sou · H2B325 · 2014-04-25 00:00:00 — Överenskommelsen om ändring i den nordiska arvskonventionen innebär därför att lagvalsreglerna i konventionen fått samma sakinnehåll som lagvalsreglerna i EU- förordningen. Tillämpningsområde och innehållet i stort Tillämpningsområdet för den nordiska arvskonventionen omfattar i huvudsak situationer där den avlidne var medborgare i en nordisk stat men vid sin död hade hemvist i en annan nordisk stat.5 4TemaNord 2013:528 s. 31 f. 5I något fall synes konventionen dock även omfatta situationer där den avlidne hade hemvist i samma stat som den avlidne var medborgare i, se t.ex. artikel 19. Internordiska regler om arv Konventionen innehåller i sin ursprungliga lydelse 30 artiklar, indelade i fyra avdelningar. I den första avdelningen (artiklarna 1– 16) finns bestämmelser om tillämplig lag i frågor om arv, testa- mente och oskiftat bo. Den andra avdelningen (artiklarna 17 och 18) består av regler om den dödes skulder. I den tredje avdelningen (artiklarna 19–26) finns i huvudsak behörighetsregler för boutred- ning, bodelning och arvskifte. I den fjärde avdelningen (artik- larna 27–30) finns allmänna bestämmelser av olika slag. Bland dessa finns den viktiga regeln om ömsesidigt erkännande och verk- ställighet av domar och förlikningar avseende arv, testamente, m.m. Konventionen kompletteras av ett slutprotokoll som länderna antog i samband med att konventionen undertecknades. Konventionen finns som bilaga 3 till detta betänkande. Huvudreglerna om behörig myndighet finns i artikel 19 i konven- tionen. I artikeln anges att boutredning, bodelning och arvskifte efter medborgare i fördragsslutande stat, som vid sin död hade hemvist i sådan stat, ska äga rum i enlighet med lagen i den stat, där den döde hade hemvist, och, såvitt enligt nämnda lag domstol ska medverka, ankomma på domstol i den staten. Av artikel 19 framgår också att boutredningen, bodelningen och arvskiftet ska omfatta också sådan till boet hörande egendom som finns i annan fördrags- slutande stat. Av artikel 21 första stycket framgår att tvist om arv eller testa- mente efter medborgare i fördragsslutande stat, som hade hemvist i sådan stat, ska tas upp av domstol i den stat vars lag ska gälla i fråga om dödsbobehandlingen enligt artikel 19. Detsamma ska gälla om tvisten rör efterlevande makes rätt eller rör fordran mot dödsboet. Är parterna överens om det får tvisten tas upp i annan fördrags- slutande stat (artikel 21 andra stycket). Det gäller dock inte i fall då boet är föremål för behandling av arvsdomstol, testamentsexekutor eller av domstol förordnad boutredningsman eller skiftesman eller då tvisten avser av bodelning eller arvskifte i sådant bo. Det gäller inte heller om tvisten avser av testamente efter någon som hade hemvist i eller eller om tvisten avser av bodelning eller arvskifte efter någon som hade hemvist i . Internordiska regler om arv Grundregeln om den internationella behörigheten är alltså att det är myndigheterna i den nordiska stat där den avlidne har hemvist vid sin död som är behöriga i fråga om boutredning, bodelning och arvskifte samt tvister om arv, testamente, efter- levande makes rätt eller fordran mot dödsboet. Som framgått av det ovan anförda finns det dock vissa begränsade möjligheter för tvistande parter att komma överens om att prövningen ska ske i annan nordisk stat. Universalitetsprincipen (enhetsprincipen) till- lämpas. Det innebär att behörigheten omfattar all den avlidnes egendom, oavsett i vilken fördragsslutande stat egendomen finns. Tillämplig lag för den materiella frågan om rätt till arv är enligt konventionens huvudregel lagen i den nordiska stat där den avlidne hade hemvist vid sin död (artikel 1 första stycket). Om hemvisten varat än , kan en arvinge eller testamentstagare vars rätt påverkas av det yrka att lagen i den nordiska stat där den avlidne var medborgare i stället ska tillämpas. Ett sådant yrkande måste framställas från dödsfallet eller senast