sou · H2B311 · 2014-03-06 00:00:00 — När elproduktionen från reaktorerna upphör, och därmed försäljningen av el, har dessa företag därför i princip inte längre något positivt värde.4,5 beslutade att inrätta ett gemen- skapsramverk för ansvarsfull och säker hantering av använt kärn- bränsle och radioaktivt avfall – avfallsdirektivet – vilket trädde i kraft den 22 augusti 2011.6 Direktivet utgår från ett antal allmänna principer som ska gälla för hanteringen av använt kärnbränsle och radioaktivt avfall, bland annat att alla medlemsstater ska se till att orimliga bördor inte överlåts på kommande generationer och att medlemsstaterna därför säkerställer att tillräcklig finansiering finns 3SKB (2013), Fud-program 2013 Program för forskning, utveckling och demonstration av metoder för hantering och slutförvaring av kärnavfall, s. 6. 4SOU 2004:125 Betalningsansvaret för kärnavfallet. , avsnitt 4. 5Strålsäkerhetsmyndighetens (SSM) rapport Förändringar i lagen (2006:647) om finansiella åtgärder för hanteringen av restprodukter från kärnteknisk verksamhet och förordningen (2008:715) om finansiella åtgärder för hanteringen av restprodukter från kärn- teknisk verksamhet (Dnr: SSM2011-4690), avsnitt 4.9.2. 6Rådets direktiv /70/Euratom av om inrättande av ett gemenskaps- ramverk för ansvarsfull och säker hantering av använt kärnbränsle och radioaktivt avfall. Finansiering av kärnkraftens restprodukter att tillgå för hantering av använt bränsle och radioaktivt avfall. Medlemsstaterna ska också se till att det nationella ramverket inne- håller krav på att tillräckliga ekonomiska resurser finns tillgängliga när det behövs för att genomföra det nationella kärnavfallspro- grammet. Den svenska staten bär ett sistahandsansvar för såväl säker- heten som finansieringen av använt kärnbränsle och radioaktivt avfall. Principen om statens sistahandsansvar finns också reglerad konvention om säkerheten vid hantering av använt kärn- bränsle och om säkerheten vid hantering av radioaktivt avfall (av- fallskonventionen) som ratificerat.7 Konventionen innebär att den svenska staten åtagit sig att säkerställa att det primära ansvaret för säkerheten vid hantering av använt kärnbränsle eller radioaktivt avfall vilar på tillståndshavaren. Om det inte finns någon sådan tillståndshavare eller någon annan ansvarig part, vilar ansvaret på staten.8 Statens ansvar har alltså två delar: 1.ett övergripande ansvar att se till att slutförvaringen kommer till stånd 2.ett sistahandsansvar för slutförvaringen i meningen att staten ska ta på sig en beställar- och finansierarroll om kärnkrafts- industrin inte har förmåga att utföra uppgiften eller av annat skäl avstår från att göra det Ett statligt övertagande av rättigheter och skyldigheter när det inte finns någon tillståndshavare som kan utkrävas ansvar fordrar nog- granna civilrättsliga överväganden avseende ägarförhållandena till det använda bränslet. har uppmärksam- mat frågor som är förknippade med den fastighet där slutförvaret är beläget i händelse av en konkurs eller likvidation hos fastighet- ens ägarbolag.9 När staten övertar tillståndshavarens rättigheter och skyldig- heter är det bedömning att marken där slutförvaret är beläget övergår i statlig ägo. Härigenom tillförsäkras inte bara statens direkta kontroll över såväl det deponerade bränslet 7SÖ 1999:60 Konvention om säkerheten vid hantering av använt kärnbränsle och om säker- heten vid hantering av radioaktivt avfall, . (Kärnavfallskonventionen). 8Jfr artikel 21 i kärnavfallskonventionen. 