sou · H2B376 · 2014-11-28 00:00:00 — Med gällande instansordning och sammansättning med tre lag- farna ledamöter i kammarrätten, finns det vidare principiella invändningar mot en sådan lösning (jfr t.ex. regeln i 2:4 RB att hov- rätten ska bestå av fyra domare om tingsrätten haft tre lagfarna domare). Utredningen anser därför att antalet lagfarna ledamöter även i fortsättningen endast ska kunna utökas med en. I den mån två lagfarna domare ökar risken för skiljaktiga me- ningar, noteras att en skiljaktig mening kan vara till fördel på det sättet att den kan underlätta för den förlorande parten att bedöma sina chanser med ett överklagande och för den högre rätten att få olika aspekter på målet belysta.45 Det förekommer dessutom att den ordinarie sammansättningen är sådan att lika röstetal kan uppkomma och ordförandes röst får gälla i stället för den andra lagfarna ledamotens (jfr mål om elektronisk kommunikation). Som bl.a. Förvaltningsrätten i påpekar kan förstärk- ningen i vissa fall med fördel ske med en fiskal. Detta är möjligt , så länge 10 § förordningen (1996:382) med förvalt- ningsrättsinstruktion iakttas. Bestämmelsen föreskriver att en för- valtningsrättsfiskal inte får tilldelas arbetsuppgifter som kräver sär- skild erfarenhet. Enligt utredningens mening medför bestämmelsen att fiskaler inte bör ingå i rätten när de svåraste målen avgörs. I vilka mål ska förstärkning kunna ske? Förvaltningsrätten i anför att det bör klargöras om det är möjligt att vara två lagfarna domare även vid interimistiska beslut i de fall målets beskaffenhet kräver det. I 18 § LAFD regleras ett antal situationer i vilka en förvaltningsrätt är domför med en lag- faren domare ensam, däribland beslut som inte innefattar slutligt avgörande i sak. Utredningen konstaterar att det kan finnas situa- tioner där snabba interimistiska beslut behöver fattas i svåra mål. Det kan då vara en fördel att två lagfarna domare tillsammans kan diskutera och pröva frågan. Motsvarande situation kan uppstå i mål som enligt 18 § fjärde stycket LAFD ska avgöras med en lagfaren 45 Jfr och Eklyckes reservation till som refererats i avsnitt 8.3. Vissa frågor rörande förvaltningsrättens sammansättning domare ensam, t.ex. i mål om offentlig upphandling. Även i mål enligt 17 a § LAFD, som reglerar mål enligt 10 kap. kommunal- lagen (1991:900), kan det finnas behov av att förstärka rätten med en lagfaren ledamot. Utredningen anser därför att det bör klargöras att rätten kan förstärkas med en lagfaren domare utöver vad som följer av 17 a och 18 §§. Ett sätt att göra detta skulle kunna vara att införa en bestämmelse motsvarande den som finns i 17 § andra stycket LAFD, i 17 a § respektive 18 § LAFD. Det är dock svårt att överblicka konsekvenserna av en sådan lösning, med tanke på att det finns flera författningar som hänvisar till 18 § LAFD, men som enligt utredningens mening inte bör omfattas av möjligheterna att förstärka rätten. Detta gäller t.ex. mål enligt lagen (2003:389) om elektronisk kommunikation och fastighetstaxeringslagen (1979:1152), vilka lagar innehåller särskilda domförhetsregler som innebär att förvaltningsrätten redan enligt huvudregeln kan sägas vara förstärkt (se vidare om mål enligt tullagen och skatteförfarandelagen i avsnitt 8.6). Utredningen anser därför att klargörandet att rätten kan förstärkas med en lagfaren domare utöver vad som följer av 17 a och 18 §§ bör göras i 17 § andra stycket LAFD. I 17 § andra stycket LAFD bör vidare tydliggöras att om nämn- demän eller särskilda ledamöter ingår i rätten och antalet lagfarna domare utökas ska även antalet nämndemän respektive särskilda ledamöter utökas med en. Detta ska således gälla när utökning sker i vanliga mål för vilka domförheten regleras i 17 § första stycket LAFD och i mål enligt 10 kap. kommunallagen för vilka domför- heten regleras i 17 a § LAFD. Om utökning sker i mål i vilka för- valtningsrätten enligt 18 § LAFD är domför med en lagfaren domare ensam, behöver någon förstärkning med