sou · H2B325 · 2014-04-25 00:00:00 — Regler om svensk domstols behörighet, tillämplig lag samt erkännande och verkställighet av avgöranden i frågor om bodelning med anledning av makes eller sambos död finns i lagen (1990:272) om internationella frågor rörande makars och sambors förmögen- hetsförhållanden. 2 § I förhållandet till , , och gäller vad som föreskrivs i 3 kap. denna lag, om inte annat följer av EU:s arvsförordning. 3 § I förhållande till stater som inte är bundna av EU:s arvsför- ordning eller konventionen mellan , , , och om arv, testamente och bo- utredning2 (den nordiska arvskonventionen) gäller vad som föreskrivs i 4 kap. denna lag för frågor om erkännande och verkställighet av avgöranden. 1EUT L 201, 27.7.2012, s. 107. 2SÖ 1935 nr 17. I de tre inledande paragraferna anges lagens tillämpningsområde. Arvsförordningen är en EU-förordning som är direkt tillämplig i varje medlemsstat, utom , och Danmark3, och har företräde framför nationell rätt. En tillämpning av arvsförordningen förutsätter emellertid vissa kompletterande bestämmelser. I 1 § första stycket anges att denna lag innehåller bestämmelser i anslutning till arvsförordningen. De komplet- terande bestämmelser som arvsförordningen föranleder finns intag- na i andra kapitlet i denna lag. Med stöd av undantaget i artikel 75.1 i arvsförordningen får fortsätta att tillämpa av rörande lagkonflikter i fråga om formen för testamentariska förordnanden i stället för artikel 27 i arvsförordningen avseende testamentens och gemensamma testamentens formella giltighet. I 1 § andra stycket erinras om att bestämmelsen i denna lag (se 2 kap. 4 §) om testamentens formella giltighet ska tillämpas i stället för artikel 27 i arvsförordningen. Från arvsförordningens tillämpningsområde undantas frågor som rör makars förmögenhetsförhållanden samt förmögenhets- rättsliga frågor avseende förhållanden som enligt den lag som är tillämplig på sådana förhållanden har jämförbar verkan med äkten- skap (se artikel 1.2 d i arvsförordningen). I 1 § tredje stycket finns en hänvisning till att regler om svensk domstols behörighet och tillämplig lag i frågor om bodelning med anledning av makes död finns i LIMF. Mina överväganden i den frågan finns i kapitel 11 i betänkandet. I 2 § finns en hänvisning till regler som , utan hinder av arvsförordningen, kan fortsätta att tillämpa i internordiska rela- tioner. Enligt ett särskilt undantag (se artikel 75.3 i arvsförord- ningen) hindrar inte förordningen att de medlemsstater som är parter i den (reviderade) nordiska arvskonventionen fortsätter att tillämpa arvskonventionen i den mån som konventionen innehåller a) regler avseende förvaltningen av dödsboet såsom anges i kon- ventionen och medverkan av myndigheter i de fördragsslutande staterna, och b) enklare och snabbare förfaranden för erkännande och verkställighet av domar i samband med arv (se närmare vad som anges i avsnitt 10.6.2). Om inte annat följer av arvsförord- ningen ska i förhållande till de nordiska länderna tillämpas bestäm- 3 , och deltar inte i antagandet av arvsförordningen, se arvsförordningens ingress punkterna 82 och 83. melserna i tredje kapitlet i denna lag om förfarandet samt erkän- nande och verkställighet. Överväganden beträffande den nordiska särregleringen finns i kapitel 10 i betänkandet. Arvsförordningens bestämmelser om erkännande och verk- ställighet är tillämpliga på avgöranden från andra medlemsstater. Förordningen avser att åstadkomma ömsesidigt erkännande av medlemsstaternas domar på arvsområdet. Mot denna bakgrund har jag uppfattat att förordningens regler om erkännande och verk- ställighet endast är tillämpliga i förhållande till de medlemsstater som är bundna av arvsförordningen (se avsnitt 5.1.2). I förhållande till stater som inte är bundna av arvsförordningen eller de nordiska särreglerna har jag föreslagit särskilda regler om erkännande och verkställighet. Mina överväganden i den delen finns i avsnitt 12.3. I 3 § finns en hänvisning till regler om erkännande