sou · H2B386 · 2014-12-19 00:00:00 — Att hovrätten i alla mål där det finns målsägandebiträde självmant ska pröva om förordnandet ska bestå är därför inte ändamålsenligt. Vi delar den bedömningen. En sådan ordning skulle även innebära ett ansenligt ianspråktagande av hovrättens resurser, vilket inte kan an- ses kostnadseffektivt. Vi förordar därför, liksom Straffprocess- utredningen, att biträdets förordnande ska upphöra när tiden för att överklaga tingsrättens dom löpt ut. På det sättet kan målsägan- den få hjälp av biträdet att överklaga och i samband med det begära ett förnyat förordnande om det finns behov av det. Om målsägan- den inte klagar på domen kan åklagaren bistå målsäganden med att yttra sig över den tilltalades överklagande. Åklagaren kan i sam- band med ett sådant yttrande, eller ett eget överklagande, ange sin syn på behovet av ett målsägandebiträde i hovrätten. När parternas ståndpunkter och bevisuppgifter är klarlagda kan hovrätten bedöma behovet av målsägandebiträde vid den fortsatta och avslutande hand- läggningen i hovrätten, framför allt huvudförhandlingen. Offentlig försvarare och målsägandebiträde anser vi att ett förordnande om måls- ägandebiträde generellt bör upphöra när tiden för att överklaga en lägre rätts dom har löpt ut, dvs. detta ska gälla även när måls- ägandebiträde förordnats i hovrätten och målet överklagas till . Mot en sådan lösning kan naturligtvis anföras att det kan uppstå en risk att det ursprungliga målsägandebiträdet inte med kort varsel kan förordnas på nytt, vilket kan leda till nackdelar för såväl måls- äganden personligen som processen. Det får dock förutsättas att de flesta ansökningar om omprövning sker i samband med ett över- klagande eller yttrande och att den högre rätten då snabbt avgör huruvida ett nytt förordnande kan ges eller inte. På detta sätt kan risken för eventuella nackdelar minimeras. Liksom föreslår vi därför att det införs en bestämmelse i lagen om målsägandebiträde av innebörd att ett målsägandebiträdes förordnande ska upphöra när tiden för att över- klaga en lägre rätts dom har löpt ut. Förordnandet ska alltså även innefatta tiden för anslutningsöverklagande. Ett målsägandebiträde bör därefter, på samma sätt som gäller , kunna förordnas efter begäran från målsäganden eller när det annars finns anledning till det, t.ex. efter initiativ från åklagaren eller den högre rätten själv. Bestämmelsen bör, som föreslagit, gälla även i de fall ett biträde inte var förordnat i den lägre rätten. Bestämmelsen bör även enligt vår uppfattning vara utformad så att den högre rätten ska göra en förnyad prövning enligt den all- männa bestämmelsen i 1 § lagen om målsägandebiträde. Därutöver bör det framgå av bestämmelsen att den högre rätten vid behovs- prövningen särskilt ska beakta om målsäganden ska höras, vad som ska prövas i fråga om enskilt anspråk eller om målsäganden av något annat särskilt skäl kan antas ha behov av ett biträde. På det sättet klargörs att prövningen enligt 1 § ska ske utifrån de behov som målsäganden kan ha i överrättsprocessen. har utförligt redogjort för vilka situa- tioner som kan tala för att en målsägande behöver ha ett biträde även i den högre rätten. Vi delar den bedömning Straffprocess- utredningen gjort i dessa delar.101 101 Se SOU 2013:17 s. 781 f. Offentlig försvarare och målsägandebiträde Enligt 3 § lagen om målsägandebiträde kvarstår målsägande- biträdets förordnande om tingsrättens dom endast överklagas i fråga om enskilt anspråk. Bestämmelsen infördes som målsägandebiträdets behörighet även utsträcktes till de fall då det enskilda anspråket avskiljs för att handläggas som ett särskilt mål enligt reglerna för tvistemål. I den situationen för åklagaren inte talan i hovrätten. Liksom delar vi bedöm- ningen att det saknas anledning att inskränka målsägandebiträdets behörighet i de fallen. Bestämmelsen om att målsägandebiträdets förordnande ska upphöra efter att tiden för att klaga på den lägre rättens