sou · H2B352d2 · 2014-07-03 00:00:00 — ska också inför sitt beslut beakta den finansiella stabiliteten i de övriga EES-länderna. Senast i samband med underrättelsen enligt 12 § kommer de myndigheterna i de övriga myndigheterna inom EES att få känne- dom om moderföretagets problem. Om resolutionsmyndigheten inte avser att genomföra en koncernresolution kan de inte förhindra det utan bara försöka påverka den. Om de bedömer att åtgärderna kommer att påverka de dotterföretag som de ansvarar för bör de i stället vidta de nationella åtgärder som de anser nödvändiga. Bestämmelsen behandlas i avsnitt 7.5.2. Paragrafen genomför artiklarna 92.3 och 92.6 i resolutions- direktivet. Av bestämmelsen framgår att det som sägs i 8 och 9 §§ gäller om resolutionsmyndigheten lägger fram en koncernresolutions- ordning. Av hänvisningen framgår att myndigheten om möjligt ska ingå en internationell överenskommelse med övriga berörda företag om koncernresolutionsordningen eller, om detta inte är möjligt, fatta ett individuellt beslut. Bestämmelsen behandlas i avsnitt 7.5.2. Paragrafen genomför artiklarna 92.3–92.7 i resolutionsdirektivet. Av bestämmelsen framgår att vad som gäller när resolutions- myndigheten ansvarar för hanteringen av ett dotterföretag som varken är det fallerande dotterföretaget eller moderföretaget i koncernen. Bestämmelsen behandlas i avsnitt 7.5.2. Följder av ett beslut om resolution för ägare och ledning Paragrafen genomför artikel 63.1 b och delar av artikel 72. I den föreslagna paragrafen framgår att ett beslut om att försätta ett institut eller något annat företag i resolution, automatiskt innebär att ägare i ett företag eller, i förekommande fall, huvud- männen i en sparbank inte längre får besluta i frågor som ska hanteras av stämman. I stället övertas denna rätt av resolutions- myndigheten. Detta är en rättsverkan av beslutet om resolution. Bestämmelsen behandlas i avsnitt 9.1. Paragrafen genomför artikel 63.1 b och delar av artikel 72. Den kontroll som resolutionsmyndigheten får över företaget innefattar, förutom ägares och huvudmäns befogenheter, även styrelses och verkställande direktörens befogenheter. När reso- lutionsmyndigheten har bytt ut styrelseledamöter och verkställande direktör (se 3 §) ska den i beslut ange att den inte längre innehar styrelsens eller den verkställande direktörens befogenheter. Bestämmelsen behandlas i avsnitt 9.1. Paragrafen genomför artiklarna 34.1c och 63.1 l i resolutions- direktivet. Av bestämmelsen framgår att resolutionsmyndigheten ska utse en ny styrelse och verkställande direktör i ett företag när det blir försatt i resolution. Detta innebär också att personer som har varit styrelseledamöter eller verkställande direktör inte får fortsätta att vara verksamma i samma eller liknande positioner i företag som fortsätter att driva verksamheten. Den bestämmelsen är för det första tillämplig på företaget under resolution. Om institutet under resolution försätts i konkurs i anslutning till resolutionsbeslutet behöver dock inte personerna bytas ut. Hur som är rimlig för att konkursen ska anses inträffa i anslutning till resolutions- beslutet får bedömas från fall till fall. Om resolutionsmyndigheten inrättar ett broinstitut eller ett tillgångsförvaltningsbolag, innebär bestämmelsen för det andra att styrelseledamöter och den verkställande direktören normalt inte får hämtas från företaget under resolution. Styrelseledamöter som har suttit i styrelsen som företagets problem har uppkommit, torde som regel inte kunna ges nya eller fortsatta uppdrag i företaget. En eller flera av styrelsens ledamöter eller dess verkställande direktör får dock fortsätta att vara verksam i företaget under resolution eller något företag som bildats som ett led i resolutionen, om det är nödvändigt för att uppnå resolutionsändamålen. Så kan exempelvis vara fallet om det har tillsatts en ny styrelse med tydliga ambitioner att lösa institutets problem och institutet ska omstruktureras. Bestämmelsen