nämndemän eller särskilda ledamöter naturligtvis inte göras. I 17 § andra stycket anges att om en eller flera ledamöter får förhinder sedan handläggningen har påbörjats, gäller 17 § första stycket andra meningen i fråga om rättens domförhet. Rätten är då domför med en lagfaren domare och två nämndemän, vilket mot- svarar domförhet enligt huvudregeln om en nämndeman får för- hinder under handläggningen. Om rätten har utökats i mål enligt 17 a eller 18 § LAFD, och en eller flera ledamöter får förhinder sedan handläggningen har påbörjats, bör enligt utredningens me- ning bestämmelserna i 17 a eller 18 § gälla i fråga om rättens dom- förhet. Detta bör tydliggöras i 17 § andra stycket LAFD. Vissa frågor rörande förvaltningsrättens sammansättning anförda innebär att rätten efter förstärkning kan vara domför med en lagfaren domare och två eller tre nämndemän (enligt 17 § första stycket andra meningen LAFD), med en lagfaren domare och två särskilda ledamöter (enligt 17 a § LAFD) eller en lagfaren domare ensam (enligt 18 § LAFD). 8.6Förvaltningsrättens sammansättning i skattemål Förslag: Domförhetsreglerna beträffande skattemål och tullmål ska ändras så att förvaltningsrätt som huvudregel är domför med två lagfarna domare vid prövning av mål enligt skatteförfarande- lagen och tullagen. Om det finns anledning till det med hänsyn till frågorna i målet, ska tre nämndemän få ingå i rätten. Om en av nämnde- männen får förhinder sedan handläggningen har påbörjats, ska rätten ändå vara domför. De nya domförhetsreglerna ska gälla även mål om bevissäk- ring och betalningssäkring enligt skatteförfarandelagen, mål om uppgifts eller handlings undantagande från kontroll enligt skat- teförfarandelagen eller annan skatteförfattning samt mål om anstånd med att betala skatt eller avgifter enligt skatteförfatt- ningarna, dvs. mål som avgörs av en lagfaren domare ensam i förvaltningsrätt. Förslaget ska genomföras genom ändring i 17 och 18 §§ lagen om allmänna förvaltningsdomstolar samt genom att sär- skilda bestämmelser om förvaltningsrättens sammansättning in- förs i skatteförfarandelagen och tullagen. Hänvisningar till be- stämmelserna i skatteförfarandelagen införs i kupongskatte- lagen, lagen om skatt på ränta på skogskontomedel, m.m., väg- trafikskattelagen, lagen mot skatteflykt, lagen om punktskatte- kontroll av transporter m.m. av alkoholvaror, tobaksvaror och energiprodukter samt lagen om särskilda ordningar för mervär- desskatt för telekommunikationstjänster, radio- och tv-sänd- ningar och elektroniska tjänster. Utredningen har ovan föreslagit regler som innebär en utökad möj- lighet till förstärkt sammansättning i förvaltningsrätt. Vissa frågor rörande förvaltningsrättens sammansättning bär en kompetensökning i alla de mål som är av svårare eller mer omfattande beskaffenhet. Bland målen i förvaltningsdomstolarna kan skattemålen sägas inta en särställning. Beskattningen har en central roll i samhället och det är viktigt att det finns legitimitet för skattesystemet och förtroende för skatteprocessen. är det skatterättsliga om- rådet mycket omfattande och komplext. Skattemålen har dessutom blivit alltmer komplexa på grund av en ökad interna- tionalisering, snabb rättsutveckling och hög förändringstakt i lag- stiftningsarbetet. Det anförda gör det angeläget att domstolarna har de bästa möjliga förutsättningarna för att döma i skattemålen. Domstolarnas svar på den av utredningen utskickade enkäten visar att dagens möjligheter att förstärka sammansättningen inte används i nämnvärd utsträckning vad gäller skattemål. Några förvaltnings- rätter påpekar dock att det vore önskvärt om lagtexten gav förvalt- ningsrätterna större utrymme att vara två domare i skattemål (se avsnitt 8.5.1). I direktiven har skattemålen framhållits som en mål- typ där det bör övervägas om reglerna om förvaltningsrättens sam- mansättning bör ändras. Enligt utredningens uppfattning är också skattemålen ofta av sådan beskaffenhet att de skulle tjäna på den ökade