dom har löpt ut bör alltså inte gälla de mål där tingsrättens dom endast överklagas i fråga om enskilt anspråk. Det saknas också anledning att ändra på den nuvarande ordningen att ett målsägande- biträde inte kan förordnas i högre rätt om målet endast överklagats i fråga om enskilt anspråk. Särskild företrädare för barn Det kan argumenteras för att samma regler som föreslås beträffande målsägandebiträde i högre rätt ska gälla även för sär- skilda företrädare för barn. Vi har dock valt att inte föreslå mot- svarande regler för sådana biträden, framför allt för att förutsätt- ningarna för förordnande av de båda biträdesformerna skiljer sig åt och att de fyller olika syften och funktioner. En viktig skillnad gäller t.ex. det förhållandet att barn inte har processhabilitet och därför behöver en företrädare genom processen som bevakar barnets intressen. Åklagaren har en betydelsefull roll för målsäganden i den rättsliga processen. Åklagarens uppgift är främst att avgöra om det före- ligger brott och om bevisningen för att den misstänkte begått brottet räcker. Åklagaren är i princip skyldig att väcka åtal om den bevis- ning som finns är tillräcklig för fällande dom. I de fall där åklagaren är förundersökningsledare omfattas åklagaren av de skyldigheter gentemot målsäganden som framgår av förundersökningskungörel- sen. Det gäller till exempel åklagarens skyldighet att underrätta måls- Offentlig försvarare och målsägandebiträde äganden om beslut angående åtal. Åklagaren har också en betyd- elsefull funktion både vad gäller att underlätta för målsäganden att få sina ersättningsanspråk utredda och att få talan om skadestånd utförd i brottmålet. Under förundersökningen ska åklagaren enligt 23 kap. 4 § RB ta hänsyn till omständigheter som talar både för och emot den miss- tänkte. Åklagaren har således att följa den så kallade objektivitets- principen med dess krav på opartiskhet. Det handlar om att åklag- aren ska leda förundersökningen på ett aktivt sätt och beakta måls- ägandens intressen som åklagaren också har krav på sig att vara objektiv under förundersökningen. Objektivitetsprincipen har i många sammanhang tillmätts stor betydelse för den roll som åklagaren har i förhållande till målsägan- den. Även i den internationella rätten är objektivitetsprincipen en central rättsprincip vilket bland annat kommer till uttryck i Europa- konventionen och i rekommendation (2000) 19 on the Role of Public Prosecution in the . Objektivitetsprincipen utgjorde ett av flera motiv för att införa lagstiftning om målsägandebiträde. hänvisade i betänkandet Målsägandebiträde till objektivitetsprincipen när den motiverade förslaget om ett juridiskt biträde för stöd och hjälp åt målsäganden.102 I propositionen om målsägandebiträde103 slog regeringen fast att det uppnåtts påtagliga förbättringar för målsäganden när företrädare för rättsväsendet vinnlagt sig om att upplysa målsäganden om för- undersökningens och rättegångens förlopp. underströk regeringen att rättsväsendets företrädare kunde ha svårigheter att tillgodose målsägandens behov av personligt stöd utan att riskera myndigheternas anseende för objektivitet och opartiskhet.104 I propositionen Enskilt anspråk vid förundersökning och rätte- gång105 föreslogs att åklagarens skyldighet att föra målsägandens 102SOU 1986:49 s. 57. 1987/88:107. 1987/88:107 s. 18. 1987/88:1. Offentlig försvarare och målsägandebiträde talan om enskilt anspråk skulle förstärkas. Där påpekade regeringen att en utökad skyldighet för åklagaren att föra målsägandens talan om enskilt anspråk inte skulle medföra någon förändring av åklagar- rollen med dess objektivitetskrav. I doktrinen finns det olika synpunkter beträffande åklagarens objektivitetsplikt i förhållande till målsäganden. Det har bl.a. fram- hållits att åklagaren inte får engagera sig personligt i målsägandens sak liksom att en omfattande åklagarhjälp riskerar att målsägandens berättelse förlorar sitt bevisvärde.106 har frågan om