vid arvskiftet (artikel 1 andra stycket). Tillämplig lag för själva förfarandet vid boutredning, bodelning och arvskifte är alltid lagen i det land där förrättningen äger rum (artikel 19). I fråga om erkännande och verkställighet av dom eller förlikning om rätt att på grund av arv eller testamente, efterlevande makes rätt, boutredning eller skifte i anledning av dödsfall eller ansvarig- het för den dödes skulder gäller lagen i den nordiska stat där erkännande eller verkställighet begärs (artikel 28). Denna bestäm- melse i den nordiska arvskonventionen kompletteras av artikel 1 nordiska konvention om erkännande och verkställighet av domar på privaträttens område.6 Enligt sistnämnda konvention ska såväl erkännande som verkställighet av en dom, ett annat avgörande eller en förlikning från en annan konventionsstat ske enligt lagen i 6 Konventionen mellan , , , och om erkännande och verkställighet av domar på privaträttens område, 11.10.1977. Internordiska regler om arv den konventionsstat där erkännande och verkställighet söks. Kon- ventionen har genomförts i svensk rätt NEVL. Konventionen innebär att avgöranden från andra nordiska stater erkänns och verkställs på samma villkor som motsvarande inhemska avgö- randen. Det behövs alltså inte någon särskild prövning av om avgörandet gäller och kan verkställas i de andra konventions- staterna. I en överenskommelse har de fem nordiska länd- erna kommit överens om ändringar nordiska arvskonven- tion. Överenskommelsen innehåller fem artiklar (I–V). I artikel I anges vilka ändringar som görs arvskonvention. I artikel II finns en övergångsbestämmelse. I artikel III anges att överenskommelsen inte gäller för och Grönland.7 I artikel IV anges hur överenskommelsen kan tillträdas och när den träder i kraft. Av artikel V framgår bland annat att original- exemplaret till överenskommelsen deponeras hos det danska Utrikes- departementet. Ändringsöverenskommelsen finns som bilaga 5 till detta betänkande. I det följande behandlas de ändringar i den nordiska arvs- konventionen som följer av artikel I i ändringsöverenskommelsen . Rubriken för avdelning I i den nordiska arvskonventionen har fått en ny lydelse, Arv och testamente. Ändringen innebär att oskiftat bo inte längre nämns i rubriken. Orsaken är att oskiftat bo inte längre ska omfattas av särskilda regler. Konventionen fortsätter dock att omfatta rätten till oskiftat bo. 7 Med en möjlighet att senare ändra detta. Internordiska regler om arv Bestämmelserna i denna konvention tillämpas på frågor om arv och testamente efter en person som vid sin död var medborgare och hade hemvist i en fördragsslutande stat, utom när annat följer av Europa- parlamentets och rådets förordning (EU nr ) om behörighet, tillämplig lag, erkännande och verkställighet av domar samt godkännande och verkställighet av officiella handlingar i samband med arv och om inrättandet av ett europeiskt arvsintyg. I artikel 1 anges tillämpningsområdet för den nordiska arvskonven- tionen. Mot bakgrund av att och är bundna av bestämmelserna i arvsförordningen har artikel 1 ändrats så att det framgår att arvsförordningen gäller framför den nordiska arvskon- ventionen. Enligt den nya lydelsen av artikel 1 ska bestämmelserna i konventionen tillämpas på frågor om arv och testamente efter en person som vid sin död var medborgare och hade hemvist i en fördragsslutande stat, utom när annat följer av arvsförordningen. Som nämnts ovan (avsnitt 10.3) får de nordiska särreglerna tillämpas i de avseenden som omfattas av undantaget i artikel 75.3. För övriga nordiska länder som inte omfattas av arvsförordningen saknar undantaget i artikel 1 i den nya lydelsen av den nordiska arvskonventionen omedelbar betydelse. När arvlåtaren inte har bestämt annat i enlighet med vad som sägs i artikel 3, tillämpas i fråga om rätt till arv efter honom eller henne lagen i den fördragsslutande stat där han eller hon vid sin död hade hemvist. Om det undantagsvis framgår av samtliga