sou · H2B343 · 2014-06-23 00:00:00 — Även vissa åtgärder som var ägnade att främja narkotikahandel blev belagda med straff. Vidare straffbelades gärningar som avsågs i 1 § också om de be- gicks av grov oaktsamhet genom en särskild straffbestämmelse, 3 a §, om vårdslöshet med narkotika. Straffskalan sattes till böter eller fängelse i högst . Förfaranden som endast innefattade innehav undantogs från det straffbara området. I ringa fall skulle inte dömas till ansvar. Lagändringen 1985 – Straffmaximum för ringa brott höjdes till fängelse och böter utgick ur straffskalan för brott av normalgraden Genom lagändringar 1985 slopades beteckningen narkotikaförse- else beträffande narkotikabrott som var att anse som ringa och straffmaximum för sådant brott höjdes till fängelse . För normalgraden av narkotikabrott utgick vidare böter ur straff- skalan. Straffet för sådant brott blev därmed fängelse i högst . I fråga om varusmuggling som avsåg narkotika ändrades straff- skalan för normalbrottet och för brott som var att anse som ringa på motsvarande sätt. En viss utvidgning skedde även av kriminalise- ringen vid försök och andra osjälvständiga gärningsformer vid brott enligt narkotikastrafflagen och varusmugglingslagen. Till grund för lagändringarna 1985 låg arbete. Kommissionen tillsattes 1982 och hade i uppdrag att lämna förlag om åtgärder mot narkotikamissbruket. Anledningen till att den särskilda brottsbeteckningen narkotika- förseelse för narkotikabrott som var att anse som ringa slopades var att det med hänsyn till narkotikabrottslighetens allvarliga art ansågs som föga adekvat att beteckna ens den lindrigaste graden som för- seelse. Det ansågs rimma illa med den stränga inställningen till nar- kotikabrottsligheten att använda begreppet förseelse i samman- hanget, och det befarades att det kunde ge en felaktig föreställning om straffvärdet hos de aktuella gärningarna (prop. 1984/85:46 s. 13–14). Eftersom fängelse också var tänkt att föras in i straff- skalan för narkotikabrott som var att anse som ringa, tedde det sig också, enligt departementschefen, än mer befogat att utmönstra ut- trycket narkotikaförseelse (a. prop. s. 14). Som skäl för förslaget om höjning av straffskalan för ringa brott hade bl.a. anfört att vissa processuella tvångsmedel därigenom kunde användas och att man uppnådde en bättre balans i förhållande till straffskalorna för vissa andra brott. Departementschefen anförde för egen del i propositionen att en sådan ändring i enstaka fall kunde vara en fördel vid påföljds- bestämningen för vissa särskilda brottsformer som avsåg små mängder men som ändå hade ett relativt högt straffvärde, t.ex. gatulangning och befattning med narkotika i kriminalvårdsanstalt (a. prop. s. 14). Man kunde vidare tänka sig, anförde han, att det emellanåt kunde vara en fördel att öppna en möjlighet för dom- stolarna att döma till skyddstillsyn i exempelvis vissa kvalificerade återfallssituationer där enbart ringa brott hade begåtts. Enligt hans mening kunde man inte heller bortse från att enligt huvudregeln fängelse måste ingå i straffskalan för att polis och åklagare skulle kunna använda vissa tvångsmedel, t.ex. husrannsakan. Departementschefen kom därmed fram till att straffskalan för narkotikabrott som var att anse som ringa borde omfatta böter eller fängelse . Han underströk dock att fängelse- straff enligt hans uppfattning borde användas utomordentligt sällan vid ringa brott. I princip borde sådan påföljd, anförde han, väljas endast vid gärningar som tidigare hade bedömts som normalgraden av narkotikabrott (a. prop. s. 14). Avsikten med förslagen var alltså inte att åstadkomma en strängare straffmätning. När det gällde borttagandet av böter ur straffskalan för normal- graden av narkotikabrott gjordes det främst i syfte att undvika att skapa ett intryck av att samhället inte hade en fast och konsekvent syn på den straffrättsliga behandlingen av den illegala narkotika- hanteringen (a. prop. s. 15). Ett annat skäl som anfördes var att