att grundavgiften, riskavgiften och tilläggsavgiften bestäms enligt 15–19 §§ som en procentandel av det avgiftsunderlag som beräknas enligt 20 §. Grundavgiften ska som procentandel av avgiftsunderlaget vara desamma för alla avgifts- skyldiga. Riskavgiften ska enligt 15 § uppgå till den förväntade kostnad som det avgiftsskyldiga företagets kan komma att belasta resolutionsreserven med och kan sättas till noll för företag som har en mycket låg sannolikhet för att de kommer att försättas i resolution. Tilläggsavgiften ska enligt 18 § baseras på företagets andel av det underskott som behållningen i resolutionsreserven uppvisar som motsvarar företagets andel av de totala resolutionsavgifterna. Då riskavgiften är olika för olika avgiftsskyldiga företag kommer även tilläggsavgiften att vara så. Bestämmelsen har behandlats i avsnitt 21.4.3. Paragrafen genomför delar av artikel 103. Paragrafen handlar om riskavgiften. Av paragrafens första stycke framgår att riskavgift alltid ska utgå, det vill säga oavsett behållning i resolutionsreserven. Riskavgiften ska vidare fastställas så att för varje avgiftsskyldigt företag uppgå till den förväntade kostnad som kan komma att belasta resolutions- reserven avseende den avgiftsskyldige. behöver dock inte betala riskavgift. För företag för vilka sannolikheten att de kommer att försättas i resolution är mycket låg, och därmed också sannolikhet att resolutionsreserven kommer att belastas, får riskavgiften sättas till noll. Det framgår av andra stycket. Regeringen eller den myndighet regeringen bestämmer får meddela föreskrifter om hur riskavgiften ska bestämmas. Bestämmelsen behandlas i avsnitt 21.4.3. Paragrafen genomför delar av artikel 103. Av bestämmelsen framgår att en grundavgift ska utgå om behållningen i resolutionsreserven beräknat enligt 6 § vid utgången av det år avgiften avser understiger av de garanterade insättningarna. Bestämmelsen anger även att grundavgiften ska för varje avgiftsskyldigt företag enligt 14 § uppgå till av avgiftsunderlaget beräknat enligt 20 §. Bestämmelsen har behandlats i avsnitt 21.4.3. Paragrafen genomför delar av artikel 103. Av paragrafen framgår att grundavgiften under vissa förutsätt- ningar ska sättas högre än vad som anges i 16 §. Förutsättningen för en högre grundavgift är enligt första stycket att behållningen i resolutionsreserven beräknat enligt 6 § understiger av de garanterade insättningarna vid utgången av det år avgiften avser. En höjning ska inte heller ske om det inte är nödvändigt för att återställa behållningen i resolutionsreserven till av de garanterade insättningarna från den tidpunkt behållningen först understeg av de garanterade insättningarna. Av andra stycket framgår att den höjda grundavgiften ska bestämmas till en procentandel av avgiftsunderlaget enligt 20 § som medför att summan av alla de avgiftsskyldiga företagens resolutions- avgifter uppgår till ett belopp som beräknas vara tillräckligt för att från den tidpunkt behållningen först understeg 0,67 procent av de garanterade insättningarna, återställa behållningen i resolutionsreserven till av de garanterade insättningarna. Det tredje stycket anger att om behållningen i resolutions- reserven minskar ytterligare på grund av ytterligare utbetalningar ur resolutionsreserven som en högre grund- avgift tas ut enligt andra stycket, ska en ny sexårsperiod för beräkning av höjd grundavgift börja löpa . Bestämmelsen behandlas i avsnitt 21.4.3. Paragrafen genomför delar av artikel 104.1 i resolutionsdirektivet. Av bestämmelsen framgår när en tilläggsavgift ska utgå och hur den ska fastställas. En tilläggsavgift ska enligt första stycket utgå när det uppstår ett underskott i resolutionsreservens behållning