objektivitetskravet, dess inne- börd och omfattning varit föremål för en förnyad debatt. Åklag- arens roll och den inbyggda motsättning som finns i åklagarens yrkesroll togs bl.a. upp i anslutning till ett projekt som behandlade etiska frågor i rättsväsendet och som genomfördes av Utvecklings- rådet för den statliga sektorn . arrangerades seminarier om objektivitet av Dom- stolsverket, , Riksåklagaren och Brottsoffer- myndigheten. På seminarierna deltog åklagare som ett led i deras vidareutbildning. En fråga som väcktes i samband med seminarierna var om en alltför liberal eller en alltför strikt tillämpning av objek- tivitetsbegreppet kunde minska förtroendet för rättsväsendet. Semi- narierna dokumenterades i en skrift med . Åklagarens skyldighet att föra målsägandens talan I 3 § andra stycket lagen om målsägandebiträde sägs att målsägande- biträdet ska bistå målsäganden med att föra talan om enskilt an- språk i anledning av brottet om detta inte görs av åklagaren. Det sätt på vilket bestämmelsen är formulerad innebär att målsägande- biträdets skyldighet att bistå målsäganden med det enskilda an- språket är subsidiärt i förhållande till åklagarens skyldighet att föra talan om enskilt anspråk. Anledningen till att målsägandebiträdet fick uppgiften att bistå målsäganden med skadeståndstalan var att det ansågs mest praktiskt att målsägandebiträdet skulle förbereda 106 Se t.ex. artikeln Åklagaretik av och artikeln Domarens och åklagarens skyldighet att vara objektiva av . Offentlig försvarare och målsägandebiträde och utföra talan107 och det förutsågs att frågan skulle lösas i samråd mellan åklagaren och målsägandebiträdet eller att målsäganden, i den mån hjälp begärts av åklagaren, skulle återkalla sin begäran till åklagaren om bistånd med skadeståndet.108 Bestämmelser om åklagares skyldighet att föra talan om enskilt anspråk som grundar sig på brott som hör under allmänt åtal finns i 22 kap. 2 § RB. Enligt bestämmelsen har åklagaren en sådan skyl- dighet under förutsättning att det finns en begäran om det från målsäganden, att det inte vållar väsentliga olägenheter eller att anspråket är uppenbart obefogat. Ur kostnadssynpunkt är det naturligtvis av intresse att se hur denna bestämmelse tillämpas. Bestämmelsen i 22 kap. 2 § RB innebär en långtgående skyldig- het för åklagaren att förbereda och utföra målsägandens talan om enskilt anspråk. Det framgår redan av lagtexten och understryks av de exempel på godtagbara skäl för åklagaren att avstå som anges i förarbetena.109 Det är alltså åklagaren som i normalfallet ska föra målsägandens talan om enskilt anspråk. Åklagaren kan avstå från att föra talan endast vid anspråk av mer kvalificerad natur. Det finns en gräns då det med hänsyn till effektiviteten i brottmåls- processen är försvarbart att målsägandens enskilda anspråk inte ut- reds och avgörs tillsammans med brottet. Så kan vara fallet även med hänsyn till den tilltalades och ibland även målsägandens intresse. Ett alltför komplext skadeståndsrättsligt förhållande kan inte utredas och beredas tillräckligt ingående inom ramen för brottmåls- processen. Bestämmelsen innebär också att åklagaren kan avstå från att föra talan om då det skulle kräva att åklagaren agerar i strid med objektivitetsplikten. Att polismyndigheterna ska utreda målsägandens skadestånds- anspråk under förundersökningen följer bl.a. av 23 kap. 2 § RB om att målet ska beredas så att bevisningen vid huvudförhandlingen kan förebringas i ett sammanhang. Enligt 20 § andra stycket för- undersökningskungörelsen (FUK) ska det i förundersöknings- protokollet finnas uppgift om målsäganden eller den som övertagit målsägandens anspråk avser att föra ersättningstalan i anledning av 1987/88:107 s. 26. 1989/90:158 s. 8. 