man generellt sett borde undvika stora överlappningar mellan straffskalorna för olika grader av samma gärningsart. Förslaget till skärpning av straffmaximum för narkotikabrott som var att anse som ringa motiverade mot den bakgrunden en skärpning också av straffminimum för normalbrottet. Något motiv för en generell straffhöjning för sådana gärningar som bedömdes som tillhörande normalgraden men för vilka påföljden ansågs kunna bestämmas till endast böter ansågs dock inte finnas. Enligt departementschefen fanns det anledning att utgå från att dom- stolarna skulle komma att rubricera åtminstone flertalet av de fallen som ringa, om böter togs bort ur straffskalan för normalfallen (a. prop. s. 15). Lagändringen 1988 – Eget bruk av narkotika kriminaliserades Genom en lagändring 1988 blev även själva konsumtionen av nar- kotika straffbar. Den utvidgade kriminaliseringen avsåg, förutom bruk, även andra sådana olovliga befattningar med narkotika som inte täcktes av den dåvarande lagstiftningen. För den som endast gjort sig skyldig till eget bruk av narkotika infördes enbart böter i straffskalan, under förutsättning att brottet var att anse som ringa. För den speciella situationen att det genom att någon sökt eller underkastat sig vård eller behandling uppdagats att han eller hon brukat narkotika infördes en särskild regel om ansvarsfrihet. I propositionen anförde departementschefen att till förmån för tanken på en kriminalisering av konsumtion av narkotika talade vikten av att narkotikapolitiken utformades så att någon tvekan inte uppkom om att samhället med fasthet och konsekvens tog avstånd från allt olovligt narkotikabruk. En straffri zon, låt vara att den i den praktiska hanteringen var av mindre betydelse, kunde, menade han, tänkas föra med sig fara för en bristande tilltro till rättsväsendets och rättsordningens möjligheter att motverka nar- kotikamissbrukets utbredning (prop. 1987/88:71 s. 16). Narkotika- strafflagen borde enligt departementschefen på ett klart och otve- tydigt sätt ge uttryck för samhällets avståndstagande från alla for- mer av befattning med illegal narkotika. Det kunde vidare inte ute- slutas, menade han, att en kriminalisering som också omfattade konsumtionen som sådan kunde ha ett psykologiskt värde och en preventiv funktion bland framför allt ungdomar och andra som befann sig i riskzonen för att bli narkotikamissbrukare eller som övervägde att använda narkotika av okunnighet eller lättsinne (a. prop. s. 16). Frågan om konsumtion eller brukande av narkotika borde kri- minaliseras hade åren före den nu aktuella propositionen varit före- mål för en livlig debatt. Som skäl för att nu kriminalisera eget bruk anförde departementschefen också att man förhoppningsvis då kunde avföra frågan som debattämne och att utrymmet skulle komma att öka för att inrikta det praktiska arbetet på andra och mer centrala frågor på området (a. prop. s. 16). Det främsta skälet som riktats mot en vidgad kriminalisering var farhågorna att en sådan kunde inverka negativt på narkotikamiss- brukares ambitioner och ansträngningar att söka och underkasta sig vård för sitt missbruk. Departementschefen anförde att han hade förståelse för dessa invändningar. En grundläggande utgångspunkt var därför att en ändrad ordning utformades så att riskerna undan- röjdes för att den enskildes och myndigheternas vårdansträng- ningar motarbetades (a. prop. Mot den bakgrunden infördes den särskilda regeln om ansvarsfrihet om gärningen uppdagats genom att den misstänkte hade sökt vård eller behandling (a. prop. 22–24). Vidare infördes en särskild straffskala för de fall då det endast varit fråga om eget bruk, i syfte att undvika att den utvidg- ade kriminaliseringen skulle leda till en förskjutning av tyngd- punkten i det offentligas insatser mot missbruket från det social- rättsliga till det kriminalrättsliga fältet (a. prop. s. 21). Avsikten med kriminaliseringen av eget bruk var alltså inte att denna skulle användas för att få till stånd frihetsberövanden