beräknat enligt 6 §. Summan av alla tilläggsavgifter som tas ut ska motsvara underskottet resolutionsreserven. I 19 § anges hur tilläggsavgiften fördelas på enskilda avgiftsskyldiga företag. Tilläggsavgifter ska tas ut tills dess att summan av tilläggsavgifter uppgår till det ursprung- liga underskottet plus den finansieringskostnad som belastat resolutionsreserven avseende underskottet. Av andra stycket framgår att tilläggsavgiften avser att täcka ett eventuellt underskott som uppstår i resolutionsreserven, dvs. tilläggsavgifterna ska täcka underskottet upp till noll. Resolutions- avgiften, som består av en riskavgift och i vissa fall en grundavgift, ska däremot alltid tas ut, oavsett resolutionsreservens behållning. I händelse av att ett underskott uppstått kommer alltså tilläggsavgift och resolutionsavgift utgå . Om underskottet inte kan täckas med tilläggs- avgifter (på grund av begränsningen i 19 § andra stycket), ska uttaget av tilläggsavgift fortgå till dess att summan av tilläggsavgifterna uppgår till det ursprungliga underskottet (plus reservens finansieringskostnader). Detta gäller oberoende av vad behållningen i reserven är för tilläggsavgiften. I och med att resolutionsavgiften tas ut parallellt innebär detta att tilläggsavgift kan utgå även om behållningen i resolutionsreserven är positiv. Detta blir aktuellt när summan av alla inbetalda tilläggs- avgifter inte uppgår till det urspungliga underskottet (plus reservens finansieringskostnader), men summan av inbetalda resolutions- avgifter och tilläggsavgifter gör att behållningen är positiv. Om behållningen minskar ytterligare på grund av nya utbetal- ningar ur reserven då tilläggsavgift utgår kan detta medföra att finns ett behov av att ta ut tilläggsavgifter . Det avser en situation där inbetalda tilläggsavgifterna inte har täckt det ursprungliga underskottet. När den nya utbetal- ningen görs kan reservens totala behållning antingen vara negativ eller positiv. Om reservens behållning är negativ vid utbetalningen ska summan av den minskning av reservens behållning som utbetal- ningen medför läggas till det ursprungliga underskottet. Detta nya ursprungliga underskott ska användas för att avgöra summan av de tilläggsavgifter som ska utgå. Exempel: År 1 uppstår ett underskott i reserven om 100. År 4 har underskottet minskat till 40. Då inträffar en händelse som gör att reserven på grund av en utbetalning minskar med ytterligare 30. För beräkning av tilläggsavgift läggs i det fallet 30 till 100 (det ursprungliga underskottet). Tilläggsavgifter ska i exemplet utgå till dess att summan av alla tilläggsavgifter uppgår till 130 (plus finansieringskostnad), inräknat de tilläggsavgifter som inbetalats 1. Reservens behållning kan även vara positiv för den nya utbetalningen som tilläggsavgift utgår på grunda av att summan av tilläggsavgifterna inte uppgår till det urspungliga underskottet. Behållningen kan vara positiv på grund av att resolutionsavgifter också har utgått . I sådant fall ska det uppkomna överskottet i första hand finansiera utbetalningen. Det innebär att om överskottet är tillräckligt för att täcka den minskning av reserven som utbetalningen medför, påverkas inte tilläggsavgiften. Det ursprungliga underskottet för- blir oförändrat. Om överskottet däremot inte är tillräckligt så ska endast den del som inte täcks av överskottet läggas till det ursprungliga underskottet. Det innebär att tillägget inte ska över- stiga reservens underskott efter utbetalningen. Exempel: År 1 uppstår ett underskott i reserven om 100. År 4 har så mycket tilläggsavgifter och resolutionsavgifter inbetalats att reserven har ett överskott om 10. Tilläggsavgift ska dock fortsätta att utgå eftersom summan