omständigheter i fallet att den avlidne vid sin död uppenbart hade en närmare anknytning till en annan fördragsslutande stat än den vars lag skulle vara tillämplig enligt stycke 1, ska lagen i den andra staten tillämpas i fråga om rätt till arv. Artikel 2 handlar om tillämplig lag. Artikeln har fått en ny lydelse. Enligt artikel 2 följer rätten till arv eller testamente, såvida den döde inte förordnat om annat enligt artikel 3, lagen i den fördragsslutande stat där den avlidne hade hemvist vid sin död. Internordiska regler om arv Enligt andra stycket i artikel 2 finns det en ytterligare möjlighet att tillämpa lagen i en annan fördragsslutande stat än hemviststaten. En förutsättning är att det av samtliga omständigheter i fallet framgår att den avlidne för sin död hade närmare anknyt- ning till en annan fördragsslutande stat än hemvisstaten. Regeln motsvarar väsentligen artikel 21 i arvsförordningen, men hänvisar inte, som artikel 21, till arvet i dess helhet. Därigenom tas undantaget för och i arvsförordningens artikel 75.3 a i anspråk. Av den punkten följer att det i de internordiska fallen är tillåtet att följa de administrativa föreskrifter rörande dödsboförvaltningen som gäller enligt den nordiska arvskonven- tionen.8 Den nya lydelsen innebär att artikel 2 inte omfattar för- farandefrågorna. och är bundna av arvsförord- ningen och kan inte tillämpa artikel 2 i den nordiska arvskon- ventionen. Jämfört med hittillsvarande lydelse av den nordiska arvskon- ventionen innebär den nya lydelsen att möjligheten för arvinge och testamentstagare att begära tillämpning av lagen i den fördrags- slutande stat där den avlidne var medborgare tas bort. I gengäld kan arvlåtaren själv, med den nya lydelsen av artikeln 3, förordna om tillämplig lag. En arvlåtare får förordna att rätten till arv efter honom eller henne ska styras av lagen i den fördragsslutande stat där han eller hon för förordnandet eller vid sin död är medborgare. En arvlåtare som är medborgare i flera fördragsslutande stater får välja lagen i en av de stater i vilken han eller hon är medborgare för förordnandet eller vid sin död. Om arvlåtaren har förordnat att lagen i en icke fördragsslutande stat ska tillämpas, prövas lagvalsförordnandets giltighet i varje fördrags- slutande stat enligt de där tillämpliga allmänna reglerna. I artikel 3 finns bestämmelser om lagvalsförordnande. Artikeln har fått ny lydelse. Enligt den nya lydelsen av artikel 3 kan arvlåtaren förordna att rätten till arv efter honom eller henne ska styras av lagen i den fördragsslutande stat där han eller hon för förordnandet är medborgare. och är bundna av 8 TemaNord 2013:528 s. 42 f. SOU 2014:25 Internordiska regler om arv att följa arvsförordningen i stället för artikel 3 i den nordiska arvskonventionen. När arvlåtaren har förordnat om lagvalet, gäller förordnandet i stället för bestämmelserna i artikel 2 i den nordiska arvskonven- tionen. Arvlåtaren kan när som helst ändra förordnandet. Artikel 3 i den nordiska arvskonventionen innebär att lagvalet är begränsat till situationer där den utpekade lagen är lagen i en fördragsslutande stat. Om arvlåtaren har förordnat om tillämpning av en inte för- dragsslutande stats lag avgör de allmänt tillämpliga reglerna i varje stat huruvida valet är tillåtet eller inte. Den nya lydelsen av artikel 3 motsvarar väsentligen reglerna i artikel 22 i arvsförordningen. Liksom i artikel 2 talas det i artikel 3 om rätten till arv för att markera att förfarandefrågorna kan vara att bedöma enligt arvskonventionens särskilda regler om det. Det följer av artikel 3 att endast en stats lag kan vara tillämplig. Arvlåtaren kan alltså inte bestämma att olika delar av kvarlåten- skapen är att bedöma enligt olika staters lagar. På denna punkt innebär den nya lydelsen av den nordiska arvskonventionen samma reglering i sak som arvsförordningen. Ett lagvalsförordnande är giltigt även om arvlåtaren flyttar till annan fördragsslutande stat eller blir