och tvångsvård och att således bakvägen öppna för en helt ny form av tvångsvård. Lagändringen 1993 – Den straffrättsliga regleringen av eget bruk av narkotika och andra ringa narkotikabrott skärptes Genom en lagändring 1993 togs den särskilda straffskalan för eget bruk av narkotika bort. Den allmänna straffskalan för ringa brott med böter eller fängelse skulle således gälla även för eget bruk av narkotika. slopades den särskilda regeln om ansvarsfrihet när bruket uppdagats vid en vård- eller behandlingskontakt. I propositionen anförde departementschefen att det var av stor betydelse att inte bara reglerna om de allvarligaste formerna av narkotikabrottsligheten utan även reglerna om de mindre allvarliga narkotikabrotten hade en ändamålsenlig avgränsning och utform- ning (prop. 1992/93:142 s. 15). Tillämpningen även av det ringa brottet måste, enligt henne, präglas av fasthet och konsekvens. Ofta var det, anförde hon, vid de mindre allvarliga narkotika- brotten man kom närmast själva missbruket och hade de största möjligheterna att komma till rätta med ett begynnande narkotika- beroende. Genom ett ingripande kunde man för den enskilde mar- kera allvaret i situationen och dessutom överväga vilka former av hjälp och stöd som behövdes. Ett upphävande av den straffrättsliga särregleringen vad avsåg eget bruk var avsett att ses som ett uttryck för att lagstiftaren såg allvarligt även på de narkotikabrott som begåtts i missbrukarledet (prop. 1992/93:142 s. 16). Straffskalan med enbart böter för eget bruk av narkotika speglade enligt departementschefen inte brottets straffvärde (a. prop. s. 18). Genom fängelse i straffskalan även för eget bruk av narkotika skulle det vara möjligt för domstolarna att göra en mer differentierad påföljdsbestämning, vilket ansågs önsk- värt (a. prop. s. 19). Vidare skulle vissa regler om tvångsmedel som husrannsakan, kroppsvisitation och kroppsbesiktning bli tillämp- liga vid misstanke om eget narkotikabruk som utgjort ringa brott. Enligt departementschefen fanns det inte någon anledning att anta att de rättstillämpande myndigheterna vid ett ringa narkotika- brott skulle agera på ett sådant sätt att möjligheterna till vård spolie- rades, varför de farhågor om att konsekvenserna för narkoman- vården skulle bli betänkliga om särregleringen togs bort, som väckts av några remissinstanser, avfärdades (a. prop. s. 19). I lagstiftningsärendet preciserades vidare bestämmelsen om ringa brott så att det i lagtexten angavs vilka huvudsakliga omstän- digheter som kunde medföra att ett brott bedömdes som ringa. Som sådana omständigheter togs uttryckligen upp arten och mäng- den narkotika, men också andra omständigheter skulle kunna beak- tas vid bedömningen av brottets svårhetsgrad. Avsikten var att markera att ett brott skulle anses som ringa endast om det med hänsyn till samtliga omständigheter framstod som lindrigt och att sorten och mängden narkotika därvid hade särskild betydelse (a. prop. s. 16). I rättspraxis hade dittills, om brottet avsett innehav för eget bruk, som en yttersta gräns för när brottet kunde bedömas som ringa gällt att mängden inte fick överstiga cannabis- harts eller amfetamin. Enligt departementschefen borde dessa gränser sänkas något (a. prop. s. 16). Enligt propositionen borde utöver sorten och mängden narkotika särskilt beaktas vilken typ av befattning med narkotika det varit fråga om. Det ringa brottet borde i huvudsak vara förbehållet gärningar som bestått i eget bruk eller innehav för eget bruk (a. prop. s. 17). Hade narkotika överlåtits eller hade narkotika innehafts i överlåtelsesyfte borde tillämpningen av det ringa brottet i princip vara utesluten. Undantag borde kunna göras endast för överlåtelser av mycket små mängder, motsvarande någon enstaka bit cannabisharts eller dylikt inom en sluten krets av missbrukare. Hantering av narkotika på kriminalvårdsanstalt borde vidare, i enlighet med vad som dittills gällt, bedömas strängt oavsett om narkotikan var avsedd för eget bruk