sou · H2B37 · 2014-02-14 00:00:00 — I sammanhanget bör vidare framhållas att Utredningen om översyn av straffskalorna för vissa allvarliga våldsbrott – som ovan nämnts – ser över straff- skalorna för bl.a. misshandel i uttalat syfte att skärpa synen på grova våldsbrott. Om vi i stället ser på relationen mellan ett vapenbrott som är synnerligen grovt och skadebrott av olika slag kan sägas att det straffminimum – fängelse – som vi föreslår för det nya syn- nerligen grova vapenbrottet (se avsnitt 4.3.2) visserligen är högre än för många allvarliga skadebrott. Vid jämförelsen måste emeller- tid hållas i minnet att ett synnerligen grovt vapenbrott som huvud- regel föreslås förutsätta innehav av ett större antal vapen. Det går följaktligen inte direkt att jämföra ett vapenbrott av detta slag med ett fullbordat skadebrott (jfr SOU 2013:7 s. 83). Sammantaget kan konstateras att de skärpningar av straffskalan för vapenbrott som vi enligt våra direktiv har att utgå från är betydande – vad gäller grovt vapenbrott innebär skärpningen en dubblering av minimistraffet – men att de bör gå att hantera på ett sätt som leder till, från propor- tionalitetssynpunkt, godtagbara resultat. Från proportionalitetssynpunkt kan vidare vara av värde att se på vad som sker när vapen kommer till användning vid förövande av andra brott, t.ex. vid förövande av olaga hot och olaga tvång, res- pektive vad som sker när vapenbrott ingår som ett led i ett förbere- delsebrott, t.ex. förberedelse till rån, eller som ett led i förövandet av fullbordade brott som t.ex. grov misshandel, grovt rån, mord eller dråp. Vad gäller förhållandet mellan straffskalan för vapenbrott och straffskalan för andra brott som innefattar innehav eller användning av vapen kan man skilja på två typer av situationer. Den ena situationen avser sådana fall där vapenbrottet konsum- eras av det brott där vapeninnehavet eller vapenanvändningen ingår som ett led. Så är fallet exempelvis vid förberedelse som bygger på befattning med vapen (se t.ex. RH 2007:35 där hovrätten dömde för förberedelse till grovt rån till fängelse och där förbere- delsen ansågs konsumera vapenbrottet). I dessa fall kan skärpningen av straffskalan för vapenbrott inte som sådan anses utgöra ett pro- blem från proportionalitetssynpunkt. Vid bedömande av straffvärdet för förberedelsebrottet måste emellertid beaktas straffvärdet för det vapenbrott som ingår i förberedelsen och som konsumeras (för- beredelsebrottet kan i princip sägas bestå av ett vapeninnehav som kvalificeras på grund av ett överskjutande uppsåt att begå visst brott). Är fråga om fall som ska bedömas som förberedelse men innefattar ett grovt vapenbrott (som konsumeras) får man följakt- ligen ta sin utgångspunkt i att vapeninnehavet – enligt de förslag som här lämnas – i sig har ett minimistraff motsvarande fängelse. Den andra situationen avser fall där domstolen dömer såväl för vapenbrott som för det brott i vilket vapenanvändning eller vapen- innehav utgör ett led. Så torde t.ex. normalt ske när olaga hot och olaga tvång förövas medelst användning av vapen. I dessa fall får man som utgångspunkt bedöma straffvärdet för brotten separat och sedan med tillämpning av principerna om straff- mätning vid flerfaldig brottslighet bedöma den samlade brottslig- hetens straffvärde. De tillämpliga straffskalorna måste härvidlag anses ge fullgott utrymme för att nå ett resultat som är rimligt från proportionalitetssynpunkt. Det skulle kunna hävdas att de skärpta straff för vapenbrott som förutsätts i vårt uppdrag i viss mån måste påverka straffvärdet för andra brott som begås med användande av vapen. Utgångspunkten bör emellertid, med hänsyn till att brottstyperna har delvis skilda skyddsintressen, i