9SOU 2011:18 Strålsäkerhet: gällande rätt i ny form, . Finansiering av kärnkraftens restprodukter som markens framtida användningsområde utan även frågan om kärnämneskontroll efter förslutning underlättas betydligt med staten som markägare. Efter att äganderätten till marken där slut- förvaret är beläget övergått i statlig ägo är det därmed staten som ansvarar helt och fullt för efterbehandlingsansvaret om slutförvaret orsakar skada eller olägenhet för människors hälsa eller miljön. Statens sistahandsansvar innebär inte någon begränsning av kärnkraftindustrins ansvar enligt kärntekniklagen. Detta ansvar kan emellertid i realiteten sägas vara begränsat genom att det formella ansvaret är knutet till företag som sannolikt inte har någon större betalningsförmåga när reaktorerna är stängda. Denna bristande överensstämmelse (mismatchning) mellan betalningsansvar och betalningsförmåga innebär en ekonomisk risk för staten. Det är bland annat av dessa skäl som lagstiftningen på detta område succesivt byggts upp. 8.2.3Utredningen om radioaktivt avfall () Utredningen (I 1972:08) om radioaktivt avfall () hade som en av sina uppgifter att föreslå former för finansieringen av behandling, transport och förvaring av radioaktivt avfall samt av forsknings- och utvecklingsprogram.10 I sina betänkanden11 beskrev utredningen en strategi för hur man skulle ta hand om kärnavfallet som baserades på fyra huvud- punkter: 1.upparbetning av det använda kärnbränslet med en efterföljande deponering av det förglasade högaktiva avfallet, (vilket var utredningens huvudalternativ) 2.direktdeponering av det använda kärnbränslet fördes fram som ett alternativ 3.central mellanlagring av det använda kärnbränslet i avvaktan på upparbetning eller direkt deponering 4.centralt slutförvar för låg- och medelaktivt kärnavfall 10 SOU 1976:30 Använt kärnbränsle och radioaktivt avfall, del I och SOU 1976:31 Använt kärnbränsle och radioaktivt avfall, del II. Utredningen om radioaktivt avfall. 11SOU 1976:30 Använt kärnbränsle och radioaktivt avfall, del I, s. Finansiering av kärnkraftens restprodukter Utredningen framhöll också att nedläggningen av kärntekniska anläggningar skulle orsaka svårhanterligt avfall . En ut- gångspunkt för var att samtliga kostnader för radioaktivt avfall och använt kärnbränsle skulle bäras av producen- terna av kärnenergi.12 föreslog att kraftbolagen i sina kostnads- kalkyler skulle räkna med framtida utgifter för upparbetning av använt kärnbränsle och slutlig förvaring av högaktivt avfall redan när kärnbränslet används för framställning av energi. Samma prin- cip föreslogs gälla även låg- och medelaktivt avfall från kärnkraft- verk. förordade att ett skattebefriat belopp som svarade mot dessa utgifter, skulle avsättas i kärnkraftsföre- tagens bokslut till en särskild företagsintern fond. Denna skulle täcka kostnader när dessa uppstod men skulle, enligt förslaget, de avsatta medlen användas i företagen. Regeringen lade fram en proposition i enlighet med förslaget som antogs av riksdagen.13 Kostnadsberäkningar som utgjorde underlaget för kärnkrafts- bolagens avsättningar , utfördes av ett av kärnkraftsföretagen gemensamt ägt företag, Svensk kärnbränsle- försörjning AB (SKBF), numera (). Utgångspunkten för kostnadsberäkningarna var de förslag till lösningar på frågor om hantering och förvaring av radioaktiva restprodukter som kärnkraftsbolagen redovisade inom ramen för Projekt (KBS).14 Med stöd av förordningen (1979:27) med bemyndigande för att utfärda föreskrifter för beräkning av avdrag för framtida utgifter för hantering av utbränt kärnbränsle m.m. utfär- dade verket föreskrifter som innebar att avsättningarna inte fick överstiga vid tillämpningen av taxering.15 12Se även SOU 1980:14 Kärnkraftens avfall: organisation och finansiering. Utredningen om kärnkraftens radioaktiva avfall - organisations- och finansieringsfrågor, s. 23. 1978/79:39. 14KBS bildades som en följd av de krav som ställdes i lagen (1977:140) om särskilt till- stånd att tillföra kärnreaktorer kärnbränsle m.m. (villkorslagen). 