eller inte (a. prop. s. 17). Lagändringen 2000 – Smugglingslagen infördes Lagen (2000:1225) om straff för smuggling (smugglingslagen) trädde i kraft och ersatte då varusmugglingslagen. Smugg- ling av narkotika bestraffas genom smugglingslagen. Huvudsyftet med den nya lagen var att bestämmelsernas innehåll och systematik skulle framgå tydligare än i varusmugglingslagen. Vid smugglingslagens tillkomst anpassades regleringen av införsel av narkotika ytterligare till narkotikastrafflagen. På förslag av Lag- rådet gavs smuggling av narkotika en särskild brottsrubricering, nämligen narkotikasmuggling eller grov narkotikasmuggling. Sådan smuggling upptogs vidare i en särskild paragraf (6 §). I 6 § första stycket kom att regleras normalfallen av narkotika- smuggling, i andra stycket de ringa fallen och i tredje stycket grov narkotikasmuggling. Straffskalorna är desamma som de som före- skrevs i varusmugglingslagen när det var fråga om varusmuggling som gällt narkotika. I tredje stycket upptogs en exemplifiering av omständigheter som särskilt ska beaktas vid bedömande av om brottet är grovt. Exemplifieringen stämmer i allt väsentligt överens med vad som föreskrivs i 3 § andra stycket narkotikastrafflagen för grovt narko- tikabrott. I specialmotiveringen angavs att bestämmelsen om grovt narkotikabrott och bestämmelsen i smugglingslagen vilar på samma rättspolitiska grundval och att tillämpningen av bestämmelserna så- ledes bör stå i överensstämmelse med varandra (prop. 1999/2000:124 s. 124). Bedömningen av om brottet är att anse som grovt ska där- för – precis som när det gäller narkotikabrott – grundas på en hel- hetsavvägning av omständigheterna i det särskilda fallet. När det gällde hänsynslöshetsrekvisitet utformades det något annorlunda än i narkotikastrafflagen. Anledningen var att Lagrådet uttalat att man i fråga om narkotikabrott kunde tala om att gär- ningen var av särskilt hänsynslös art vid exempelvis överlåtelse av narkotika till skolungdom, medan det när det var fråga om smugg- ling var mer naturligt att säga att gärningen ingått som ett led i en verksamhet som varit av särskilt farlig eller hänsynslös art. I samband med smugglingslagens införande gjordes vissa ändringar i narkotikastrafflagen, dock inte några ändringar i sak. Lagändringen 2006 – Ett nytt brott – olovlig befattning med narkotikaprekursorer – infördes Rådets rambeslut /757/RIF av om mini- mibestämmelser för brottsrekvisit och påföljder för olaglig narko- tikahandel, innehåller bestämmelser om vad som ska anses vara olaglig handel med narkotika och med s.k. prekursorer, dvs. ämnen som kan användas vid framställning av narkotika, samt vilka straff- rättsliga påföljder som dessa gärningar ska kunna leda till. Vidare innehåller rambeslutet bestämmelser om förverkande samt ansvar och påföljder för juridiska personer liksom straffrättslig jurisdik- tion. I rambeslutet anges bl.a. (artikel 2) att medlemsstaterna ska vidta nödvändiga åtgärder för att säkerställa att vissa i artikeln uppräk- nade handlingar är belagda med straff när de begås uppsåtligen och orättmätigt. Rambeslutet omfattar dock inte handlingar som enbart har avsett gärningsmannens privata konsumtion. anges vidare närmare (artikel 4) vilken nivå på straffskalan som ska gälla för de brott som avses i artikel 2. Som minst ska ett maximi- straff om fängelse ett till vara föreskrivet för brotten. För vissa av brotten gäller dock att det maximala fängelsestraffets mini- mum ska finnas inom skalan fem till . Detta gäller om brottet har avsett en stor mängd narkotika eller narkotika av typer som är hälsovådliga eller har förorsakat betydande skador på många männi- skors hälsa. Om brottet har begåtts inom ramen för en kriminell organisation3 gäller dock att den inhemska lagen ska föreskriva ett maximalt fängelsestraff om . För att fullt ut skulle uppfylla åtagandena i rambeslutet infördes ett nytt brott i narkotikastrafflagen, nämligen olovlig befattning med narkotikaprekursorer. I övrigt gjordes