kompetens det innebär att fler lagfarna domare prövar målen. Många skattemål är omfattande och komplexa eller inne- håller juridiskt komplicerade frågor. Exempel på sådana mål är mer- värdesskattemål som kan involvera svåra EU-rättsliga frågor, kon- cernbeskattningsmål som kan vara strukturellt komplexa, mål som handlar om tillämpningen av skatteavtal, skatteflyktslagen eller ränteavdragsbegränsningar och mål som innefattar underskotts- avdragsfrågor. Skattemål intar på flera sätt en särställning bland målen i för- valtningsdomstol. Det skatterättsliga området är mycket omfat- tande och komplext och skattemålen kräver systemförståelse på ett annat sätt än övriga måltyper vid förvaltningsdomstolarna. Skatte- målen kräver således att domaren har kunskap inte bara om de materiella frågorna i målet, utan även kunskap om och förståelse Vissa frågor rörande förvaltningsrättens sammansättning för skattesystemet som sådant och det större sammanhang som frågorna i målet ingår i. Som exempel kan nämnas att om ett skattemål innefattar en fråga om en viss inkomst ska flyttas från ett inkomstslag till ett annat, är det viktigt att domaren inte bara foku- serar på rättsfrågan utan även kan se de faktiska skattemässiga kon- sekvenserna av en sådan flytt. På samma sätt är det viktigt att kunna se de faktiska skattemässiga konsekvenserna av om viss tillgång klassificeras som lagertillgång eller som inventarie. En dom i ett skattemål blir vidare vägledande i större utsträck- ning och får oftare återverkningar för flera andra personer, än t.ex. en dom i ett socialförsäkringsmål.46 Sammanfattningsvis är skatte- målen en stor målgrupp där en relativt stor andel av målen är kom- plexa och/eller komplicerade. Enligt utredningens mening medför dessa omständigheter att det finns skäl att låta skattemålen prövas av en starkare sits i förvaltningsrätt än som är fallet. Utred- ningen föreslår därför att antalet lagfarna domare ska utökas gene- rellt när det gäller prövning av skattemål och tullmål i förvaltnings- rätt. Utredningen anser att nämnda måltyper som huvudregel ska prövas av två lagfarna domare i förvaltningsrätt. Förslaget avviker från den gällande huvudregeln om förvaltningsrättens sammansättning.47 ser inte utredningen anledning att låta den nya domförhetsregeln gälla i någon annan måltyp vid allmän förvaltningsdomstol än skattemål och tullmål. Det kan diskuteras om förvaltningsrätten ska vara domför även om en av de två lagfarna domarna skulle få förhinder sedan hand- läggningen har påbörjats. En reglering med den innebörden skulle minska risken för att muntliga förhandlingar i skattemål behöver tas om för den händelse att en av de lagfarna domarna skulle få för- hinder. Utredningen anser dock att de föreslagna bestämmelserna om tvådomarsits i skattemål är av sådan betydelse att några undan- tag i detta avseende inte bör gälla. Motsvarande är fallet vid för- hinder för lagfaren domare i mål enligt lagen om elektronisk kommunikation.48 Om däremot tre nämndemän ingår i rätten och 46I sammanhanget noteras att fattar drygt 8 miljoner beslut om grundregistrering av inkomstdeklarationer och 1,2 miljoner beslut om ändring. 47Redan i dag finns det dock mål där två lagfarna domare ska ingå i förvaltningsrätten, nämligen när det gäller vissa mål enligt lagen (2003:389) om elektronisk kommunikation, LEK. 488 kap. 25 § LEK. Vissa frågor rörande förvaltningsrättens sammansättning en av dem får förhinder sedan handläggningen har påbörjats, bör förvaltningsrätten ändå vara domför. Utredningen föreslår ovan att de domare som prövar skattemål ska vara specialiserade på skatterätt (ang. den närmare innebörden av specialisering, se avsnitt 7.8). När två lagfarna domare ingår i rätten vid prövning av skattemål, bör så långt det är möjligt båda vara specialiserade. Att en av domarna har arbetat med skatterätt, kan dock kompenseras genom att den andra domaren har längre erfarenhet från skatteområdet. Enligt utredningens me- ning kan fiskaler som regel