1980/81:90, bilaga 1, s. 316. Finansiering av kärnkraftens restprodukter 8.2.4Lagen (1981:669) om finansiering av framtida utgifter för använt kärnbränsle m.m. finansieringslagen En annorlunda lösning på finansieringsfrågan föreslogs energipolitiska proposition. I enlighet med propositionen beslöt om en ny lag – lagen (1981:669) om finansiering av framtida utgifter för använt kärnbränsle m.m. Lagen trädde i kraft . Lagen innebar en övergång till de principer som gäller för reak- torinnehavarnas skyldigheter och för ansvaret för finansieringen. Bestämmelserna stämmer också i stora delar överens med dem som återfinns i kärntekniklagen16 och finansieringslagen. I lagen slås reaktorinnehavarnas skyldigheter fast. Den som har tillstånd att inneha och driva en kärnkraftreaktor ska svara för att: använt kärnbränsle och radioaktivt avfall hanteras och slutför- varas på ett säkert sätt reaktoranläggningen ska kunna avvecklas och rivas på ett säkert sätt den forsknings- och utvecklingsverksamhet som behövs för att fullgöra skyldigheterna bedrivs Reaktorinnehavarna skulle, i likhet med nu gällande rätt, i samråd med övriga reaktorinnehavare upprätta en plan för den forsknings- och utvecklingsverksamhet som behövdes för att kunna fullgöra skyldigheterna. Planen skulle också innehålla en översikt över behövliga åtgärder som avses bli vidtagna . Planen skulle ses över och skickas in till regeringen eller den myndighet regeringen bestämmer.17 Den myndighet som från början svarade för uppgiften var dåvarande Statens kärnbränsle- nämnd (SKN) men 1992 fördes uppgifterna över till Statens kärn- kraftinspektion (SKI) i samband med att SKN lades ned. Enligt lagen skulle reaktorinnehavaren svara för kostnaderna för att fullgöra skyldigheterna och därför betala en avgift till staten så länge reaktorn var i drift. Avgiften skulle utgå från den energi som reaktoranläggningen levererade och avgiften skulle bestämmas med ledning av den årliga planen. Avgiftsmedlen skulle sättas in på ränte- 16Jfr 10, 11 och 12 §§ lagen (1984:3) om kärnteknisk verksamhet. 17Enligt 12 § kärntekniklagen ska programmet för forskning och utvecklingsverksamhet (så kallat Fud-program) upprättas . Finansiering av kärnkraftens restprodukter bärande konton i , ett för varje tillståndshavare. I sam- band med övergången till det nya finansieringssystemet överfördes de medel som redan avsatts av tillståndshavarna i deras bokslut till respektive konto i Riksbanken.18 Reaktorinnehavarna skulle förutom att svara för kostnaderna för att fullgöra skyldigheterna även svara för statens kostnader för att: 1.komplettera forsknings- och utvecklingsverksamheten 2.pröva frågor om den årliga avgiften 3.övervaka och kontrollera slutförvar19 I sitt yttrande över lagförslaget anger lagrådet att reaktorinne- havarnas skyldigheter inte enbart är att vidta och bekosta de fak- tiska åtgärder som krävs utan även ansvara för återstoden av före- tagets förmögenhet för kostnader som staten skulle kunna ådra sig för sådana åtgärder, ifall reaktorinnehavaren skulle underlåta att fullgöra sina skyldigheter och därför statens nödgas vidta åtgär- derna.20 Lagrådet uttalade också att de inbetalade medlen utgör staten tillhöriga medel, men att avsikten är att medlen ska vara reserve- rade för att användas för bestämda ändamål. Reaktorinnehavarna har en rätt att ur medlen få ersättning för kostnader för sådana åtgärder som medlen är avsedda för. Men om reaktorinnehavarna inte kan fullgöra sina skyldigheter måste staten rycka in och svara för att erforderliga åtgärder vidtas. Lagrådet rekommenderade att statens ianspråktagande av medlen, för kostnader som staten haft, bör anges i lagen.21 8.2.5Senare kompletteringar av finansieringslagen I samband med vissa förändringar av myndighetsorganisationen på det kärntekniska området 1992 beslöt på förslag av rege- ringen om en ny lydelse av finansieringslagen. 18Reaktorinnehavarna hade möjlighet till återlån av de fonderade medlen. Denna möjlighet slopades genom ändring av lagen . 19De skyldigheterna motsvaras av bestämmelserna i 4 och 6 §§ finansieringslagen. 1980/81:90, Bilaga 1, Bihang F, s. 637. 