bedömningen att svensk rätt uppfyllde rambeslutets bestämmelser (prop. 2003/04:147 och 2005/06:42). Det nya brottet fick tre gradindelningar – olovlig befattning med narkotikaprekursorer av normalgraden, ringa brott och grovt brott. Försök till det nya brottet är straffbart. Också anstiftan och medhjälp är som huvudregel straffbart. Som nämnts i avsnitt 3.2 är straffskalan för brott av normal- graden fängelse i högst medan straffskalorna för ringa brott och för grovt brott är böter eller fängelse res- pektive fängelse i lägst och högst . För att uppfylla kraven i rambeslutet var det nödvändigt att det nya brottet hade fängelse i straffskalan enligt huvud- regeln och vid vissa försvårande omständigheter fängelse. I lagstiftningsärendet anförde regeringen att det inte helt gick att jämställa befattning med narkotikaprekursorer med befatt- ning med narkotika och att detsamma måste gälla i fråga om straff- skalorna (prop. 2005/06:42 s. 40). Rambeslutet föreskriver också strängare straff för befattning med narkotika än med narkotika- prekursorer. I svensk rätt bedömdes det även (innan det nya brottet infördes) som förberedelse till narkotikabrott eller grovt narkotikabrott att ta sådan befattning med prekursorer som inte inneburit att försökspunkten uppnåtts eller att narkotikabrott full- bordats och som därmed principiellt motsvarade den befattning som skulle straffbeläggas i det nya brottet. Sådan befattning ledde till att straffet sattes lägre än för försök till brott eller för fullbordat brott. En ytterligare utgångspunkt vid utformningen av straffskal- 3 Enligt definitionen i gemensam åtgärd 98/733/RIF av om att göra deltagande i en kriminell organisation till ett brott. orna var därför enligt regeringen att olovlig befattning med narko- tikaprekursorer inte kunde anses motivera lika stränga straffskalor som motsvarande befattning med narkotika (a. prop. s. 40). Straff- skalorna för befattning med narkotikaprekursorer som var avsedda för framställning av narkotika skulle därmed, menade regeringen, bestämmas under dessa straffskalor. Mot den bakgrunden och för att passa in i svensk systematik i allmänhet bestämdes straff- skalorna för brott av normalgraden och grovt brott till fängelse i högst respektive fängelse i lägst och högst . De särskilda kvalifikationsrekvisiten för grovt brott bestämdes i överensstämmelse med vad som gäller vid grovt narkotikabrott och grov narkotikasmuggling (a. prop. s. 42). 4 Praxis i narkotikamål I vårt uppdrag ingår att kartlägga gällande praxis i narkotikamål (dvs. mål om narkotikabrott eller narkotikasmuggling) och analy- sera hur rättstillämpningen har utvecklats . I detta kapitel görs därför en genomgång och analys av Högsta domstolens nya praxis vid påföljdsbestämningen i narkotikamål. Vidare görs, mot bakgrund av ett urval domar från hovrätterna som meddelats , en kartläggning och analys av gällande hovrättspraxis vid påföljdsbestämningen i narkotikamål. Först redovisas emeller- tid viss praxis som närmast tar sikte på olika konkurrensfrågor. I avsnitt 3.2 finns vidare redovisad en del praxis hänförlig till de olika gärningsformerna i 1 § narkotikastrafflagen. Innan en domstol bestämmer påföljd måste avgöras om den till- talade ska dömas för ett eller flera brott. Om domstolen kommer fram till att den tilltalade har gjort sig skyldig till flera än ett brott ska som huvudregel bestämmas en gemensam påföljd för brotten med utgångspunkt i den samlade brottslighetens straffvärde (se bl.a. 30 kap. 3 § ). Vid flerfaldig brottslighet gäller enligt 26 kap. 2 § en gemensam straffskala för den samlade brottsligheten. Utgångspunkten för den gemensamma straffskalan är det svåraste av de högsta straff som kan följa på brotten. Med ett visst tillägg utgör det straffskalans maximum. Tillägget är som och som mest beroende på hur allvarlig brottsligheten är. Om påföljden bestäms till fängelse får straffet aldrig överstiga vare sig de högsta straffen sam- manlagda med varandra eller . Den gemensamma straffskalans