gärna vara en av de två domarna när skattemål avgörs. När fiskaler ingår i rätten måste dock beaktas att 10 § förordningen (1996:382) med förvaltningsrättsinstruktion (för- valtningsrättsinstruktionen) föreskriver att en förvaltningsrättsfiskal inte får tilldelas arbetsuppgifter som kräver särskild erfarenhet. Enligt utredningens mening medför bestämmelsen att fiskaler inte bör ingå i rätten när de svåraste skattemålen avgörs. Enligt förvaltningsrättsinstruktionen får notarier handlägga vissa typer av mål, bl.a. mål som avser en fråga av betydelse för t.ex. inkomstbeskattningen, dock endast om värdet av vad som yrkas i målet uppenbart inte överstiger hälften av prisbasbeloppet enligt 2 kap. 6 och 7 §§ socialförsäkringsbalken.49 Notarier får också handlägga mål av enkel beskaffenhet som inte kräver särskild er- farenhet.50 Enligt förvaltningsrättsinstruktionen ska nämndemän alltid delta när notarier avgör tvistiga mål.51 Trängselskattemål får dock handläggas av notarier utan att nämndemän deltar.52 Enligt utredningens förslag ska såväl skattemål av mindre värde än hälften av prisbasbeloppet, trängselskattemål och andra skattemål av enkel beskaffenhet även fortsättningsvis vara endomarmål enligt 18 § LAFD. Notarier bör även i fortsättningen kunna handlägga dessa typer av mål, i vissa fall tillsammans med nämndemän. 4920 § p. 5021 § förvaltningsrättsinstruktionen. 5120 § tredje stycket förvaltningsrättsinstruktionen. 5220 a § förvaltningsrättsinstruktionen. Vissa frågor rörande förvaltningsrättens sammansättning Vilka mål ska omfattas av den nya domförhetsregeln? Även om många skattemål är komplexa eller juridiskt kompli- cerade, finns dock också ett stort antal skattemål som inte kan be- tecknas som svåra. Sådana mål bör inte avgöras av en förstärkt sits eftersom mål inte ska avgöras av en tyngre sits än nödvändigt. Bl.a. med hänsyn till denna princip vore det i och för sig bra om det gick att avgränsa de skattemål som ska kvalificera till en förstärkt sammansättning. Vid huvudförhandling i dispositiva tvistemål gäller som huvud- regel att tingsrätt ska bestå av tre lagfarna domare. Rätten är dock domför med en lagfaren domare om rätten anser det tillräckligt att en domare sitter i rätten och parterna samtycker till det (se 1 kap. 3 a § tredje stycket RB). En tänkbar lösning för att åstadkomma avgränsning av vilka skattemål som i förvaltningsrätt ska prövas av en förstärkt sits skulle vara att införa regler som i fråga om flexi- biliteten liknar de nämnda reglerna för dispositiva tvistemål i allmän domstol. I Ds 2014:24 föreslås dock att kravet på samtycke ska tas bort (se avsnitt 8.3). Det finns därför inte anledning att överväga att införa sådant krav i allmän förvaltningsdomstol. En annan tänkbar lösning för att åstadkomma en avgränsning av vilka skattemål som ska prövas av förvaltningsrätt i förstärkt sits skulle kunna vara att införa en bestämmelse som innebär att skatte- mål ska avgöras av två lagfarna domare om det inte är onödigt med hänsyn till målets beskaffenhet. En sådan bestämmelse ger en tyd- lig huvudregel för skattemålen som den bidrar till stor flexibilitet. En nackdel med en sådan lösning är dock att den är oförutsebar för parterna. Slutligen finns alternativet att åstadkomma avgränsning genom att peka ut vissa typer av skattemål som ska avgöras av förvalt- ningsrätt i en förstärkt sammansättning. Ett sådant alternativ har fördelen att det blir tydligt för både domstol och parter vilka mål som ska avgöras i en förstärkt sammansättning, som lös- ningen tar hänsyn till att det inte är alla skattemål som är av sådan beskaffenhet att de kräver två lagfarna ledamöter. Det är dock svårt att i förväg peka ut vilka typer av skattemål som bör avgöras av en förstärkt sammansättning, och vilka som inte bör göra det. Trots de nu redovisade teoretiskt möjliga alternativen för att avgränsa vilka skattemål som ska prövas av förvaltningsrätt i en Vissa frågor rörande förvaltningsrättens sammansättning förstärkt