behandlas i avsnitt 9.2. Hinder mot exekutiva åtgärder och vissa rättshandlingar kopplade till resolution Paragrafen genomför artikel 86.1. Av paragrafen framgår, genom en hänvisning till konkurslagen, att bara resolutionsmyndigheten får ansöka om att ett företag under resolution ska försättas i konkurs. Bestämmelsen har behandlats i avsnitt 8.9.2. Paragrafen saknar motsvarighet i resolutionsdirektivet. Av bestämmelsens först stycke framgår att utmätning eller annan verkställighet enligt utsökningsbalken inte får äga rum mot ett företag under resolution. Bestämmelsen har i huvudsak samma innebörd som motsvarande bestämmelse i 2 kap. 17 § första meningen lagen (1996:764) om företagsrekonstruktion. Uppräkningen är uttömmande. Det innebär att det t.ex. inte finns något hinder mot att en pågående rättegång om inte resolu- tionsmyndigheten med stöd av 3 § ansöker om, och får, vilande- förklaring. Förbudet mot utmätning avser såväl beslut om utmätning som vidare åtgärder för verkställighet av ett sådant beslut. En utmätning som beslutats innan resolutionsmyndigheten beslutade om resolution får alltså inte genomföras. Andra stycket behandlar beslut om kvarstad eller betalnings- säkring. Enligt första stycket får det inte ske verkställighet av sådana beslut Av bestämmelsen framgår att en domstol inte heller får besluta om kvarstad och betalningssäkring. Av tredje stycket framgår att det inte finns något hinder mot utmätning m.m. för förpliktelser som uppkommit efter det att företaget i fråga har försatts i resolution. Bestämmelsen har behandlats i avsnitt 10.2 Paragrafen genomför artikel 86.3. Bestämmelsen har behandlats utförligt i avsnitt 10.2. Paragrafen genomför delar av artiklarna 68.1 och 68.3 i resolutions- direktivet. Av första stycket framgår att en motpart till ett sådant företag som anges i 1 kap. 1 § första stycket inte får vidta vissa åtgärder med avseende på ett avtal som ingåtts med företaget enbart på grund av att resolutionsmyndigheten har beslutat om resolution eller resolutionsåtgärder. Detsamma gäller för händelser som har direkt koppling till ett sådant beslut. En sådan händelse kan t.ex. vara ett gäldenärsbyte som sker till följd av att resolutions- myndigheten överför verksamhet genom försäljningsverktyget, broinstitutsverktyget eller avskiljandeverktyget. En sådan händelse kan också vara ett ägarbyte som sker till följd av att aktierna i ett företag under resolution överförs genom försäljningsverktyget eller broinstitutsverktyget. Ett avtalsvillkor som innebär att ett avtal får sägas upp vid ett gäldenärsbyte eller ett ägarbyte är således utan verkan om gäldenärsbytet eller ägarbytet sker som ett resultat av resolutionsmyndighetens användning av något av överförings- verktygen (se 5 §). Vad som avses med resolutionsåtgärder framgår av 13 kap. 1 §. I första punkten anges att en motpart inte får säga upp eller häva ett avtal med företaget enbart p.g.a. ett sådant beslut eller en sådan händelse som anges ovan. Av andra punkten följer att en motpart inte heller får ändra villkoren i ett avtal på den grunden. Det skulle t.ex. kunna gälla ändringar av pris eller leveranstid. I tredje punkten anges vidare att en motpart inte får ställa in fullgörelsen eller hålla inne sin prestation, t.ex. betalning, mot ett sådant företag. Fjärde punkten handlar om så kallad kvittning och innebär att en motpart till ett företag t.ex. inte får kvitta en fordran som företaget har på motparten mot en fordran som motparten har på företaget enbart p.g.a. av ett sådant beslut eller en sådan händelse som anges ovan. Femte och sjätte punkterna behandlar så kallad nettning och syftar dels på avtalsvillkor med innebörden att ett antal fordringar eller skyldigheter omvandlas till en enda nettofordran eller netto- förpliktelse, dels på avtalsvillkor om slutavräkning som innebär att förpliktelser mellan parterna ska slutavräknas. Båda dessa villkor innebär typiskt sett att den tidpunkt vid vilken parterna ska uppfylla sina förpliktelser