straffminimum utgörs av det svåraste av de lägsta straffen. Regleringen i 26 kap. 2 § innebär bl.a. att straff- skalan vid flera fall av grov narkotikabrottslighet (grovt narkotika- brott eller grov narkotikasmuggling) är fängelse i lägst två och högst . Detsamma gäller om en person ska dömas till ansvar för ett grovt narkotikabrott (eller grovt narkotikasmugg- lingsbrott) och ett narkotikabrott (eller narkotikasmugglingsbrott) av normalgraden. Straffskalan för flerfaldig narkotikabrottslighet av normalgraden är fängelse i högst . Oberoende av om det är fråga om ett eller flera brott, kan straff- skalan i vissa speciella återfallssituationer utsträckas , vilket framgår av 26 kap. 3 § . Förutsättning- arna för detta är att någon har dömts till fängelse i lägst och därefter, sedan domen har vunnit laga kraft, begår ett brott som är belagt med fängelse . I allvarliga återfalls- situationer är det längsta fängelsestraff som någon kan ådömas om fråga är om ett brott följaktligen . Om det är fråga om såväl flerfaldig brottslighet som återfall enligt 26 kap. 3 § , kan straffet bestämmas till fängelse . Vad som anses utgöra ett respektive flera brott är inte en själv- klar fråga. Det finns vissa grundläggande principer för att utifrån särskilda kriterier lägga samman gärningar till ett och samma brott, liksom även principer för att låta vissa delar av ett händelseförlopp konsumeras som antingen subsidiära eller medbestraffade. Det är ofrånkomligt att bedömningarna varierar och man kan inte alltid dra några slutsatser om hur straffvärt ett visst händelseförlopp är enbart genom att räkna antalet brott. Den som vid samma tillfälle innehar t.ex. amfetamin, kokain och cannabis, har begått ett brott bestående i innehav, medan den som t.ex. förvärvar amfetamin, och därefter överlåter av den innehavda narkotikan, har förövat två brott. Om någon i ett sammanhang t.ex. först mottar och transporterar kokain, för att därefter inneha samma parti och slutligen överlåta narkoti- kan vid tio olika tillfällen, har personen begått åtminstone 13 brott; normalt sett ska gärningsmannen dock endast dömas för tio av dessa (överlåtelserna). Den föregående transporten anses vara med- bestraffad och innehavet konsumeras som subsidiärt till överlåtel- sen. Antalsräkningen av brott kan följaktligen ha stor betydelse för påföljdsbestämningen, men behöver inte ha det eftersom straff- värdebedömningen vid flerfaldig brottslighet ska avse den samlade brottsligheten och ett stort antal brottsliga moment kan komma att konsumeras vid den samlade bedömningen. När man avgör hur all- varligt ett visst handlande är kan det sakna betydelse om det rör sig om ett eller flera brott. Huvudregeln om vad som utgör ett narkotikabrott kan sägas vara att varje tidsmässigt avgränsad olovlig befattning med narkotika utgör ett brott (m.fl., Narkotikabrotten, En kommentar till de centrala bestämmelserna om narkotikabrott, 2012, s. 153). Vad som utgör en brottsenhet eller en gärning vid narkotikabrottslighet kan emellertid inrymma komplexa och komplicerade frågor (se Ulväng, Brottslighetskonkurrens, s. 296–304). I NJA 1971 s. 396 slog fast att varje över- låtelse av narkotika ska betraktas som ett brott för sig. I NJA 1986 s. 736 hade en person, B, vid ett stort antal tillfällen och därefter fram till för egen omedelbar konsumtion av en annan person fått en dos om några tiondels gram amfetamin avsedd för direkt injicering efter utbland- ning i vatten. Befattningarna bedömdes som innehav. B hade vidare innehaft dels vissa mindre mängder amfetamin, dels en påse med amfetamin. Det var således utrett att B hade innehaft narkotika vid en stor mängd tillfällen som hade legat nära varandra . Innehavet hade vid så gott som varje tillfälle varit begränsat till vad som hade gått åt för omedelbar konsumtion och med ett par enstaka undantag hade narkotikan innehafts uteslutande för eget bruk. B:s innehav borde mot den bakgrunden enligt bedömas som ett antal från varandra fristående brott.