sits och vilka som inte ska det, bedömer utredningen att det finns sådana starka skäl mot alternativen att någon avgränsning inte bör göras. Som framhållits tidigare finns det skattemål som typiskt sett är av svårare slag, men som i det enskilda fallet inte innefattar svåra frågor. På samma sätt kan vissa typer av skattemål som generellt sett betraktas som enkla, i det enskilda fallet inne- fatta svåra och komplicerade frågor. Utredningen anser därför att den förstärkta domförheten – i stället för att avgränsas till vissa typer av skattemål – bör utformas som en huvudregel som ska gälla generellt för alla skattemål. Liksom ska skattemål av enkel beskaffenhet samt vissa av de typer av skattemål som anges i katalogen i 18 § LAFD även fort- sättningsvis kunna avgöras av en lagfaren domare utan nämndemän (s.k. e-mål). I katalogen i 18 § LAFD finns dock ett antal måltyper som – med beaktande av att huvudregeln ska vara att skattemål ska avgöras av två lagfarna ledamöter – enligt utredningens mening är av sådant slag att de i fortsättningen inte bör avgöras av en lagfaren domare ensam. Detta gäller mål rörande bevissäkring och betalnings- säkring enligt skatteförfarandelagen (2011:1244), SFL, mål rörande uppgifts och handlings undantagande från kontroll enligt SFL eller annan skatteförfattning samt mål rörande anstånd med att betala skatt eller avgifter enligt skatteförfattningarna. avgörs dessa måltyper av en domare utan nämndemän eftersom de är brådskande och det är svårt att med kort varsel ordna en sits med nämndemän. Utredningen föreslår nedan att skattemål som regel ska avgöras utan deltagande av nämndemän. Om detta förslag antas, behöver någon särreglering för dessa måltyper inte finnas. Det lär inte upp- komma motsvarande svårigheter att ordna en sits med två domare som arbetar vid domstolen. Dessutom anser utredningen att nämnda måltyper i sig är av sådan beskaffenhet att de som regel med fördel avgörs av två lagfarna domare. Lagtekniskt är det inte lämpligt att använda begreppet skattemål för att definiera i vilka fall två lagfarna domare ska ingå i rätten. Detta eftersom skattemål är ett begrepp som inte används i lag- stiftningen (jfr SFL). I stället bör bestämmelser om förvaltnings- rättens domförhet knytas till prövningen av mål enligt SFL och föras in i 67 kap. denna lag. I 2 kap. 1–4 §§ SFL anges ett antal för- fattningar som är undantagna från SFL:s tillämpningsområde. Enligt utredningens mening är flertalet av dessa av sådant slag att Vissa frågor rörande förvaltningsrättens sammansättning de föreslagna reglerna om förvaltningsrättens sammansättning i skattemål bör gälla även när förvaltningsrätten prövar överklagan- den enligt dessa lagar. Hänvisningar till de föreslagna domförhets- bestämmelserna i 67 kap. SFL bör därför införas i vissa författ- ningar som är undantagna från SFL:s tillämpningsområde. I något fall (se nedan om tullagen) är det lämpligare att, i stället för att in- föra hänvisningar till 67 kap. SFL, införa motsvarande domförhets- bestämmelser i författningen i fråga. Enligt 2 kap. 1 § SFL gäller lagen för skatt, dock inte skatt som tas ut enligt 1. kupongskattelagen (1970:624), 2. lagen (1984:404) om stämpelskatt vid inskrivningsmyndigheter, 3. lagen (1990:676) om skatt på ränta på skogskontomedel m.m., 4. tullagen (2000:1281), 5. lagen (2004:629) om trängselskatt, och 6. Vägtrafikskattelagen (2006:227). Enligt 2 kap. 3 § samma lag gäller lagen inte heller för punktskattepliktiga varor som 1. är omhändertagna med stöd av lagen (1998:506) om punktskattekontroll av transporter m.m. av alkoholvaror, tobaksvaror och energiprodukter, eller 2. omfattas av ett beslut om skatt enligt samma lag. Enligt 2 kap. 4 § SFL gäller lagen inte heller för mervärdesskatt som ska redovisas och betalas enligt lagen (2011:1245) om särskilda ordningar för mervärdesskatt för telekommunikationstjänster, radio- och tv-sändningar och elektroniska tjänster. Hänvisningar till de nya domförhetsbestämmelserna i 67 