medborgare i annan fördrags- slutande stat. Ett förordnande om tillämplig lag ska ges i den form som gäller för testamente för att vara giltigt eller framgå av villkoren i ett testamente. En återkallelse av förordnandet ska för att vara giltig göras i den form som gäller för återkallelse av testamente. Vid prövningen av för- ordnandets eller återkallelsens giltighet till formen iakttas det som sägs i artikel 8. Artikel 3 a är en ny artikel som förs in i konventionen genom ändringsöverenskommelsen. Artikeln anger under vilka förutsätt- ningar som ett förordnande om tillämplig lag och en återkallelse av ett sådant förordnande är giltiga till formen. Bestämmelserna i artikeln motsvarar artikel 22.2 i arvsförordningen, som ska tillämp- as av och . För prövning av förordnandets eller återkallelsens giltighet till formen hänvisas till artikel 8 i den nordiska arvskonventionen. Internordiska regler om arv Hänvisningen i artikel 3 a till artikel 8 innebär att ett lagvalsförord- nande eller en återkallelse av ett sådant är giltigt till formen, om förordnandet respektive återkallelsen uppfyller formkraven för testamente respektive återkallelse av ett sådant i någon av de lagar som anvisas i artikel 8. När det uppstår fråga om att tillämpa en icke fördragsslutande stats lag hänvisar artikel 8 fjärde stycket till de allmänt tillämpliga reglerna i varje nordisk stat. Artikel 8 avviker på det sättet från ett traditionellt internordisk lagvalssystem där valet sker mellan de nordiska staternas lagar. Artikel 8 fick sin lydelse i anledning av de nordiska ländernas, förutom , till- träde till om tillämplig lag för formen av testamentariska förordnanden. syfte var att i möjligaste mån, genom att utpeka flera olika alternativt tillämpliga lagvalsmöjligheter, upprätthålla ett testamentes (eller en återkall- elses) giltighet till formen. Det har – för att undvika svårigheter vid tolkningen – ansetts önskvärt att testator i testamentet uttryckligen anger vilken lag som ska tillämpas på frågan om fördelningen av kvarlåtenskapen. Detta är dock inte nödvändigt för att ett lagvalsförordnande ska vara giltigt. Det är enligt artikel 3 a tillräckligt att det vid en tolkning av ett testamente framgår att testator har avsett att en viss stats lag ska tillämpas. En fördragsslutande stat får bestämma att ett sådant lagvalsför- ordnande som avses i artikel 3, av en arvlåtare med hemvist i den staten för förordnandet, vid ett arvskifte i denna stat är verksamt mot arvlåtarens make eller sambo endast om förordnandet meddelas den maken eller sambon. Artikel 3 b är en ny artikel som förs in i konventionen genom ändringsöverenskommelsen. Bestämmelsen i artikel 3 b ger en fördragsslutande stat möjlighet att göra lagvalsförordnandets giltig- het i förhållande till arvlåtarens make eller sambo beroende av att förordnandet meddelats maken eller sambon. En förutsättning för ett sådant krav är dock att arvlåtaren för lagvalsför- ordnandet hade hemvist i den staten. Om hemvisten vid tidpunkt- en för förordnandet däremot var i en annan fördragsslutande stat Internordiska regler om arv som inte ställer motsvarande krav föreligger inte förutsättningen i artikel 3 b.9 Det saknar i sammanhanget betydelse var efterlevande maken eller sambon har eller har haft sitt hemvist. Bestämmelsen i artikel 3 b har utformats med ledning av artikel 4 i den nordiska äktenskapskonventionen. Enligt den sist- nämnda artikeln kan var och en av staterna göra giltigheten av ett lagvalsavtal eller ett äktenskapsförord gentemot tredje man bero- ende av att avtalet eller förordet registreras enligt dess lag. Artikel 3 b har inte någon motsvarighet i arvsförordningen, vilket innebär att och inte kan ställa ett sådant krav som avses i artikeln. Artikel 4 upphävdes . Artiklarna 5–7 Dessa artiklar upphävs genom ändringsöverenskommelsen. Artikel 5 avser efterlevande makes rätt att sitta i oskiftat bo med adoptivbarn eller dess avkomling. Artikel 6 avser den situationen