och verkställighet i förhållande till stater som inte är bundna av arvsförordningen eller den nordiska arvskonventionen. Kompletterande bestämmelser till EU:s arvsförordning 1 § Vid avträdande av egendom till förvaltning av boutredningsman efter någon som vid sin död inte hade hemvist i ska sådan särskild boutredningsman som avses i 19 kap. 3 § fjärde stycket ärvda- balken förordnas. Detsamma gäller när boutredningsman förordnas enligt svensk lag med stöd av artikel 29 i EU:s arvsförordning. Paragrafen innehåller regler om i vilka fall en oberoende bout- redningsman, s.k. särskild boutredningsman, ska förordnas. Bland EU:s medlemsstater finns olika system för handläggning av arvsrättsliga frågor. I syfte att ge arvsförordningen stort genom- slag har därför begreppet domstol getts en långt vidare definition än den gängse. Domstolsbegreppet enligt arvsförordningen om- fattar sålunda inte bara domstolar i ordets egentliga mening utan också andra aktörer såsom notarier, myndigheter och andra rätts- tillämpare som i vissa medlemsstater, ibland efter delegering från domstol, utövar rättsliga funktioner i vissa arvsfrågor. För att sorteras under arvsförordningens domstolsbegrepp krävs dels att aktören garanterar opartiskhet och samtliga parters rätt att bli hörda, dels att dess beslut enligt lagen i den medlemsstat där aktören är verksam kan bli föremål för överklagande eller förnyad prövning vid en rättslig myndighet (dvs. domstol i ordets tradi- betydelse) och att dess beslut har liknande giltighet och verkan som ett beslut av en rättslig myndighet i samma fråga. Mina överväganden om vilka myndigheter och rättstillämpare i som bör omfattas av arvsförordningens domstolsbegrepp finns i avsnitt 5.2.1. En oberoende boutredningsman som också är skiftesman faller in under arvsförordningens domstolsbegrepp. En boutredningsman som också är dödsbodelägare omfattas, redan på grund av att han eller hon objektivt sett inte kan anses vara opartisk, inte av arvs- förordningens domstolsbegrepp. Jag föreslår att det i införs en ny benämning för oberoende boutredningsman, särskild boutredningsman. Det förslaget kommenteras närmare nedan (avsnitt 15.3) För att säkerställa att utländska rättsägares intressen inte otillbörligen eftersätts har i svensk rätt uppställts krav på att en boutredningsman som utses att förvalta egendom efter en person som vid sin död inte hade hemvist i ska vara oberoende (se 2 kap. 4 § IDL). Jag anser att dessa skäl alltjämt gör sig gällande. I 1 § första meningen kommer detta till uttryck genom att det föreskrivs att en särskild boutredningsman ska utses vid avträdande av egendom till förvaltning av boutredningsman efter någon som vid sin död inte hade hemvist i . Den lag som enligt arvsförordningen är tillämplig ska tillämpas på arvet i dess helhet. Den tillämpliga lagen ska också reglera förfarandet. Det sagda innebär att den på arvet tillämpliga lagen inte bara styr materiella frågor om arv utan även frågor som rör bl.a. förordnande av boutredningsman. Utgångspunkten enligt arvsförordningen är att arvet ska hanteras i den medlemsstat där den avlidne hade hemvist vid sin död och att hemvistlandets lag ska tillämpas på arvet. För personer som vid sin död hade hemvist i kommer alltså svenska domstolar och myndigheter i normalfallet att tillämpa svensk rätt på arvet i dess helhet. Arvsförordningen kan emellertid också leda till situationer där svensk behörighet föreligger men utländsk rätt är tillämplig på arvet. Genom arvsförordningen införs en möjlighet för personer att särskilt förordna att lagen i hans eller hennes medborgarskapsland ska tillämpas på arvet efter honom eller henne (artikel 22). Trots att den avlidne vid sin död hade hemvist i kan möjligheten att genom lagvalsförordnande välja medborgar- skapslandets lag leda till att svenska domstolar och myndigheter ska tillämpa lagen i den avlidnes medborgarstat i stället för svensk lag. Hade den avlidne vid sin död hemvist i en tredjestat kan arvsförordningens regler