enligt ett avtal tidigareläggs, så att de antingen ska infrias och uttrycks som en förpliktelse att betala ett belopp som motsvarar deras beräknade aktuella värde, eller upphävs och ersätts med en förpliktelse att betala samma belopp. Det kan också uttryckas som att en beräkning görs av vad varje part är skyldig den andre med avseende på dessa förpliktelser och att en nettosumma ska betalas av den part som har den största skulden till den andra parten. Innebörden av femte och sjätte punkten är således att enbart ett beslut om resolution eller resolutionsåtgärder, eller en händelse som har direkt koppling till ett sådant beslut, inte ger en motpart rätt att utöva nettning på det sätt som beskrivs ovan. Av sjunde punkten framgår att ett sådant beslut eller en sådan händelse i sig inte heller ger en motpart rätt att ta vidta vissa åtgärder med avseende på säkerhetsrätter i tillgångar som tillhör företaget. När det gäller att förfoga över säkerheter innebär det t.ex. att en panthavare är förhindrad att låna ut en pant till en tredje part enbart på den grunden. Av andra stycket framgår att en motpart inte får göra gällande att ett beslut om resolution eller resolutionsåtgärder, eller en händelse med direkt koppling till ett sådant beslut, är ett kollektivt obeståndsförfarande enligt lagen (1999:1309) om system för avveckling av förpliktelser på finansmarknaden. Av tredje stycket framgår att förbudet mot att vidta de åtgärder som anges i första stycket och att göra gällande kollektivt obeståndsförfarande endast gäller om företaget fortsätter att fullgöra väsentliga avtalsförpliktelser i förhållande till motparten. Med väsentliga avtalsförpliktelser avses bl.a. betalnings- och leveransskyldighet samt tillhandahållande av säkerheter. Bestämmelsen behandlas i avsnitt 10.3. Paragrafen saknar direkt motsvarighet i resolutionsdirektivet. Av paragrafen framgår vilken rättsverkan ett avtalsvillkor i strid med det som sägs i 4 § har. Bestämmelsen behandlas i avsnitt 10.3. Paragrafen genomför artikel 68.5. i resolutionsdirektivet. De beslut som resolutionsmyndigheten kan fatta med stöd av 14 kap. 2, 7, 8, 11 eller 12 § är av sådan karaktär att de skulle kunna innebära att ett företag inte anses fullgöra väsentliga avtals- förpliktelser gentemot sina motparter. kan med stöd av dessa bestämmelser t.ex. tillfälligt fatta beslut om att stoppa ett företags betalningar. Om ett företag inte betalar en motpart kan det utgöra ett väsentligt avtalsbrott som skulle ge en motpart rätt att vidta de åtgärder som anges i 4 § första stycket. Av paragrafen framgår att ett sådant beslut av resolutions- myndigheten inte ska betraktas som bristande fullgörelse av före- taget vid tillämpning av bestämmelserna i det här kapitlet. Bestämmelsen behandlas i avsnitt 10.3. Paragrafen genomför delar av artikel 68.1 och delar av artikel 68.3 i resolutionsdirektivet. Av paragrafen framgår att ett förbud enligt 4 § under vissa omständigheter också gäller för motparter till andra koncern- företag. I första punkten anges att så är fallet beträffande avtal som ingåtts av ett dotterföretag till ett företag under resolution, om ett koncernföretag svarar för fullgörelse av dotterföretagets för- pliktelser. Med detta avses bl.a. moderbolagsgarantier men även annat stöd kan komma i fråga. Detsamma gäller enligt andra punkten beträffande avtal som ingåtts av ett koncernföretag, om avtalet innehåller så kallade Bestämmelsen behandlas i avsnitt 10.3. Paragrafen genomför artikel 68.2 i resolutionsdirektivet. Paragrafen ska tillämpas när ett företag som är etablerat i ett land utanför EES har försatts i resolution eller resolutionsåtgärder har vidtagits mot det i det landet, om företaget har dotterföretag eller filialer som är etablerade i . En förutsättning för tillämpning är att resolutionsmyndigheten har erkänt resolutions- förfarandet i det land utanför EES där företaget i fråga är etablerat. kan erkänna ett sådant resolutions- förfarande med stöd av 27 