att arvinge, testamentstagare eller efterlevande make yrkar tillämp- ning av lagen i den fördragsslutande stat där den avlidne var med- borgare. Artikel 7 innehåller en missvisande hänvisning till en tidigare lydelse av den nordiska äktenskapskonventionen. Konventionens hittillsvarande bestämmelser om efterlevande makes rätt till oskiftat bo bygger på ett rättsläge i de olika länderna som delvis är ett annat än det som råder . Regleringen är detaljerad, invecklad och svårtillämpad. Den lär dessutom väsent- ligen ha spelat ut sin roll. Bestämmelserna i konventionen i den delen har därför upphävts.10 9Bestämmelsen i artikel 3 b tillkom på norskt initiativ. Enligt norsk rätt ska ett testamente, som inkräktar på makens eller sambons rätt, delges denne under arvlåtarens livstid, utom när det är omöjligt eller stöter på orimliga svårigheter (se arveloven 7 och 28 §§). 10Beträffande bakgrunden till detta, se TemaNord 2013:528 s. 38 f. Internordiska regler om arv Arvlåtarens testamente anses giltigt till formen, om testamentet i fråga om formen uppfyller vad som föreskrivs i lagen på den ort där testamentet upprättades eller testator vid upprättandet eller vid sin död hade hemvist eller lagen i stat där testator vid upprättandet eller vid sin död var medborgare. Såvitt testamente avser fast egendom ska det också anses giltigt till formen, om testamentet i fråga om formen uppfyller vad som föreskrivs i lagen på den ort där egendomen finns. Första stycket har motsvarande tillämpning i fråga om ändring eller återkallelse av testamente. Återkallelse ska också anses giltig till formen, om återkallelsen i fråga om formen uppfyller vad som före- skrivs i lag enligt vilken det återkallade testamentet på grund av vad som sägs i första stycket var giltigt till formen. Hade testator enligt lagen i icke fördragsslutande stat domicil i den staten, får dettas domicil åberopas i stället för hemvist i fall som avses i första eller andra stycket. Uppstår i övrigt enligt första, andra eller tredje stycket fråga om tillämpning av lagen i icke fördragsslutande stat, tillämpas de allmänna regler som härom gälla i varje fördragsslutande stat. I artikel 8 finns bestämmelser om tillämplig lag för att bedöma formen för testamentariska förordnanden. Ändringarna i artikel 8 är följdändringar till den nya lydelsen av artikel 1. Artikel 8 bygger i allt väsentligt om tillämplig lag för formen av testamentariska förordnanden. Arvsförordningen påverkar inte tillämpning mellan de EU-stater som är parter till arvsförordningen (se artikel 75.1 andra stycket i arvsförordningen). En fråga om arvlåtarens behörighet att upprätta eller återkalla ett testamente ska bedömas enligt lagen i den fördragsslutande stat vars lag enligt artikel 2 eller 3 ska tillämpas i fråga om rätt till arv efter den döde. Arvlåtaren ska också anses ha haft behörighet att upprätta eller återkalla testamentet om han eller hon hade sådan behörighet enligt lagen i den fördragsslutande stat där han eller hon för upprättandet eller återkallelsen hade hemvist. Om arvlåtaren vid den Internordiska regler om arv aktuella tidpunkten hade hemvist i en icke fördragsslutande stat tillämpas de allmänna regler som gäller i varje fördragsslutande stat. I artikel 9 finns regler om tillämplig lag för att bedöma arvlåtarens behörighet att upprätta och återkalla testamente. Artikeln har fått ny lydelse. Den nya lydelsen utgör en anpassning till den nya lydelsen av artiklarna 2 och 3. Enligt artiklarna 24 och 26 i arvsförordningen (som ska till- lämpas av och ) kan frågan om arvlåtarens be- hörighet att upprätta eller återkalla ett testamente regleras av den lag som enligt förordningen skulle ha varit tillämplig på arvet om testatorn avlidit som testamentet eller återkallelsen gjordes. Det kan leda till att en annan lag än den som utpekas i den nordiska arvskonventionen blir tillämplig. Fråga om testamentets eller återkallelsens ogiltighet på grund av testators sinnestillstånd