om subsidiär behörighet (artikel 10) leda till att svensk domsrätt föreligger trots att den avlidne saknade hemvist här. Föreligger svensk behörighet enligt artikel 10 ska ändå lagen i hemviststaten tillämpas på arvet. Också bestämmelsen om forum necessitatis (artikel 11) kan leda till att svensk behörighet förligger och att utländsk rätt är tillämplig på arvet. För samtliga situationer där internationell behörighet föreligger men utländsk lag är tillämplig på arvet medger artikel 29 under särskilda förutsättningar att domstolslandets lag tillämpas på frågan om förordnande av boutredningsman och vissa frågor som rör förfarandet. Artikel 29 medger alltså att det i vissa situationer görs inskränkningar i arvsstatutets räckvidd (se närmare avsnitt 7.2.2 och 7.3.4). För att med stöd av artikel 29 förordna en boutred- ningsman enligt svenska bestämmelser krävs att det i lag uppställs krav på att boutredningsmannen är oberoende. De situationer där den avlidne saknade hemvist i täcks in av den föreslagna bestämmelsens första mening. För att det ska finnas möjlighet att förordna om boutredningsmannaförvaltning enligt svensk lag när det finns behov för det också i de fall den avlidne vid sin död hade hemvist i föreskrivs i 1 § andra meningen att endast särskild boutredningsman får förordnas när svensk lag tillämpas med stöd av artikel 29 i arvsförordningen. 2 § Finns det inte någon behörig person som tar hand om egendom i efter någon som vid sin död inte hade hemvist här, ska socialnämnden, om det behövs, ta hand om egendomen och vidta nödvändiga åtgärder. Dödsfallet ska anmälas till socialnämnden av den som är närmast till det. Är egendomen av ringa värde och består den huvudsakligen av kontanter, kläder och andra lösören för personligt bruk, får social- nämnden överlämna egendomen till anhörig till den avlidne eller, om den avlidne var utländsk medborgare, till utlandsmyndighet för den främmande staten. Omfattas egendomen inte av andra stycket ska socialnämnden anmäla dödsfallet till rätten, som efter omständigheterna har att förordna att egendomen ska avträdas till provisorisk förvaltning av sådan särskild boutredningsman som avses i 19 kap. 3 § fjärde stycket . I paragrafen finns regler om provisoriskt omhändertagande av egendom i efter avliden som vid sin död hade hemvist i utlandet. Bestämmelsens innehåll motsvarar i huvudsak 2 kap. 3 § IDL. Liksom i nationella arvsärenden gäller i internationella fall att egendom efter en avliden person ska tas om hand av de som är behöriga därtill. Enligt svensk rätt är det dödsbodelägarna som gemensamt förvaltar egendomen i dödsboet (18 kap. 1 § ärvdabalk- en) och i 18 kap. 2 § finns bestämmelser om vem som ska ta hand om egendomen till dess att egendomen har tagits om hand av samtliga dödsbodelägare. I internationella arvsärenden styrs frågan om vem som är behörig att ta hand om egendomen av den på arvet tillämpliga lagen. Hade den avlidne vid sin död hemvist i och något lagvalsförordnande till förmån för utländsk lag inte gjorts eller är svensk lag tillämplig på grund av lagvalsförordnande innebär det att reglerna i är tillämpliga. Om man bortser från de situationer där i utlandet bosatta personer gjort lagval till förmån för svensk rätt kommer utländsk rätt att vara tillämplig på arvet efter personer som vid sin död saknade hemvist i . Utgångspunkten är att egendom i efter en person som vid sin död inte hade hemvist här ska tas om hand av dem som är behöriga därtill enligt den på arvet tillämpliga lagen. Det kan emellertid inträffa att det finns egendom i som provisoriskt behöver tas om hand efter en person som saknade hemvist i . Trots att behörigheten enligt arvs- förordningen tillkommer en medlemsstat medger arvsförordningen att interimistiska åtgärder vidtas i en annan medlemsstat enligt lagen i den sistnämnda staten (artikel 19). Av första stycket följer att socialnämnden i vissa fall kan ta hand om egendomen. befattning med egendomen är provisorisk och aktualiseras först om inte