kap. 2 §. Ett sådant erkännande innebär att 4–7 §§ ska tillämpas i förhållande till dotterföretag eller filialer som är etablerade i . Bestämmelsen behandlas i avsnitt 10.3. Paragrafen genomför artikel 68.6 i resolutionsdirektivet. I artikel 9 i och rådets förordning (EG) nr 593/2008 anges att internationellt tvingande regler i lagen i det land där vissa avtalsförpliktelser ska utföras, eller har utförts, kan tillerkännas verkan om dessa regler får till följd att avtalets innehåll strider mot lag. Vid bedömningen av om sådana regler ska till- erkännas verkan ska enligt förordningen hänsyn tas till deras art och syfte liksom till följderna av en eventuell tillämpning. Av paragrafen framgår att 4–8 §§ ska ha status av sådana inter- nationellt tvingande regler. Detta innebär att bestämmelserna i fråga kan få företräde framför de bestämmelser som annars skulle gälla enligt svenska lagvalsregler. För att så ska ske krävs att vissa avtalsförpliktelser ska utföras, eller har utförts, i och att en tillämpning av bestämmelserna i fråga får till följd att avtalets innehåll strider mot lag. Så skulle t.ex. kunna bli fallet vid en tillämpning av 4 § då ett avtalsvillkor i strid med 4 § är ogiltigt. Bestämmelsen behandlas i avsnitt 10.3. 13 kap. Om resolutionsåtgärder Paragrafen genomför artikel 2.1.40 i resolutionsdirektivet. Paragrafen behandlar resolutionsåtgärderna. Av paragrafen framgår att när resolutionsmyndigheten har beslutat om att försätta ett företag i resolution får den också besluta om resolutionsåtgärder. Resolutionsåtgärder är de åtgärder som får vidtas för att genom- föra rekonstruktionen eller avvecklingen av ett företag som försatts i resolution. De kan delas in i två huvudsakliga grupper; tillämp- ningen av ett resolutionsverktyg och övriga åtgärder. Som regel är det resolutionsmyndigheten som beslutar om resolutions- åtgärderna. Det finns dock ett undantag från detta. Det är att det är regeringen som beslutar om användningen av de statliga stabili- seringsverktygen. Var de närmare bestämmelserna om respektive verktyg och annan åtgärd finns framgår av hänvisningarna. Där förklarar vi också vad som avses med respektive resolutionsåtgärd. Bestämmelsen behandlas i avsnitt 5.3. Paragrafen genomför artiklarna 31.1, 31.2 andra stycket och 31.3 i resolutionsdirektivet. Av bestämmelserna framgår vad resolutionsmyndigheten ska beakta vid valet mellan olika resolutionsåtgärder och vid utform- ningen av dem. Av bestämmelsen i första stycket i den aktuella paragrafen, ska resolutionsmyndigheten för välja de resolutionsåtgärder som bäst uppfyller de resolutionsändamål som är relevanta i det enskilda fallet. De resolutionsändamål som är relevanta är inte bara de utgör samhällsintressen enligt beslutet om resolution utan även de övriga mål som är av betydelse för företaget. bör alltså om möjligt inte vidta åtgärder som kommer i konflikt med något av resolutionsändamålen. Bedömningen av vilka resolutionsåtgärder som ska användas beror på det första av vilken typ åtgärder som har bedömts vara nödvändiga och proportionerliga i resolutionsbeslutet. De resolutionsåtgärder som väljs ska dock inte resultera en mer ingripande behandling av företaget, dess aktieägare eller dess borgenärer än vad situationen kräver. Vid bedömningen vilka resolutionsåtgärder som ska användas måste därför hänsyn tas till andra omständigheter än ändamålen. Dit hör bl.a. det fallerande företagets situation, orsakerna till fallissemanget och den samhällsekonomiska situationen liksom till möjligheten i det enskilda fallet att använda ett visst verktyg. Som regel torde det krävas mindre ingripande åtgärder mot ett företag som alltjämt har ett positivt eget kapital jämfört med ett företag vars egna kapital är utraderat. Ytterst styrs dock valet av åtgärder av de bestämmelser som anger när de får användas. Resolutions- myndigheten ska emellertid också sträva efter att undvika onödig värdeförstörelse och minimera resolutionskostnaderna. Resolutions- ändamålen