eller på grund av svek, villfarelse, tvång eller annan otillbörlig påverkan ska bedömas enligt lagen i den av staterna, där testatorn hade hemvist vid den tid då åtgärden vidtogs. Om testatorn vid den aktuella tidpunkten haft hemvist i en icke fördrags- slutande stat tillämpas de allmänna regler som gäller i varje fördrags- slutande stat. I artikel 10 behandlas tillämplig lag för frågor som rör testamentes eller återkallelses ogiltighet på grund av testators sinnestillstånd eller svek. Artikeln har ändrats genom överenskommelsen. Ändringen i artikeln avser att det lagts till en ny sista mening. Som redogjorts för i anslutning till den nya lydelsen av artikel 9 kommer och att i stället tillämpa artiklarna 24 och 26 i arvsförordningen. Enligt arvsförordningen kan frågan om testamentets eller återkallelsens ogiltighet i de avseenden som berörs regleras även av den lag som testatorn hade valt. Det kan leda till att en annan lag än den som utpekas i den nordiska arvs- konventionen blir tillämplig. Internordiska regler om arv Hade medborgare i fördragsslutande stat vid sin död hemvist i eller , ska där gällande lag tillämpas i fråga om av testamente. Bestämmelser i norsk lag om att rätt på grund av testamente och invändningar mot giltigheten av testamente ska göras gällande inom vissa frister tillämpas också i fråga om testamente efter medborgare i annan fördragsslutande stat, om han eller hon vid sin död hade hemvist i . Genom ändringsöverenskommelsen har artikel 11 anpassats till att det i och inte längre finns bestämmelser om bevak- ning av testamente. I övrigt har det endast gjorts några redaktio- nella justeringar av artikelns lydelse. och ska tillämpa arvsförordningen i stället för artikel 11 i den nordiska arvskonventionen. Bestämmelserna om tillämplig lag i kapitel III i arvsförordningen medför i de flesta fall att lagen i den avlidnes hemvistland blir tillämplig på de frågor som avses i artikel 11. I praktiken leder en tillämpning av första och andra stycket av i artikel 11 i den nordiska arvskonventionen alltså till samma resultat som arvsförordningens bestämmelser om tillämplig lag. I en del fall ska dock enligt arvsförordningen ett annat lands lag (än hemvistlandets) tillämpas. I så fall kan vad som sägs i bestämmelserna i artikel 11 i den nordiska arvskonventionen inte gälla. Om arvlåtaren har ingått ett arvsavtal eller gett en gåva för dödsfalls skull ska avtalets eller gåvans bindande verkan bedömas enligt den stats lag som då enligt artikel 2 eller 3 gällde för rätten till arv efter honom eller henne. Detsamma gäller fråga om egendom som arvinge mottagit av arvlåtaren under dennes livstid ska anses som förskott på arv. Om fråga uppstår enligt första eller andra stycket om tillämpning av lagen i en icke fördragsslutande stat tillämpas de allmänna regler som därom gäller i varje fördragsslutande stat. Internordiska regler om arv Artikel 12 handlar om tillämplig lag för frågor som rör arvsavtal eller gåva för dödsfalls skull. Eftersom enligt den nya lydelsen av artikel 2 eller artikel 3 även en annan stats lag än lagen i den fördragsslutande stat där arvlåtaren har sitt hemvist kan vara be- stämmande för rätten till arv, har i artikel 12 första stycket gjorts motsvarande justering. Syftet med det är att säkerställa att en rättshandling (arvsavtal eller gåva för dödsfalls skull) som var giltig när den företogs förblir giltig även om den tillämpliga lagen har ändrats. Arvsavtal är giltiga enligt både dansk och norsk rätt. Den formella lydelsen av andra stycket i artikel 12 är i princip oförändrad. Eftersom flera lagar (och inte bara lagen i arvlåtarens hemviststat) kan vara tillämpliga enligt konventionens nya lydelse, kommer det att påverka tillämpningen av andra stycket. Tredje stycket i artikeln har anpassats till tredje stycket i artikel 3. För och del regleras de frågor som artikel 12 behandlar av arvsförordningen (se arvsförordningen artikel 25 res- pektive artikel 23.2 i).