1987/88:1 s. 15 f. Offentlig försvarare och målsägandebiträde Vidare ska det enligt samma bestämmelse finnas nödvän- diga uppgifter om enskilt anspråk när åklagaren förbereder sådan talan och, om det är möjligt, den misstänktes yttrande över sådant anspråk. En skyldighet för åklagaren att föra målsägandens talan om enskilt anspråk har funnits . Redan i propositionen om förslag till rättegångsbalk110 föreslogs den bestämmelse som senare kom att lyda: Grundas enskilt anspråk å brott, som hör under allmänt åtal, vare åklagaren på målsägandens begäran skyldig att i samband med åtalet förbereda och utföra även målsägandens talan. eftersträvades en mer enhetlig praxis vad gällde åklagarens bistånd med de enskilda anspråken. Målsättningen var också att stärka brotts- offrens ställning. Ett par utredningar tog upp frågan om hur man skulle kunna förbättra målsägandens möjligheter att få en dom- stolsprövning av sitt skadeståndsanspråk på ett enkelt sätt, t.ex. i promemorian Översyn av utrednings- förfarandet i brottmål (Ds Ju 1979:15) och Polisberedningen i sitt betänkande (SOU 1982:63 s. 25 och 26). I departementsprome- regler om enskilt anspråk vid förundersökning och rättegång m.m. (Ds Ju 1986:10), aktualiserades flera olika åt- gärder för att bistå målsägande under förundersökning och rätte- gång. I den föreslogs också en förändring av förutsättningarna för att åklagaren skulle avstå från att föra målsägandens talan om en- skilt anspråk. Det påpekades i promemorian att för att uppnå målet att skadeståndstalan i ökad utsträckning skulle handläggas i sam- band med brottmålet krävdes inte bara en förstärkt skyldighet för åklagaren att föra talan på målsägandens vägnar utan även att polis och åklagare ägnade mer uppmärksamhet åt brottsoffren och åt att klarlägga målsägandens ersättningsanspråk.111 Utifrån den här bakgrunden och förslagen i departements- promemorian fick lagstiftningen sin nuvarande utformning , då förutsättningarna för att åklagaren skulle underlåta att föra skade- ståndstalan skärptes.112 Lagändringen motiverades med att åklagare i större utsträckning än tidigare borde ta sig an uppgiften att föra målsägandens talan. Det borde också bli större enhetlighet mellan 111Ds Ju 1986:10 s. 16. 1987/88:1 om ändring i Enskilt anspråk vid förundersökning och rättegång, JuU 14, rskr. 81, SFS 1988: 6–7. Offentlig försvarare och målsägandebiträde olika åklagare i detta hänseende.113 Ett ytterligare syfte var att öka polismyndigheternas ansvar för att utreda det enskilda anspråket under förundersökningen. Regeringen betonade att lagändringen innebar en ökad skyldighet för polisen att utreda skadeståndsanspråk. Nya riktlinjer i frågor som rör hanteringen av målsägandens enskilda anspråk publicerade , Utvecklingscentrum , en promemoria som behandlar frågor som rör åklag- arens uppgifter att bistå målsäganden med dennes skadeståndstalan, Om åklagarens skyldighet att föra målsägandens talan (RättsPM 2013:1). I den ges bl.a. vägledning till åklagare om i vilka situationer det kan anses föreligga väsentliga olägenheter att föra målsägandens talan och när anspråket kan anses vara uppenbart obefogat. Vidare behandlas bl.a. frågan hur åklagarens skyldigheter gentemot målsäganden förhåller sig till åklagarens objektivitetsplikt och att åklagaren är behörig att föra talan om enskilt anspråk även om andra grunder än de som framgår av gärningsbeskrivningen åberopas.114 I promemorian behandlas även hur enskilda anspråk bör utredas under förundersökningen och hur åklagare bör agera om underlaget i förundersökningarna är bristfälligt. Av promemorian framgår att den har tagits fram i samråd med företrädare för och att det råder en samsyn i fråga om vad som bör förbättras i polisens och åklagarnas arbete med att utreda och föra målsägandens skadeståndstalan. Promemorian ska vara utgångs- punkten för det fortsatta arbetet med att utveckla handläggningen och säkerställa en enhetlig, kvalitativ och rationell hantering av skadeståndsfrågor i alla utredningar, såväl hos polisen som hos åklagaren. Enligt verksamhetsplan för ankommer det på kammarcheferna att implementera promemorian . Slutligen anges att behovet av blanketter och annat verk- samhetsstöd bör kartläggas och arbetas fram och att det i relevanta delar bör ske i samråd mellan Polisen och Åklagarmyndig- heten. 