står dock i fokus En värdeförstörelse är inte onödig om den åtgärd som vidtogs behöver vidtas för att uppnå resolutions- ändamålen. ska välja de resolutionsåtgärder som enligt dess bedömning är bäst. Att myndighetens bedömning står i fokus ska ses mot bakgrund att myndigheten kan behöva välja mellan flera bra lösningar. Vilken av dessa som är bäst i det enskilda fallet kan vara en bedömningsfråga. Myndighetens bedömning ska dock grunda sig på objektiva omständigheter som redovisas i beslutet. Den kan också enligt andra stycket komma att behöva göra en avvägning mellan de olika ändamålen. Beträffande rangordningen av ändamålen är utgångspunkten att det eller de mål som i det enskilda fallet har identifierats som det centrala samhällsintresse som motiverar att företaget försätts resolution, också torde vara det viktigast. Generellt kan det dock konstateras att ändamålen att säkerställa att viktiga funktioner kan upprätthållas och att undvika betydande negativa effekter på den finansiella stabiliteten som regel torde ha företräde framför övriga ändamål. Skyddet för garanterade insättare och investerare torde som regel ha företräde framför ändamålet att skydda statliga medel. I vissa fall kan det emellertid vara nödvändigt att skjuta till offentliga medel för att undvika störningar i den finansiella stabiliteten. Utgångspunkten är dock att de åtgärder som vidtas, utformas på ett sätt som minimerar behovet av statligt stöd. Bestämmelsen behandlas i avsnitt 8.4. Paragrafen genomför artiklarna 38.1 andra stycket, 40.1 andra stycket, 42.1 andra stycket och 63.2 i resolutionsdirektivet. Paragrafen ger uttryck för att det är resolutionslagen som ska tillämpas när ett institut är under resolution och att resolutions- myndighetens beslut blir giltigt oavsett vad som sägs i annan lag eller avtal. Detta innebär att resolutionsmyndigheten när den beslutar om och tillämpar resolutionsåtgärder inte behöver inhämta godkännande eller medgivande från någon offentlig eller privat person, inbegripet aktieägarna eller borgenärerna i institutet under resolution eller beakta förfarandekrav om att underrätta vissa personer, vilket institutet skulle ha behövt göra för motsvarande åtgärder enligt associationsrättslig lagstiftning. Resolutions- myndigheten ska däremot följa de förfarandekrav som följer av resolutionslagen. I ordet underrätta inbegrips eventuella krav om att offentliggöra underrättelser eller prospekt eller om att lämna in eller registrera handlingar hos någon annan myndighet. Bestämmelsen behandlas i avsnitt 8.2. Paragrafen genomför delar av artikel 83 i resolutionsdirektivet. Av paragrafen framgår att beslutet om resolutionsåtgärder ska offentliggöras . De närmare bestämmelserna om var beslutet ska offentliggöras kommer att framgå av föreskrifter meddelade avregeringen eller den myndighet regeringen bestämmer. Bestämmelsen kompletterar den i 9 kap. 12 §. Även ett beslut om att vidta åtgärder mot en EES-filial ska offentliggöras. Av bestämmelsen i andra stycket framgår att beslut om att offentliggörandet av vissa resolutionsåtgärder i kapitel 14 som handlar om ändring av vissa avtalsvillkor och om förbud mot att fullgöra förpliktelser, ta i anspråk säkerheter och att utöva vissa rättshandlingar ska inkludera villkoren för åtgärden och som åtgärden gäller. Bestämmelserna behandlas i avsnitt 7.7. Paragrafen genomför artikel 34.2 i resolutionsdirektivet. Av bestämmelsen framgår att resolutionsmyndigheten ska använda resolutionsåtgärder på ett sätt som i minsta möjliga mån påverkar andra koncernföretag eller koncernen i dess helhet och som minimerar de negativa effekterna på den finansiella stabiliteten inom EES. val av resolutionsåtgärder liksom dess användning styrs dock enligt andra stycket primärt av vilka resolutionsändamål som är relevanta och deras rangordning jämte strävan att undvika onödig värdeförstörelse och minimera resolutionskostnaderna. Bestämmelsen behandlas i avsnitt 8.13. Paragrafen genomför artikel 