egendomen tagits om hand av någon som är behörig därtill enligt den på arvet tillämpliga lagen. I bestämmelsen regleras socialnämndens befattning med sådan egendom. För att socialnämnden ska få kännedom om dödsfallet föreskrivs att detta ska anmälas till nämnden av den som är närmast till det. Det kan t.ex. vara någon som tagit tillfällig vård om egendomen, en medlem av den avlidnes hushåll eller en hyresvärd. Nämnden bör efterforska vilka personer som är den avlidnes arvingar eller närmaste anhöriga. Framkommer uppgifter om en dödsboförvaltning eller motsvarande i en annan medlemsstat bör nämnden överlämna egendomen till den som är behörig att ta emot den. I andra stycket finns en bestämmelse om viss egendom av ringa värde. Sådan egendom får socialnämnden lämna över till en anhörig till den avlidne. Något krav på att den anhörige ska vara dödsbodelägare, arvinge eller testamentstagare ställs inte upp. Om den avlidne var utländsk medborgare kan överlämnande ske även till utlandsmyndighet för den främmande staten. Bestämmelsen innebär att socialnämnden i dessa fall inte behöver utreda vem som enligt den utländska lagen kan vara behörig att ta hand om egen- domen. I tredje stycket finns en bestämmelse om att en oberoende boutredningsman, särskild boutredningsman, ska utses på begäran av socialnämnden i vissa fall. Behövs en boutredningsman för att ta hand om egendomen bör en boutredningsman kunna förordnas efter anmälan av socialnämnden. Förordnande av boutredningsman bör bara förekomma om egendomen inte enbart är av ringa värde. Också boutredningsmannens befattning är i detta fall provisorisk. Mina överväganden i denna fråga finns under avsnitt 13.2.6. 3 § Ska utländsk lag tillämpas på ett arv som handläggs i får registrering av utländsk bouppteckning eller motsvarande förteckning som enligt den på arvet tillämpliga lagen ska ges in till viss domstol eller myndighet ske hos . Utan hinder av att utländsk lag är tillämplig på ett arv som handläggs i ska vad som sägs i svensk lag om bouppteckning gälla om det i kvarlåtenskapen finns fast egendom i . I paragrafens första stycke finns regler om hanteringen av utländska bouppteckningar. När det enligt arvsförordningen föreligger svensk internationell behörighet och utländsk rätt ska tillämpas på arvet kan det bli aktuellt att i tillämpa utländska regler om bouppteckning eller motsvarande. Mina överväganden beträffande denna fråga finns under avsnitt 7.3.3. Bestämmelsen kan aktualiseras i de fall det föreligger svensk jurisdiktion enligt arvsförordningen och utländsk rätt är tillämplig på arvet. Handläggs ett arvsärende i och föreskriver den på arvet tillämpliga lagen att en bouppteckning eller motsvarande för- teckning ska ges in till en viss myndighet ska den i stället ges in till . Denna ordning är en följd av att arvsstatutet enligt arvsförordningen också omfattar förfarandefrågor såsom krav på upprättande och – i förekommande fall – registrering av boupp- teckning. I detta sammanhang bör uppmärksammas att svenska be- stämmelser om bouppteckning kan vara tillämpliga enligt artikel 29 i arvsförordningen. I paragrafens andra stycke anges att reglerna i svensk rätt om bouppteckning är tillämpliga i de fall det i kvarlåtenskapen ingår fast egendom belägen i . Även om utländsk rätt enligt arvs- förordningen är tillämplig på ett arv som handläggs här ska alltså en bouppteckning förrättas enligt bestämmelserna i om det i kvarlåtenskapen ingår fast egendom i . Mina över- väganden i den frågan finns i avsnitt 7.3.3. 