kap. SFL bör således föras in i kupongskattelagen (1970:624) som vis- serligen innehåller hänvisningar till 67 kap. SFL, men bara till de delar i kapitlet som gäller överklagande av förvaltningsrätts och kammarrätts avgörande. Lagen (1998:506) om punktskattekontroll av transporter m.m. av alkoholvaror, tobaksvaror och energiprodukter innehåller endast delvis hänvisning till 67 kap. SFL53 och bör i 4 kap. kompletteras med en hänvisning till de föreslagna bestämmelserna om förvalt- ningsrättens sammansättning i 67 kap. SFL. Även i lagen (1990:676) om skatt på ränta på skogskontomedel m.m. samt i vägtrafikskattelagen (2006:227) bör hänvisningar till den nya domförhetsbestämmelsen i SFL införas, även om mål en- 53 Se 4 kap. 9 a § lagen (1998:506) om punktskattekontroll av transporter m.m. av alkohol- varor, tobaksvaror och energiprodukter. Vissa frågor rörande förvaltningsrättens sammansättning ligt dessa lagar sannolikt ofta är av enkel beskaffenhet och kan dömas av en ensam domare. Lagen (2011:1245) om särskilda ordningar för mervärdesskatt för telekommunikationstjänster, radio- och tv-sändningar och elek- troniska tjänster innehåller fr.o.m. vissa bestäm- melser som hänvisar till hela 67 kap. SFL, och vissa bestämmelser som innehåller hänvisningar som är begränsade till vissa bestäm- melser i 67 kap. SFL. De sistnämnda bestämmelserna bör utvidgas så att hänvisningarna omfattar även de nya bestämmelserna i . Tullagen (2001:281), som är undantagen från SFL, har i 1 kap. 8 § vissa hänvisningar till SFL. 67 kap. SFL ingår dock inte i dessa hänvisningar. I stället finns i tullagen ett kapitel (9 kap.) med sär- skilda bestämmelser om överklagande. Detta kapitel bör komplet- teras med bestämmelser motsvarande de som föreslås i 67 kap. SFL. När det gäller övriga lagar som undantas från SFL:s tillämp- ningsområde behöver inga lagstiftningsåtgärder vidtas med anled- ning av förvaltningsrättens nya domförhetsregler i skattemål. Mål enligt lagen (2004:629) om trängselskatt ska således även fortsätt- ningsvis vara e-mål enligt 18 § LAFD och lagen (1984:404) om stämpelskatt vid inskrivningsmyndigheter har bestämmelser om överklagande till tingsrätt och hovrätt, varför det beträffande denna lag inte är aktuellt med bestämmelser om domförhet för förvalt- ningsrätt. Lagen (1995:575) mot skatteflykt, som inte nämns i SFL, bör omfattas av de nya bestämmelserna om förstärkt sammansättning vid prövning i förvaltningsrätten. Lagen innehåller en hänvisning till 67 kap. SFL, men bara i tillämpliga delar och endast såvitt gäller handläggning av framställning om tillämpning av lagen och i fråga om överklagande av beslut med anledning av sådan framställ- ning. Hänvisningen bör därför förtydligas. Det finns flera lagar rörande skatter och avgifter, utöver de som anges ovan. Vissa av dem innehåller allmänna hänvisningar till 67 kap. SFL. För dessa kommer alltså de föreslagna bestämmel- serna om förstärkt sammansättning i förvaltningsrätten att gälla, även om skatten eller avgiften inte tas ut enligt SFL (jfr t.ex. 34 a § lagen [1994:1564] om alkoholskatt). Andra lagar innehåller inga sådana hänvisningar. När förvaltningsrätten prövar överklaganden av beslut enligt sådana lagar ska de regler om förvaltningsrättens sammansättning som finns i LAFD fortsätta att gälla. Vissa frågor rörande förvaltningsrättens sammansättning rätten kommer i sådana situationer vanligtvis att utgöras av en lagfaren domare och tre nämndemän. Utöver nämnda författningsändringar ska 17 § LAFD ändras så att upplysningen i tredje stycket om vilka författningar som inne- håller särskilda domförhetsregler omfattar även tullagen och SFL. Enligt utredningens mening behöver sådana författningar som en- dast hänvisar till bestämmelserna i inte anges i detta stycke. gäller att mål av enkel beskaffenhet får avgöras av en lagfaren domare utan medverkan av nämndemän (s.k. e-mål, jfr 18 § fjärde stycket 1 LAFD). Denna bestämmelse är tillämplig på alla typer av mål, däribland skattemål.