stället vara att straffminimum och straffvärdet för vapenbrottet i sig inte säger särskilt mycket om straffvärdet för hotet eller tvånget. I sammanhanget kan t.ex. framhållas att ett olaga hot som begås med användande av en attrapp kan vara väl så allvarligt som ett som begås med användande av ett riktigt vapen som innehas olovligen (en annan sak är förstås att straffet för den samlade brottsligheten, dvs. både hotet och vapenbrottet, i det senare fallet kommer att vara strängare än i det förstnämnda fallet). Omvänt kan det vara så att vapnet är riktigt men att hotet i sig framstår som mindre allvarligt och därvid har frågan om vapnet har varit olovligen innehaft eller inte ingen betydelse. Sammantaget är det vår bedömning att straffskalorna (i paritet med de nivåer som anges i våra direktiv), de tillämpliga principerna för straffmätning vid flerfaldig brottslighet och allmänna regler och principer om brottslighetskonkurrens ger möjlighet att åstadkomma ett resultat som är godtagbart från proportionalitets- och ekvivalens- synpunkt. Självfallet innebär emellertid våra förslag en inte obetyd- lig uppvärdering av vapenbrottet i relation till brott som riktar sig mot enskild och som innefattar våld, hot eller tvång. I samman- hanget bör framhållas dels att straffskalorna för grovt olaga hot och grovt olaga tvång ingår i den översyn som Utredningen om översyn av straffskalorna för vissa allvarliga våldsbrott genomför för när- varande (se dir. 2013:30 s. 5), dels att vissa frågor om gradindelning (vid bl.a. olaga tvång) ingår i det uppdrag som kommer att behand- las i vårt slutbetänkande (dir. 2013:19 s. 9 f.). Avslutningsvis bör frågan beröras om den skärpning som ligger i våra förslag i något avseende bör påverka åklagares och domstolars bedömningar av konkurrensfrågor, dvs. hanteringen av situationer då en gärningsman (åtminstone teoretiskt) kan ha förövat två eller flera brott och där frågan är om han eller hon bör dömas för ett eller för flera brott. Enligt vår uppfattning bör den ändring av vapen- brottets straffskala som förutsätts i våra direktiv inte medföra några större förändringar när det gäller bedömningar av konkurrensfrågor. I fall där det finns ett påtagligt samband mellan brotten kan emeller- tid skillnader i abstrakt straffvärde mellan de olika brotten vara en omständighet som talar för att det ena brottet ska anses konsumera det andra. I någon utsträckning kan det tänkas att dylika bedöm- ningar påverkas när straffskalorna ändras. Sammantaget menar vi att de ändringar i vapenbrottets straff- skala som förutsätts i vårt uppdrag som utgångspunkt inte kommer att påverka konkurrenshanteringen jämfört med hur denna utförs . Även med de utgångspunkter som har redovisats menar vi dock att det vid de fortsatta övervägandena finns anled- ning att hålla relationen mellan vapenbrottet och sådana brott vid vilka vapen används, eller kan användas, i minnet. Straffskalan för vapenbrottet måste stå i rimlig proportion till brott som innefattar användning av vapnet eller på annat sätt utgör en kvalificerad kri- minalisering som bygger på befattning med vapen. 4.3.1Allmänna överväganden om straffskalan Straffskalan för vapenbrott är utformad på så vis att om en gärning har begåtts av oaktsamhet eller bedöms som ringa vapen- brott döms till böter eller fängelse . Straffskalan för vapenbrott av normalgraden är angiven till fängelse i högst och straffskalan för grovt vapenbrott är fängelse i lägst och högst . Med de ramar som vi har för vårt uppdrag, nämligen att straff- minimum för grovt vapenbrott ska höjas till fängelse och straffmaximum ska ändras till fängelse som straff- skalan för grovt vapenbrott delas upp i grovt och synnerligen grovt brott, kan övriga