4 § Testamente ska anses giltigt till formen, om testamentet uppfyller vad som i det hänseendet föreskrivs i lagen på den ort där testamentet upprättades eller den ort där testator vid upprättandet eller vid sin död hade hemvist eller lagen i den stat där testator vid upprättandet eller vid sin död var medborgare. Såvitt testamentet avser fast egendom ska det också anses giltigt till formen, om testamentet uppfyller vad som i det hänseendet föreskrivs i lagen på den ort där egendomen finns. Vad som föreskrivs i första stycket ska tillämpas också på fråga om återkallelse av testamente. En återkallelse ska också anses giltig till formen, om återkallelsen i det hänseendet uppfyller vad som föreskrivs i någon av de lagar enligt vilka testamentet enligt första stycket var giltigt till formen. Vid tillämpning av första eller andra stycket ska som testators hemvist räknas även främmande ort där testator enligt lagen på den orten hade domicil. I paragrafen finns bestämmelser om tillämplig lag för bedömningen av den formella giltigheten av testamenten eller återkallelser av testamenten. Bestämmelsen motsvarar 1 kap. 4 § IDL och bygger om lagkonflikter i fråga om formen för testamentariska förordnanden. Mina överväganden i denna del finns i avsnitt 7.3.6. 5 § Om det enligt den på arvet tillämpliga lagen inte finns någon arvinge eller testamentstagare till sådan egendom som finns i , ska egendomen tillfalla Allmänna arvsfonden. Paragrafen anger att egendom i ska tillfalla Allmänna arvsfonden om det enligt den på arvet tillämpliga lagen inte finns någon arvinge eller testamentstagare till den egendomen. aktuell fråga behandlas i gällande rätt i 1 kap. 11 § IDL. I sak innebär arvsförordningen och den föreslagna bestämmelsen ingen ändring. Av 1 kap. 11 § IDL följer att egendom här i riket som enligt medborgarskapslandets lag (dvs. den på arvet tillämpliga lagen) skulle tillkomma staten, kommun eller ock allmän fond eller inrätt- ning, tillfaller Allmänna arvsfonden. Om det enligt den på arvet tillämpliga lagen saknas arvinge eller testamentstagare som utsetts i ett förordnande om kvarlåtenskap för samtliga tillgångar, och fysiska personer enligt den legala arvsordningen, ska den på arvet tillämpliga lagen inte utesluta rätten för en medlemsstat eller enhet som den medlemsstaten utsett i detta syfte att i enlighet med sin nationella lagstiftning överta den del av kvarlåtenskapen som är belägen på dess territorium (artikel 33 i arvsförordningen). En för- utsättning är att borgenärerna har rätt att kräva att deras fordringar tillgodoses. På motsvarande sätt som anges i 1 kap. 11 § IDL är det alltså förenligt med arvsförordningen att föreskriva att egendom här i tillfaller Allmänna arvsfonden om det enligt den på arvet tillämpliga lagen inte finns någon arvinge eller testaments- tagare till den egendomen. Mina överväganden i denna fråga finns i avsnitt 7.3.8. 6 § En ansökan om att ett utländskt avgörande ska erkännas eller förklaras vara verkställbart i enligt EU:s arvsförordning ska göras hos den tingsrätt som regeringen föreskriver. Paragrafen anger vilken domstol i som är behörig att pröva ansökningar om erkännande eller verkställighet enligt arvsförord- ningen. Mina överväganden i denna fråga finns i avsnitt 8.3.2. Ansökan ska göras till den tingsrätt som regeringen föreskriver. Det är alltså regeringen som meddelar föreskrifter om vilka av landets tingsrätter som ska vara behöriga att pröva ansökningar om verkställbarhetsförklaringar. 7 § En ansökan om ändring enligt EU:s arvsförordning av ett beslut med anledning av en ansökan enligt 6 § görs hos den tingsrätt som meddelat beslutet. Om en sådan ansökan görs av den som har gjort ansökan enligt 6 §, ska den ha kommit in till tingsrätten från den dag då beslutet meddelades. Paragrafen innehåller kompletterande bestämmelser till det andra ledet av exekvaturprövningen, dvs. för prövningen av en ansökan om ändring av ett beslut som har meddelats vid den inledande exekvaturprövningen. Mina överväganden beträffande denna fråga finns i avsnitt 8.3.2. Enligt arvsförordningen ska sökanden och i enlighet med det förfarande som anges i lagen i den verkställande medlemsstaten underrättas om det beslut som har meddelats med anledning av ansökan om verkställbarhetsförklaring (artikel 49.1). Detta innebär enligt 29 § ärendelagen (se 8 § denna lag) att beslutet sänds till parterna. Att beslutet ska delges den part mot vilken verkställighet begärs följer av artikel 49.2 i arvsförordningen. Något krav på att delge sökanden finns inte. Första stycket anger att ansökan ska prövas av den tingsrätt som meddelade det ursprungliga beslutet. I andra stycket regleras tidsfristen för en sökande, vars ansökan om erkännande eller verkställbarhet inte bifallits, att initiera en prövning i det andra ledet av exekvaturförfarandet. Arvsförord- ningen innehåller en regel om inom vilken tidsfrist ansökan om ändring av en verkställbarhetsförklaring ska göras (artikel 50.5). 