av alla tilläggsavgifter inte uppgår till 100 (t.ex. kan tilläggsavgifter ha utgått med 70 och resolutionsavgifter med 40). Då inträffar en händelse som gör att reserven på grund av en utbetalning minskar med ytterligare 30. Efter utbetalningen har reserven alltså ett underskott om 20. För beräkning av tilläggsavgift läggs i det fallet 20 till 100 (det ursprungliga underskottet). Tilläggsavgifter ska i exemplet utgå till dess att summan av alla tilläggsavgifter uppgår till 120 (plus finansieringskostnad), inberäknat de tilläggsavgifter som inbetalats 1. Bestämmelsen har behandlats i avsnitt 21.4.3. Paragrafen genomför delar av artikel 104.1 och artikel 104.2 i resolutionsdirektivet. Av bestämmelsens första stycke framgår när beslut om tilläggs- avgift ska fattas, skyldigheten för avgiftsskyldiga företag att betala tilläggsavgift samt hur en avgiftsskyldigt företags tilläggsavgift ska beräknas. I andra stycket anges att för ett enskilt avgiftsskyldigt företag får inte tilläggsavgiften överstiga institutets resolutionsavgift, det vill säga summan av företagets grundavgift enligt 16 § och riskavgift enligt 15 §, exklusive eventuella höjningar av grundavgiften enligt 17 §. Av det tredje stycket framgår att resolutionsmyndigheten får om det föreligger särskilda skäl besluta om tilläggsavgift än den som avses i första stycket. Särskilda skäl skulle exempelvis kunna vara att resolutionsreserven har ett behov av medel och att annan finansiering av något skäl skulle vara mindre lämplig. Bestämmelsen behandlas i avsnitt 21.4.3. Paragrafen genomför artikel 103.2 i resolutionsdirektivet. Bestämmelsens första stycke anger hur avgiftsunderlaget ska beräknas för ett enligt 14 § avgiftsskyldigt företag. Andra stycket anger hur avgiftsunderlaget sak beräknas om ett företag har upphört att tillhöra någon av de företags- kategorier som avses i 14 §. Det tredje stycket anger särskilt hur skulderna som en del av avgifts- underlaget ska beräknas och vad som gäller för ett avgiftsskyldigt företag som ingår i en koncern med andra avgiftsskyldiga företag. Bestämmelsen behandlas i avsnitt 21.4.3. Paragrafen har ingen motsvarighet i resolutionsdirektivet. Paragrafen anger hur resolutionsavgift och eventuell tilläggs- avgift ska fastställas för ett företag som endast varit avgiftsskyldigt en del av ett kalenderår. Motsvarande bestämmelse finns i 14 § lagen (1995:1571) om insättningsgaranti. Bestämmelsen behandlas i avsnitt 21.4.3. 22 och 23 §§ Paragraferna har inge direkt motsvarighet i resolutionsdirektivet. Bestämmelserna anger att ett avgiftsskyldigt företag ska lämna de uppgifter till resolutionsmyndigheten som den behöver för att fastställa den avgiftsskyldiges avgift, att de uppgifter som sak lämnas ska vara granskade av revisor i enlighet med tillämplig lagstiftning och resolutionsmyndighetens rätt att uppskatta avgiftsunderlaget om det avgiftsskyldiga företaget, trots påminnelser, inte lämnar de erforderliga uppgifterna, vad som sker om resolutionsmyndig- hetens uppskattning skiljer sig från det verkliga avgiftsunderlaget. Bestämmelsen i 22 § motsvaras av 16 § lagen om lagen (1995:971) om insättningsgaranti. Bestämmelsen behandlas i avsnitt 21.4.3. Paragrafen genomför artikel 103.4 i resolutionsdirektivet. Av bestämmelsen framgår att resolutionsmyndigheten ska besluta om resolutionsavgift och tilläggsavgift för varje avgifts- skyldig och att avgiften ska betalas inom en månad för myndighetens beslut. Av andra stycket framgår att dröjsmålsränta ska utgå på en avgift som inte betalas i rätt tid. fastställas på samma sätt som i tredje stycket 13 § lagen (1995:1571) om insättningsgaranti. Bestämmelsen behandlas i avsnitt 21.4.3. Paragrafen genomför artikel 104.3 i