1987/88:1 s. 9–10. 114Se rättsfallet NJA 1994 s. 306. Offentlig försvarare och målsägandebiträde Åklagaren har en central roll gentemot målsäganden som målsäganden ofta har en avgörande betydelse för åtalet. Att åklag- aren ska utföra målsägandens enskilda anspråk och även i övrigt bistå målsäganden under förundersökning och rättegång följer också av lagstiftningen. Endast om det skulle medföra väsentliga olägen- heter eller då det är fråga om ett uppenbart obefogat anspråk kan åklagaren avstå från att bistå målsäganden. Vi bedömer, liksom , att bestämmelsen i 22 kap. 2 § RB inte bör ändras när det gäller omfattningen av åklagarens skyldighet att förbereda och utföra målsägandens talan om enskilt anspråk. I olika undersökningar har framkommit att det varierar hur väl åklagarna lever upp till sina skyldigheter gentemot målsäganden. finns emellertid nya riktlinjer för åklagarna som tagits fram i samråd med företrädare för . Det är angeläget att dessa riktlinjer får genomslag i praktiken. 6.6.3Byte av offentlig försvarare Bedömning: En bestämmelse som uttryckligen reglerar möjlig- heten till byte av försvarare och överklagande av beslut om byte av försvarare bör införas. Förslag: Byte av offentlig försvarare får ske endast efter särskilt tillstånd och bara om det finns giltiga skäl. Om byte av offentlig försvarare har skett en gång, får nytt byte ske endast om det finns synnerliga skäl. I vårt uppdrag ingår att se över frågan om byte av offentlig för- svarare. saknas i lagtext regler kring möjligheten att byta offentlig försvarare. Ett byte av offentlig försvarare innebär mer- kostnader när den nya försvararen ska sätta sig in i målet och målets handläggningstid ökar. När det gäller andra biträden, t.ex. rätts- hjälpsbiträden, finns det uttryckliga bestämmelser om byte av biträde. Offentlig försvarare och målsägandebiträde Regeringen gav i uppdrag att bl.a. genomföra en enkät i domstolarna angående byte av offentlig för- svarare.115 Anledningen till uppdraget var att det saknades utförlig statistik angående förordnanden och byten av rättsliga biträden. I fråga om exempelvis byten av offentlig försvarare fanns således ingen statistik. Regeringens uppdrag bestod av två delar. För det första skulle i utredningsarbetet ta ställning till hur man åstad- kom en bättre redovisning av olika faktorer för att få ökad kunskap om mål där rätten tar ställning till frågor om förordnande eller byte av rättsligt biträde. Antalet bifall till respektive avslag på en begäran om förordnande eller byte skulle också redovisas. För det andra skulle och novem- ber 2008 genomföra en enkät angående byte av offentlig försvarare i det antal domstolar som verket fann lämpligt. Enkäten skulle syfta till att få en bild av förekomsten av byte av offentlig försvarare, skälen till byte av offentlig försvarare, i vilka mål byte av offentlig försvarare skedde samt när i processen byte skedde. Syftet med en förbättrad statistik avseende rättsliga biträden var enligt regeringen att göra det möjligt att följa utgiftsutvecklingen på en mer detaljerad nivå än vad som var fallet då. Uppdraget redo- visades den 15 januari 2009.116 Av framgår att det till tingsrätterna inkom 39 897 mål i vilka offentlig försvarare förord- nades. Antalet förordnanden uppgick sammanlagt till 49 188. För hovrätterna handlade det om 7 484 inkomna mål i vilka klaganden hade offentlig försvarare och antalet förordnanden i målen uppgick till 8 978. Vidare framgår av rapporten att det i tingsrätt undersökningen gjordes skedde 381 byten och i hovrätt 49 byten, vilket utslaget på årsbasis skulle innebära cirka 2 300 byten i tingsrätt och 270 i hovrätt. För tingsrätternas del utgjorde detta av antalet förordnanden av offent- lig försvarare. För hovrätternas del skulle motsvarade andel utgöra av antalet förordnanden i de inkomna målen. 