21Ibid, s. 639. Finansiering av kärnkraftens restprodukter Den nya lagen (1992:1537) om finansiering av framtida utgifter för använt kärnbränsle m.m. innebar inte några principiella änd- ringar i finansieringssystemets uppbyggnad. I den så kallade , som tillsattes , restes frågan om finansieringssystemets tillförlitlighet mot bakgrund av att finansieringslagen syftar till att säkerställa att kärnkraftsproduktionen finansierar samtliga kostnader som orsakas av hanteringen och förvaringen av använt kärnbränsle, långlivat kärnavfall samt rivningsavfall. I betänkandet22 föreslogs ett system med kompletterande säkerheter. Regeringen och följde förslag med två kompletterande säkerheter dels för att säkerställa fonduppbyggnaden om kärnkraftverken stängs av innan reaktorerna har drivits , dels med avseende på skäliga kostnader för till- kommande åtgärder som beror på oplanerade händelser. Säker- heterna skulle tillhandahållas av tillståndshavarna.23 Den nya ordningen innebar också att medlen i fördes över till och kom att betecknas Kärnavfallsfonden. Medlen skulle förvaltas av en särskild myndighet, , vilken senare kom att också benämnas Kärnavfallsfonden. Bestämmelserna kompletterades 1996. Den författningsregle- ring som beslutades då är i princip densamma som gäller . Enligt bestämmelserna ska en avgift baserad på den totala kost- naden för omhändertagandet av kärnavfallet m.m. betalas av inne- havaren av en kärnkraftsreaktor i förhållande till antalet levererade kilowattimmar el vid anläggningen. Avgiften enligt lagen avser finansiering av bl.a. kostnader för att ta hand om använt kärnbränsle och annat radioaktivt avfall, kost- nader för en säker avveckling och rivning av kärnkraftverken samt kostnader för den forskning och utveckling som har samband med detta. Avgifterna ska betalas kvartalsvis till Kärnavfallsfonden. Reaktorinnehavaren ska därutöver ställa säkerheter som dels ska täcka den fondbrist som uppstår om samtliga kärnkraftsreaktorer ställs av under det innevarande året samt kostnaderna för rivning av kärnkraftverken, dels täcka kostnader för tillkommande åtgärder som beror på oplanerade händelser. Säkerheterna ska ställas till som förvaltar dem. 22SOU 1994:107 Säkrare finansiering av framtida kärnavfallskostnader. 1995/96:83. Finansiering av kärnkraftens restprodukter Lagen ersattes 2007 av lagen (2006:647) om finansiella åtgärder för hantering av restprodukter från kärnteknisk verksamhet (finan- sieringslagen) som gäller . Lagen gäller samtliga som har tillstånd att inneha eller driva kärntekniska anläggningar som ger upphov till högaktivt kärnavfall som måste slutförvaras och inte enbart reaktorinnehavare som tidigare lagstiftning. Enligt lagen ska kärnavfallsavgifter tas ut för de kostnader som omhändertagande av avfall och avveckling och rivning av kärntek- niska anläggningar genererar ända tills avfallet är placerat i slutligt förvar (grundkostnaden) samt för statens kostnader för förvaltning och tillsyn m.m. (merkostnader). Avgiftsskyldigheten upphör inte förrän allt använt kärnbränsle och kärnavfall finns i förslutna slut- förvar. Avgiftsmedlen ska liksom tidigare fonderas i Kärnavfalls- fonden. Den nya lagen ger bättre möjligheter att kräva säkerheter för de belopp som inte täcks av fonden. dels ett belopp som motsvarar skillnaden mellan de återstående grundkostnaderna och merkostnaderna för de restprodukter som har uppkommit då beräkningen görs och de medel som har fonderats för dessa kostnader (finansieringsbeloppet) dels ett belopp som motsvarar en skälig uppskattning av grund- kostnaden och som kan uppkomma till följd av oplanerade hän- delser (kompletteringsbeloppet) Den nuvarande lagen innebär även att processen för att bestämma avgifter och säkerheter är mer flexibel och möjligheterna att han- tera den risk som staten bär för kärnavfallskostnaderna har för- bättrats.24 har, vilket redogjort för , tidigt ställt sig bakom fyra grundläggande principer när det gäller hanteringen av använt kärnbränsle och kärnavfall.25 Dessa fyra grundläggande principer redovisas i det följande avsnittet. 2005/06:183. 