resolutionsdirektivet. Av paragrafens första stycke framgår att regeringen eller den myndighet regeringen bestämmer får sätta ned resolutionsavgiften genom att sätta ned antingen riskavgiften enligt 15 § eller grundavgiften enligt 16 § om det finns särskilda skäl. Särskilda skäl kan exempelvis handla om att en nedsättning behövs för att motverka en allvarlig störning i det finansiella systemet. När det handlar om tilläggsavgiften enligt 18 § anges i bestämmelsen andra stycke att ett företag kan få anstånd upp om det finns särskilda skäl med hänsyn till institutets finansiella ställning. Särskilda skäl har samma innebörd som ovan, men för att motivera ett anstånd med tilläggsavgiften krävs även att det enskilda företagets finansiella ställning är sådan att ett avgiftsuttag kan allvarligt skulle försämras denna. Vidare framgår at företaget får ansöka om att anståndet förlängas. En förlängning bör ge som förutsättningarna för anståndet kvarstår. Bestämmelsen behandlas i avsnitt 21.4.3. Paragrafen har ingen motsvarighet i resolutionsdirektivet. Bestämmelserna anger undantag från 15, 16 och 18 §§ rörande summan av de totala resolutionsavgifterna eller tilläggsavgifterna om enskilt avgiftsskyldigt företag inte har varit avgiftsskyldig ett helt kalenderår (21 §), företaget inte har lämnat uppgifter så att 23 § är tillämplig, företaget har beviljats nedsättning eller anstånd enligt 25 §, avgifterna bestäms genom omprövning enligt 27 § förvaltningslagen (1986:223), eller bestäms av allmän förvalt- ningsdomstol efter överklagande. Motsvarande bestämmelse finns i 12 § lagen (1995:1571) om insättningsgaranti. Bestämmelsen behandlas i avsnitt 21.4.3. Paragrafen genomför artikel 103.4 i resolutionsdirektivet. Av paragrafen framgår att resolutionsmyndighetens beslut om resolutionsavgift och tilläggsavgift enligt 11 § får verkställas enligt utsökningsbalken. Motsvarande bestämmelse finns i tredje stycket 18 § lagen (1995:1571) om insättningsgaranti. Bestämmelsen behandlas i avsnitt 21.4.3. 29 kap. Samarbete och informationsutbyte Paragrafen genomför artikel 11.1 i resolutionsdirektivet. Av paragrafen framgår att institut liksom företag som ingår i samma koncern som ett institut ska lämna resolutionsmyndigheten de uppgifter den behöver för sina uppgifter enligt lagen. Sådana uppgifter kan behöva lämnas både vid vissa särskilda händelser eller rapporteras löpande. Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer får meddela föreskrifter om vilka upplysningar som ska lämnas. Bestämmelsen behandlas i avsnitt 23.3.2. Paragrafen genomför artiklarna 34.1 d och 63.1 a i resolutions- direktivet och har utformats med 23 kap. 3 § lagen (2007:528) om värdepappersmarknaden som förebild. Av första stycket framgår att resolutionsmyndigheten har rätt att begära information om det behövs för att den ska kunna förbereda och besluta om resolution eller resolutionsåtgärder. I första punkten anges att sådan information får begäras både av det företag som berörs och av andra. Andra personer kan t.ex. vara företagets revisor eller enskilda anställda. Det kan också vara personer som arbetar på företag till vilka det berörda företaget har lagt ut verksamhet genom delegering. Bestämmelsen är också tillämplig på ledningspersoner som var verksamma i företaget när beslutet om resolution fattades men även på tidigare befattnings- havare i företaget. Uppgiftsskyldigheten kan avse exempelvis viss egendom, orsakerna till fallissemanget eller lönsamheten i viss verksamhet. En befattningshavare är inte skyldig att lämna uppgifter om sina egna eller andra befattningshavares eventuella tillkortakommanden eller brottsliga verksamhet. Av andra punkten följer att myndigheten får begära att