straffskalor också behöva justeras. också övervägas hur uppdelningen av straffskalan mellan grovt och synnerligen grovt vapenbrott ska ske. Det sagda betyder att den del av straffskalan som avser fängelse i ett till måste fördelas mellan grovt och synnerligen grovt vapenbrott. I praktiken står då valet – bl.a. på grund av de allmänna utgångspunkter för omfattningen av överlappningen av straffska- lorna som vi har redovisat ovan – mellan att låta maximum för grovt vapenbrott bestämmas till antingen fängelse i högst eller i högst . På motsvarande sätt står valet beträffande straff- minimum för synnerligen grovt vapenbrott mellan fängelse i lägst eller i lägst . Följande alternativa uppdelningar framstår alltså som lämpliga att överväga (se våra närmare överväganden nedan i avsnitt 4.3.2): Grovt brott 1–3 år Synnerligen grovt brott 2–6 år Grovt brott 1–4 år Synnerligen grovt brott 3–6 år Om straffskalan för grovt vapenbrott skärps finns det enligt vår uppfattning även anledning att överväga om straffskalan för vapen- brott av normalgraden ska justeras. Skälet till detta är att straff- maximum för vapenbrott av normalgraden annars kommer att ligga kant i kant med grovt vapenbrott. De straffnivåer som kan över- vägas är fängelse (vilket skulle innebära att maximum kvar- står som det är), fängelse i högst och (vilket skulle innebär att en ny straffmaximinivå tas i bruk; jfr ovan avsnitt 4.2.4) och fängelse i högst (vilket skulle medföra en relativt stor överlappning med straffskalan för grovt vapenbrott). När det gäller straffskalan för vapenbrott av normalgraden har vi alltså fun- nit följande alternativ lämpliga att överväga (se våra närmare över- väganden nedan i avsnitt 4.3.3): Straffskala kant i kant med Införande av en ny straffnivå straffskalan för grovt brott Straffskalan för ringa vapenbrott och brott som begåtts av oakt- samhet påverkas inte av de alternativa straffskalor som vi har funnit skäl att överväga och det ligger inte i vårt uppdrag att överväga om den delen av straffskalan av andra skäl bör förändras. Vi kommer således inte att föreslå någon ändring av straffskalan för ringa vapen- brott eller för brott begångna av oaktsamhet. Oavsett vilken straffnivå vi slutligen kommer att stanna vid för de olika graderna av vapenbrott är det vår uppfattning att det, inom de ramar vi har för vårt uppdrag, är svårt att hitta en lösning som inte kan mötas av invändningar i någon del. Det går således att t.ex. ha synpunkter både på hur mycket eller lite straffskalorna bör överlappa varandra, på relationen mellan de olika gradernas straff- skalor och på behovet av den övre delen av straffskalan mot bakgrund av den nu tillgängliga statistiken över lagföring. Vi har emellertid i ovanstående avsnitt redogjort för hur vi menar att det i allmänhet är lämpligt att resonera vid bestämmande av straffskalor. När dessa utgångspunkter sedan ska tillämpas i praktiken är det svårt att i den enskilda situationen hitta en perfekt lösning i alla delar. Våra för- slag bygger på våra utgångspunkter och på den lösning i övrigt som vi funnit mest lämplig. Eftersom vår huvuduppgift är att finna en lämplig uppdelning mellan det grova och det synnerligen grova vapenbrottet inleder vi våra överväganden med att diskutera hur denna uppdelning bör se ut. 4.3.2Närmare om straffskalan för grovt vapenbrott Vårt förslag: Straffskalan för grovt vapenbrott ska ändras till fängelse i lägst ett och högst . införs ett synner- ligen grovt vapenbrott för vilket det ska dömas till fängelse i lägst tre och högst . Som framgått ovan finns det enligt vår uppfattning två huvudsak- liga alternativ för uppdelningen mellan grovt vapenbrott och synner- ligen grovt vapenbrott, nämligen att straffskalan