8 § Vid handläggningen i domstol av ärenden som avses i 6 och 7 §§ tillämpas bestämmelserna i lagen (1996:242) om domstolsärenden, om inte annat följer av EU:s arvsförordning. I paragrafen regeleras vilka övriga processrättsliga bestämmelser som tillämpas i ärenden om erkännande eller verkställbarhets- förklaring enligt arvsförordningen. Mina överväganden i dessa frågor finns i avsnitt 8.3.2. Av paragrafen framgår att ärendelagen är tillämplig på domstol- arnas handläggning av ärenden om erkännande eller verkställbar- hetsförklaring. Bestämmelserna i ärendelagen är bara tillämpliga i den mån annat inte följer av arvsförordningen. Särskilt det första steget i exekvaturprövningen regleras av förordningen. Vissa regler i ärendelagen, såsom bl.a. domstolarnas sammansättning, brister i en inledande skrivelse och handläggningen i allmänhet, är dock tillämpliga även i det första steget av prövningen. Särskilda bestäm- melser om prövningen vid en ansökan om ändring finns i artikel 50 i arvsförordningen. För det andra steget av exekvaturprövningen finns dock färre regler i arvsförordningen vilket innebär att ärende- lagens regler är tillämpliga i större utsträckning. Hänvisningen till ärendelagen innebär bland annat att ett beslut kan överklagas till hovrätt och högsta domstol samt att prövnings- tillstånd krävs i båda instanserna (39 och 40 §§ ärendelagen). Ärendelagen gäller även för handläggningen i hovrätten och . 9 § Om en ansökan om verkställbarhetsförklaring bifalls, får det utländska avgörandet verkställas enligt utsökningsbalken på samma sätt som en svensk dom som har vunnit laga kraft, om inte annat följer av EU:s arvsförordning. Paragrafen anger att utsökningsbalkens regler ska tillämpas på verkställighetsstadiet, sedan det utländska avgörandet förklarats verkställbart. Mina överväganden i denna del finns i avsnitt 8.3.3. 10 § Om tingsrätten vid det förfarande som avses i 6 § bifaller en ansökan om verkställbarhetsförklaring, ska tingsrättens beslut anses innefatta ett beslut om kvarstad eller någon annan åtgärd som avses i 15 kap. . Paragrafen ger närmare besked om innebörden av de säkerhets- åtgärder som får vidtas när en ansökan om att ett utländskt avgörande ska förklaras verkställbart här har bifallits, dvs. i den första formella prövningen av verkställbarheten. Bestämmelsen kompletterar artikel 54.2 i arvsförordningen. Av artikel 54.2 i arvs- förordningen följer att en verkställbarhetsförklaring ska medföra att säkerhetsåtgärder får vidtas. Sökanden ska alltså inte behöva utverka ett särskilt tillstånd till säkerhetsåtgärder i detta fall. Rätten till verkställighetsåtgärder är begränsad till säkerhetsåtgärder fram till dess att fristen för att söka ändring har löpt ut och intill dess att ansökan har bifallits efter överklagande (artikel 54.3 i arvsförord- ningen). Mina överväganden i denna fråga finns i avsnitt 8.3.4. 11 § är behörig myndighet för utfärdande av europeiska arvsintyg enligt EU:s arvsförordning. Paragrafen anger att är den myndighet i som är behörig att utfärda europeiska arvsintyg. Mina överväganden i den frågan finns i avsnitt 9.3. 12 § beslut avseende ett europeiskt arvsintyg får överklagas till tingsrätten i den ort där den avlidne hade hemvist vid sin död. Saknade den avlidne hemvist i , är behörig. Vid överklagande gäller lagen (1996:242) om domstolsärenden, om inte annat följer av EU:s arvsförordning. Paragrafen anger att tingsrätten ska pröva överklagande av beslut med anledning av en ansökan om ett europeiskt arvsintyg.