den som kan lämna information ska inställa sig hos resolutionsmyndigheten för att lämna informationen. Andra stycket innehåller bestämmelser om undantag från informationsskyldigheten. Av tredje stycket följer slutligen att myndigheten får förelägga den som inte följer myndighetens begäran att fullgöra sin skyldighet. Ett sådant föreläggande får förenas med vite, se 29 kap. 9 § och författningskommentaren till den bestämmelsen. Bestämmelsen behandlas i avsnitten 9.3 och 10.7.2. Paragrafen genomför art. 84.1 d–f och k–m såvitt avser enskilda personer som deltar i resolutionsprocessen och för vilka sekretess inte gäller enligt OSL och OSF. Bestämmelsen är tillämplig på fysiska personer. I juridiska personer gäller tystnadsplikten för den verkställande ledningen, medlemmar av ledningsorganet och anställda. Tystnadsplikten gäller både under fullgörande av uppdrag, anställning eller mot- svarande och efter att detta avslutats. Tystnadsplikten enligt denna paragraf gäller även för särskilda förvaltare som intar en självständig ställning i förhållande till myndigheterna. Paragrafen är också tillämplig på förvärvare av hela eller delar av det företag som resolutionsprocessen avser. Tystnadsplikten gäller vidare för uppdragstagare som intar en självständig ställning i förhållande till myndigheterna som deltar i resolutionsprocessen. Som exempel kan experter som anlitas av förvärvare nämnas. Slutligen är paragrafen också tillämplig i broinstitut och tillgångsförvaltningsbolag. Tystnadsplikten enligt paragrafen gäller för vissa uppgifter som vederbörande har fått kännedom om vid fullgörande av sina uppgifter enligt lagen om resolution. Föremålet för sekretessen är kopplat till enskilds affärs- eller driftförhållanden, ekonomiska eller personliga förhållanden eller sådana uppgifter som hänför sig till risk- och sårbarhetsanalyser, planering och förberedelser eller hantering av fredstida krissituationer. Bestämmelsen är inte utformad med ett skaderekvisit, utan tystnadspliktens avgränsning ligger i rekvisitet obehörigen röja eller utnyttja en uppgift. När det gäller innebörden av obehörighetsrekvisitet får man ta utgångspunkt i de sekretessbestämmelser som kommer att tillämpas av myndigheterna i deras verksamhet enligt lagen om resolution. Detta blir naturligt eftersom offentliga funktionärer och enskilda som deltar i samma verksamhet kommer att behöva ta del av samma information. Som obehörigt röjande avses således inte att uppgifterna lämnas med stöd av lag eller uppgiftslämnande som är nödvändigt för att den enskilde personen ska kunna fullgöra sina uppgifter enligt lagen om resolution. Uppgiftslämnande som krävs för att myndigheterna som involveras i resolutionsprocessen ska kunna planera eller utföra en resolutionsåtgärd anses inte heller som obehörigt röjande. Bestämmelsen behandlas i avsnitt 32.3. Paragrafen genomför delar av artikel 84 i resolutionsdirektivet. Av paragrafen framgår att , och ska på resolutionsmyndighetens begäran lämna de uppgifter som myndigheten behöver för sin verksamhet. Bestämmelsen har sin motsvarighet i 8 kap. 2 § stödlagen. Ingen ändring i sak är avsedd. Bestämmelsen behandlas i avsnitt 32.4.2. Paragrafen genomför artikel 90 i resolutionsdirektivet. Av bestämmelsen framgår att resolutionsmyndigheten och har samarbets- och uppgiftsskyldighet gentemot varandra samt gentemot regeringen i den utsträckning som följer av resolutionsdirektivet. Skyldigheterna för resolutionsmyndigheten och att samarbeta och utbyta uppgifter med varandra gäller på flera olika områden i direktivet. regeringen har resolutionsmyndigheten uppgiftsskyldighet när det gäller ett beslut eller en fråga som kräver underrättelse till, samråd med eller