för grovt vapenbrott bestäms till fängelse i lägst ett och högst som straff- skalan för synnerligen grovt brott anges till fängelse i lägst två och högst (alternativ 1 A) eller att straffskalan för grovt vapenbrott bestäms till fängelse i lägst ett och högst som straff- skalan för synnerligen grovt brott anges till fängelse i lägst tre och högst (alternativ 2 A). Vilket av alternativen som anses mest lämpligt beror t.ex. på huruvida det är angeläget eller önskvärt att alla grader av ett brott kommer till användning frekvent eller om straffskalan för synnerligen grovt vapenbrott endast ska förbehållas de allra allvarligaste brotten inom brottstypen, om fördelningen av straffskalan över olika grader bör vara jämn eller om det saknar betydelse att någon grad av brottet tar upp en större del av straff- skalan än andra grader samt om hänsyn bör tas till hur straffskalor traditionellt har sett ut och fördelats. Inledningsvis bör det framhållas att syftet med förevarande reform bl.a. är att åstadkomma en strängare syn på de allvarligare formerna av vapenbrott. Det innebär att det framöver kommer att dömas ut längre straff för allvarliga vapenbrott än de som döms ut. En ytterligare omständighet som kan leda till att längre straff för allvar- liga vapenbrott döms ut framöver är att allt fler personer som rör sig i kriminella kretsar beväpnar sig och att de även tycks inneha skarpladdade skjutvapen på allmän plats i allt större utsträckning. Likväl måste antas att gärningar som når upp till ett straffvärde motsvarande fängelse kommer att vara relativt sällsynta även efter en reform av straffskalan. Det antagandet beror bl.a. på att det av tillgänglig lagföringsstatistik och av den genomgång som vi har gjort av praxis för vapenbrott framgår att det är ganska ovanligt att det döms till fängelse i domar med grovt vapenbrott som huvudbrott. Om det är ange- läget att straffskalan för synnerligen grovt vapenbrott kommer till användning mer frekvent bör således straffminimum för synner- ligen grovt brott bestämmas till fängelse i lägst (dvs. enligt alternativ 1 A). Med en sådan utgångspunkt bör, för att överlapp- ningen av straffskalorna inte ska bli alltför stor (se ovan avsnitt 4.2.3), straffmaximum för grovt vapenbrott sättas till fängelse . Det är emellertid inte självklart att en så frekvent användning av synnerligen grovt brott är det som är mest önskvärt. Vid uppdelningen av straffskalan för grov misshandel anfördes att straffskalan för synnerligen grovt brott bör träffa de allra allvarli- gaste brotten inom en angiven brottstyp (prop. 2009/10:147 s. 17 ff.). Det ska således vara fråga om gärningar som är begångna under ytterst försvårande omständigheter. Eftersom en uppdelad straff- skala för grovt brott alltjämt är en ovanlig företeelse i svensk rätt menar vi att det finns anledning att följa den systematik och de ut- gångspunkter som ledde fram till den uppdelade straffskalan för grov misshandel om det inte finns starka skäl som talar emot det. Av propositionen Skärpta straff för allvarliga våldsbrott m.m. fram- går att det av praxis från tiden före reformen av misshandelsbrottet endast i undantagsfall förekom att det för en allvarlig misshandel dömdes till fängelse i mer än tre–. Det fanns därmed enligt regeringens uppfattning generellt ett behov av att höja straffnivån för de allvarligaste formerna av misshandel (prop. 2009/10:147 s. 17). Straffskalan för grov misshandel bestämdes sedan på så vis att den övre delen av straffskalan skulle träffa de mest allvarliga formerna av misshandel, dvs. från fängelse i lägst . Mot den bakgrun- den kan hävdas att det synnerligen grova vapenbrottet skulle få ett alltför stort tillämpningsområde om straffminimum sattes till