25Se bland annat prop. 1980/81:90, bilaga 1, s. 319, 609 och 610, prop. 1983/84:60, s. 38, prop. 1997/98:145, s. 381 samt näringsutskottets betänkanden /89:NU31 och 1989/90:NU24. Finansiering av kärnkraftens restprodukter Den ansvarsfördelning som kommer fram i dessa grundprinci- per återspeglas i lagen (1984:3) om kärnteknisk verksamhet (kärn- tekniklagen) och i lagen (2006:647) om finansiella åtgärder för hanteringen av restprodukter från kärnteknisk verksamhet (finan- sieringslagen). Den första grundläggande principen är att kostnaderna för slut- förvaring av använt kärnbränsle och kärnavfall ska täckas av intäk- terna från den produktion av energi som gett upphov till dem. Med hänsyn till de långa tidsperioder som krävs för hantering och slut- förvaring kommer utgifter att uppstå långt efter det att produk- tionen vid en anläggning, som det använda kärnbränslet kan hänfö- ras till, har upphört. Det innebär att medel för framtida utgifter för hantering och slutförvaring av använt kärnbränsle fortlöpande måste tas ur intäkterna från energiproduktionen. Denna princip har i sin helhet kommit till uttryck såväl i finansie- ringslagen som i kärntekniklagen.26 Avgiftsskyldigheten upphör i praktiken inte förrän allt använt kärnbränsle och kärnavfall finns i förslutna slutförvar. Den andra grundläggande principen är att en reaktorinnehavare ska svara för att använt kärnbränsle och kärnavfall tas om hand på ett säkert sätt. Det innebär att reaktorinnehavarna är skyldiga att svara för att erforderliga åtgärder för hantering och slutförvaring faktiskt kommer till stånd. De måste också, utöver det rent tek- niska handhavandet, se till att ha en organisation för verksamheten med ekonomiska, administrativa och personella resurser som är till- räckliga för att kunna fullgöra dessa skyldigheter. Tillståndshavarens skyldigheter att på ett säkert sätt slutförvara det använda kärnbränslet kvarstår till dess att de fullgjorts. Frågan om när tillståndshavaren anses ha fullgjort sina skyldigheter kan komma att vara beroende av när slutförvaret slutligt förslutits. Den andra principen finns reglerad i kärntekniklagen.27 En tredje grundläggande princip är att staten har ett övergri- pande ansvar för använt kärnbränsle och kärnavfall. Det långsiktiga ansvaret för hantering och förvaring av använt kärnbränsle och 26Jfr 11 § lagen (2006:647) om finansiella åtgärder för hanteringen av restprodukter från kärnteknisk verksamhet (finansieringslagen) samt 13 § lagen (1984:3) om kärnteknisk verksamhet. 27Jfr 10, 11, 12, 13 och 14 §§ kärntekniklagen. Finansiering av kärnkraftens restprodukter kärnavfall bör ligga hos staten. Efter att slutförvaren28 har tillslutits torde det krävas att någon form av ansvar för och tillsyn av slutför- varen kan upprätthållas . En statlig myndighet kan komma att överta ansvaret för de tillslutna slutförvaren. Regeringen har när det gäller denna princip uttalat att det ligger i sakens natur att staten har det yttersta ansvaret för att verksamhet som är reglerad i kärntekniklagen, fungerar även på mycket lång sikt.29 Som nämnts ovan har staten formellt också ett sistahands- ansvar genom att ratificera konvention om säkerheten vid hantering av använt kärnbränsle och om säkerheten vid hantering av radioaktivt avfall (avfallskonventionen) och genom det av EU inrättade kärnavfallsdirektivet. beslutade regeringen att tillkalla en sär- skild utredare med uppdrag att se över lagstiftningen på kärntek- nik- och strålskyddsområdet.30 Enligt utredningens direktiv skulle bland annat behovet och den eventuella utformningen av en lag- reglering av det långsiktiga ansvaret för det förslutna slutförvaret för använt kärnbränsle övervägas. Utredningen har i sitt betänkande föreslagit att det införs en lagregel som reglerar statens sistahandsansvar för det använda kärnbränslet.31 Ett sådant lagstadgande har enligt utredningen flera fördelar. Genom den lagreglering utredningen föreslår tydliggörs statens ansvar. En sådan regel kan skapa en trygghet för berörda aktörer såsom den kommun där bränslet