godkännande av regeringen eller som kan få kon- sekvenser för offentliga medel. Av bestämmelsen framgår vidare att resolutionsmyndigheten och har samarbets- och uppgiftsskyldighet i förhållande till motsvarande utländska myndigheter inom EES och med Europeiska bankmyndigheten i den utsträckning som följer av resolutionsdirektivet. Skyldigheterna i förhållande till dessa myndigheter gäller vid resolutionsplanering och resolution av gränsöverskridande koncerner. Uppgiftsskyldigheten enligt bestämmelsen är sekretessbrytande. Av bestämmelsen i paragrafen framgår att resolutionsmyndigheten är skyldig att lämna de uppgifter som räknas upp de upplysningar som följer av resolutionsdirektivet. De ska också utväxlas på det sätt som anges i direktivet, t.ex. genom resolutionskollegier. Bestämmelsen behandlas i avsnitt 32.4.3. Paragrafen har ingen motsvarighet i resolutionsdirektivet. Om ett företag under resolution försätts i konkurs, tar en konkursförvaltare respektive en likvidator över avvecklingen. Om de behöver uppgifter för att upprätta konkursbouppteckningen, ska resolutionsmyndigheten enligt denna paragraf lämna dem upplysningar. Bestämmelsen behandlas i avsnitt 8.9.1. Paragrafen genomför artiklarna 13.5 andra stycket, 13.6 andra stycket, 18.6 tredje stycket och 18.7 andra stycket i resolutions- direktivet. Paragrafen behandlar resolutionsmyndighetens möjligheter att hänskjuta ett ärende till för tvistlösning. Bestämmelsen behandlas i avsnitten 23.4.3 och 23.4.5. Paragrafen genomför artiklarna 13.4 tredje stycket, 18.5 tredje stycket, 91.7 andra stycket och 92.3 andra stycket. Paragrafen räknar upp ärenden för vilka resolutions- myndigheten får begära Ebas bistånd enligt artikel 31 c i förordning nr 1093/2010. Bestämmelsen behandlas i avsnitten 7.5.1, 7.5.2, 23.4.3 och 23.4.5. Paragrafen saknar motsvarighet i resolutionsdirektivet. Av paragrafen framgår att ett föreläggande enligt denna lag får förenas med vite. Bestämmelsen behandlas i avsnitten 10.7.2, 12.2.7, 13.2.8, 14.3.7 och 22.5.9. Kapitlet innehåller bemyndiganden. Paragrafen genomför delar av artikel 85 i resolutionsdirektivet. Av första stycket framgår att överklagande av resolutions- myndighetens och beslut sker enligt ordinarie instansordning för förvaltningsmyndighets beslut. Av andra stycket följer att prövningstillstånd krävs vid överklagande till kammar- rätten. Av tredje stycket framgår att resolutionsmyndighetens beslut enligt 9 kap. 1 §, 5, 6 och 7 §§ och 10 och 11 §§ (beslut om resolution) och 13 kap. 1 § (beslut om resolutionsåtgärder) gäller . Detta är beslut som fattas när ett företag är under resolution. Av fjärde stycket framgår att resolutionsmyndigheten och får bestämma att andra beslut än de som framgår av tredje stycket får gälla . Av femte stycket framgår att paragrafens bestämmelser inte gäller för beslut som regeringen fattar enligt resolutionslagen. Regeringens beslut kan prövas enligt lagen om rättsprövning av vissa regeringsbeslut (2006:304). Bestämmelsen behandlas i avsnitt 33.2.2. Paragrafen genomför artikel 36.13 i resolutionsdirektivet. Den värdering som ska ligga till grund för resolutionsåtgärder eller nedskrivning eller konvertering av kapitalinstrument utanför resolution ska anses slutlig när samtliga de förutsättningar som framgår av kap. 7 1–6 §§ är uppfyllda. Det ska alltid finnas en värdering enligt kapitel 7 till grund för beslut om resolutionsåtgärder. Denna värdering kan inte överklagas separat utan endast i samband med överklagande av den åtgärd för vilken värderingen ligger till grund. Bestämmelsen behandlas i avsnitt 18.4.6. Paragrafen genomför delar av artikel 85 i resolutionsdirektivet. Denna paragraf är en bestämmelse som avser handläggningen