34.6 i resolutionsdirektivet. Av bestämmelsen framgår att de resolutionsåtgärder som resolutionsmyndigheten vidtar inte påverkar de anställdas rätt till arbetstagarrepresentanter. Det gäller även vid byte av styrelse eller tillsättande av en särskild förvaltare. Bestämmelsen behandlas i avsnitt 8.14. Paragrafen genomför artikel 34.5 i resolutionsdirektivet. Av bestämmelsen i paragrafen framgår att resolutions- myndigheten bör informera och samråda med representanter för de anställda innan den vidtar en resolutionsåtgärd. Skyligheten är dock inte absolut. I detta ligger att resolutionsmyndigheten får avstå från information och samråd om det inte är lämpligt. Grunderna för ett sådant ställningstagande ska kunna verifieras i efterhand. Bestämmelsen behandlas i avsnitt 8.14. Paragrafen genomför artikel 44.2 tredje stycket i resolutions- direktivet. Paragrafen innehåller en anvisning till resolutionsmyndigheten om hur de ska agera om företaget under resolution har gett ut säkerställda obligationer. Av bestämmelsen framgår att resolutions- myndigheten då ska hålla tillgångar och derivat avtal avskilda från de övriga tillgångar som ett institut under resolution har. Den ska också se till att tillgångarna tillförs tillräcklig finansiering. Bestämmelsen behandlas i avsnitt 15.5. Paragrafen genomför delar av artikel 73 a i resolutionsdirektivet. Paragrafen preciserar den allmänna princip som gäller enligt 1 kap. 7 §, om att det ekonomiska utfallet för ägare och borgenärer vid resolution inte får bli sämre än om företaget i stället hade avvecklats genom konkurs eller likvidation. Paragrafen blir tillämplig när resolutionsmyndigheten använder något av överföringsverktygen, dvs. försäljningsverktyget, broinstitutsverktyget eller avskiljande- verktyget för att göra en partiell överföring. Bestämmelsen innebär att resolutionsmyndigheten ska säker- ställa att det ekonomiska utfallet för ägare och de borgenärer vars fordringar inte överförts inte blir sämre än om företaget under resolution hade försatts i konkurs eller gått i likvidation. Ett sådant säkerställande sker genom att en oberoende person gör en värdering enligt 7 kap. 12 § varvid det fastställs om det ekonomiska utfallet blivit sämre för ägarna eller borgenärerna. Om så är fallet ska ersättning utgå ur resolutionsreserven i enlighet med vad som anges i 24 kap. 8 §. Bestämmelsen behandlas i avsnitt 19.2. Paragrafen genomför artikel 73 b i resolutionsdirektivet. I likhet med 9 § utgör denna paragraf en precisering av den allmänna princip som gäller enligt 1 kap. 7 §, om att det eko- nomiska utfallet för ägare och borgenärer vid resolution inte får bli sämre än om företaget hade avvecklats genom konkurs eller likvidation. Paragrafen blir tillämplig om resolutionsmyndigheten använder skuldnedskrivningsverktyget. ska då säkerställa att det ekonomiska utfallet för ägare och de borgenärer vars fordringar har skrivits ned eller konverterats till aktier eller andra äganderättsinstrument inte blir sämre än om företaget i stället hade försatts i konkurs eller gått i likvidation. Hur ett sådant säkerställande ska gå till framgår av författnings- kommentaren till 9 §. Bestämmelsen behandlas i avsnitt 19.2. Paragrafen genomför artikel 109.1 andra stycket resolutions- direktivet. Bestämmelsen motsvarar de i 10 och 11 §§ men avser insätt- ningsgarantisystemet. Bestämmelsen behandlas i avsnitten 19.2 och 21.4.7. Paragrafen genomför delar av artikel 67. Av paragrens första stycke framgår vilka skyldigheter resolu- tionsmyndigheten är skyldig att vidta beträffande egendom i tredje land. Utgångspunkten är att resolutionsmyndigheten – eller den ger i uppdrag att kontrollera företaget under resolution – ska vidta alla nödvändiga åtgärder för att se till att den beslutade resolutions- åtgärden får avsedd effekt. Intill det sker, är resolutionsmyndig- heten – eller den som får uppdraget av myndigheten – skyldig att förvalta tillgångar etc. eller fullgöra förpliktelser som följer med dem.