kommer att deponeras, dess invånare, fastighetsägare och även kraftindustrin. Genom en systematisk statlig tillsyn elimineras risken för att tillståndshavar- nas drivkraft avtar för att fullfölja sitt ansvar för att nå en lösning på hur det använda bränslet ska slutförvaras. Ett statligt överta- gande av rättigheter och skyldigheter när det inte finns någon till- ståndshavare som kan utkrävas ansvar fordrar noggranna civilrätts- liga överväganden avseende ägarförhållandena till det använda bränslet. Regeringen överväger fortfarande utredningens förslag. En fjärde grundläggande princip, som har fastslagits av , är att varje land ska ta ansvar för det använda kärn- 28Här syftas på dels det redan existerande slutförvaret för radioaktivt driftavfall (SFR i Forsmark), dels ett planerat slutförvar i Forsmark för använt kärnbränsle, dels ytterligare slutförvarsanläggningar som kan behövas för rivningsavfall. 1997/98:145, s. 381 fjärde stycket. 30Utredningen om en samordnad reglering på kärntekniks- och strålskyddsområdet (Strål- säkerhetsutredningen). 31SOU 2011:18 Strålsäkerhet: gällande rätt i ny form, , s. 493 ff. Finansiering av kärnkraftens restprodukter bränsle och kärnavfall som uppkommer i landet.32 Av detta följer att slutförvaring av använt kärnbränsle och kärnavfall från kärntek- nisk verksamhet i ett annat land inte får förekomma i annat än i rena undantagsfall. Denna fjärde princip framkommer av 5 a § andra stycket kärn- tekniklagen. Denna princip kommer även till uttryck i EU:s kärnavfalldirektiv som föreskriver att radioaktivt avfall ska slut- förvaras i den medlemsstat som det genererades i, såvida inte avtal har slutits mellan medlemsstater om att använda slutförvarsanlägg- ningar i en av medlemsstaterna.33 Regeringen har lagt en lagrådsremiss med förslag till ändringar i kärntekniklagen som inför bestämmelserna i kärnavfallsdirektivet i svensk lagstiftning. Ändringarna skulle inne- bära att det krävs tillstånd för att utomlands slutförvara kärnämne om detta kommer från en verksamhet i . Ett sådant tillstånd skulle dessutom endast ges om fördelarna med slutförvaring utomlands från kärnsäkerhets- eller strålskyddssynpunkt tydligt överväger fördelarna med slutförvaring i . Ett sådant till- stånd får dessutom endast ges om och det andra landet har ett avtal om sådan slutförvaring. Tiden för uppförande, drift och förslutning av en anläggning för slutförvaring av använt kärnbränsle är uppskattad till , baserat på nuvarande planering av kärnkraftsreaktorernas driftstid. Enligt aktuell tidsplan från SKB ska anläggningen stå klar att ta emot den första kapseln och den sista . Därefter ska förvaret återfyllas och förslutas. Sammantaget handlar det således om en uppskattningsvis mycket lång projekttid. Den långa projekttiden är en starkt bidragande faktor till att det finns en betydande kostnadsosäkerhet i kärnavfallspro- grammet – ju längre tidshorisont som beaktas desto osäkrare är framtiden. I scenariot med 50 respektive driftstid för kärn- 1992/93:98, s. 29. 33Jfr artikel 4 punkt 4 i Rådets direktiv /70/Euratom av . Finansiering av kärnkraftens restprodukter kraftsreaktorerna kommer det inte att förekomma några inbetal- ningar till kärnavfallsfonden . I likhet med andra industri- och anläggningsprojekt finns en risk för att kostnader och intäkter kan få andra och mer ofördel- aktiga förlopp än i de som presenteras i beräkningarna. Finansie- ringslagen och den anslutande finansieringsförordningen har därför utformats utifrån antagandet att det finns en betydande kostnads- osäkerhet. Det finns en hög komplexitet i de beräkningar av kost- nader som utgör underlag för beräkning och fastställande av avgif- ter och säkerheter, vilket manar till försiktighet vid beräkningen av förväntade kostnader och tillhörande osäkerhetsmarginaler för kärnavfallsprogrammet. Samma mått av försiktighet är motiverad även i granskningen av kostnadsunderlagen och regeringens olika beslut om avgifter och säkerheter.