115Ju 2008/5590/DOM. 116Utgiftsutvecklingen för rättsliga biträden, m.m. En delrapport angående byte av offentlig försvarare. Offentlig försvarare och målsägandebiträde Uttrycklig bestämmelse om byte av offentlig försvarare I vissa fall kan det naturligtvis finnas skäl att byta en förordnad offentlig försvarare mot en annan. Ett byte av offentlig försvarare innebär, till skillnad från t.ex. förhållandet vid substitution, att den tidigare försvararen entledigas och en ny förordnas. Någon uttrycklig regel som gäller byte av offentlig försvarare, på sätt som finns för t.ex. byte av rättshjälpsbiträde117 finns alltså inte. Enligt 21 kap. 6 § första stycket RB får ett förordnande av offentlig försvarare emellertid återkallas av rätten, om behovet av sådan försvarare upphör eller något annat giltigt skäl för återkall- else föreligger. Bestämmelsen tillämpas både vad gäller beslut om entledigande och om byte av offentlig försvarare (se avsnitt 6.2.5). Bestämmelsens innebörd, såvitt gäller byte av försvarare, har ut- vecklats i praxis. En misstänkts begäran om entledigande av eller om byte av offentlig försvarare kan inte bifallas utan att det finns giltigt skäl för detta. I praxis har t.ex. brist i den tilltalades förtroende för den offentliga försvararen tillmätts särskild betydelse. bl.a. i mål där den tilltalade riskerar ett långt frihetsberövande och frågan om vilken bevisning som ska läggas fram kan vara föremål för delade men- ingar. En sådan brist i förtroende har också ansetts utgöra skäl för byte av försvarare i fall då en tilltalad mot sitt bestridande i två instanser dömts till fängelse på livstid. Att den tilltalade och hans försvarare har olika meningar om hur försvaret bör skötas innebär inte nödvändigtvis att en sådan brist som berättigar till byte före- ligger. Utrymmet att tillåta byte av försvarare är normalt mindre i fall där till försvarare förordnats den som den tilltalade själv har föreslagit, åtminstone när det inte påvisas någon åtgärd eller under- låtenhet av försvararen som varit ägnad att minska den tilltalades förtroende. Har byte till en annan av den tilltalade föreslagen för- svarare redan skett ställs än högre krav för att giltigt skäl till byte av försvarare ska anses föreligga.118 Vi förordar ingen ändrad praxis i fråga om byte av offentlig försvarare. Vi vill dock understryka att det är viktigt, ur kostnads- synpunkt men också för att undvika praxisförskjutning , 117Se 26 § rättshjälpslagen (1996:1619) till vilken även 4 § lagen (1988:609) om målsägande- biträde hänvisar. 118Se NJA 1995 s. 75. Offentlig försvarare och målsägandebiträde att en begäran om byte av offentlig försvarare prövas noggrant och i enlighet med den praxis som utvecklats. Detta bör komma till uttryck i lagtext. En lämplig utgångspunkt bör kunna vara att en så- dan bestämmelse ska placeras som ett eget stycke i anslutning till reglerna om återkallelse av förordnande av offentliga försvarare, dvs. i 21 kap. 6 § RB. Det kan vara lämpligt att använda den bestämmelse som gäller för byte av rättshjälpsbiträden och målsägandebiträden som utgångs- punkt. Bestämmelser om byte av rättshjälpsbiträden (till vilken bestämmelsen i 4 § lagen om målsägandebiträde hänvisar när det gäller frågan om byte av sådant biträde) finns i 26 § rättshjälps- lagen. Som nämnts (avsnitt 6.4.6) får byte av biträde enligt denna bestämmelse ske endast efter särskilt tillstånd och bara om det finns särskilda skäl. Om byte av biträde har skett en gång, får nytt byte ske endast om det finns synnerliga skäl. gäller för byte av offentliga försvarare att särskilt tillstånd måste ges. Det är rätten som beslutar om byte av offentlig försvarare. Det är lämpligt att detta, på samma sätt som i rätts- hjälpslagen, kommer till uttryck i en bestämmelse om byte av offentlig försvarare. I rättshjälpslagen anges att särskilda skäl krävs för byte av bi- träde. Enligt gällande praxis krävs giltiga skäl för byte av offentliga försvarare.