fäng- else . Rubriceringen skulle s.a.s. inte att ha täckning i de fall som träffas. En uppdelning av straffskalan enligt alternativ 2 A är i detta avseende att föredra framför alternativ 1 A. Genom att välja alternativ 2 A skulle man även uppnå en jäm- nare fördelning av straffskalan. En uppdelning enligt alternativ 1 A skulle i praktiken innebära att straffskalan för det grova vapen- brottet endast skulle sträcka sig mellan fängelse och fängelse och (eftersom den överlappande delen i prakti- ken inte används). Detta framstår som olyckligt. I sammanhanget bör framhållas att vi, till skillnad från Utredningen om skärpningar i vapenlagstiftningen som föreslog att straffminimum för det syn- nerligen grova brottet skulle vara fängelse , har som utgångs- punkt att straffminimum för grovt vapenbrott ska höjas, och att detta gör att straffskalan för grovt brott blir snävare än vad den var i det tidigare förslaget. Vid en jämförelse med straffskalan för grov och synnerligen grov misshandel framgår att den straffskalan är uppdelad på så vis att det för grov misshandel kan dömas till fängelse i lägst ett och högst , medan gränserna för synnerligen grov misshandel är fängelse i lägst fyra och högst . Den överlappande delen i straff- skalan är således vilket gör att den abstrakta straffskalan kan sägas vara jämnt fördelad över hela straffskalan. I praktiken lämnas emellertid endast av straffskalan för grov misshandel och den synnerligen grova misshandeln upptar av straffskalan. Jäm- förelsen haltar dock något med tanke på att straffskalan för miss- handel är vidare än den för vapenbrottet. Det finns därmed ett större utrymme för att sprida ut straffskalan på de olika graderna. I sammanhanget bör även framhållas att det finns vapenbrott – även om de är få – som redan enligt gällande lagstiftning har bedömts ha ett straffvärde fängelse (se t.ex. två avgöranden från , dom meddelad i mål nr B 475–02, och dom meddelad i mål nr B 1641–05 där straffvärdet bedömdes till fängelse och respek- tive ). Mot denna bakgrund och med beaktande av att syftet med förevarande reform är att skärpa synen på de allvarligaste vapen- brotten kan det antas att det kommer att finnas ett reellt utrymme för att använda det synnerligen grova vapenbrottet också om straff- minimum bestäms till . Med ett sådant straffminimum säker- ställs också att brottet träffar sådana fall som kan sägas vara synner- ligen allvarliga som straffskalan fördelas jämnare över grovt och synnerligen grovt vapenbrott. Vid en sammantagen bedömning av de argument som kan anfö- ras för respektive mot de alternativa indelningarna av straffskalan för grovt vapenbrott anser vi att alternativ 2 A är att föredra fram- för alternativ 1 A, dvs. straffskalan för grovt vapenbrott bör vara fängelse i lägst ett och högst och straffskalan för synnerli- gen grovt vapenbrott bör vara fängelse i lägst tre och högst . 4.3.3Närmare om straffskalan för vapenbrott av normalgraden Vårt förslag: Straffskalan för vapenbrott av normalgraden ska ändras på så vis att det för brottet stadgas fängelse i högst . Oavsett vilket av de ovanstående alternativen som väljs kommer straffmaximum för vapenbrott av normalgraden att ligga kant i kant med straffminimum för grovt vapenbrott om den nivån ändras till fängelse och straffskalan för vapenbrott av normalgraden lämnas oförändrad (alternativ 1 B). Detta är som ovan utvecklats inte önskvärt. Ett alternativ som då är näraliggande är att höja straffmaximum för brott av normalgraden till fängelse (alternativ 3 B). Det skulle emellertid innebära en relativt stor höjning i den gradens straffskala och även innebära en relativt stor överlappning av straff- skalorna. Som alternativ till att höja straffmaximum för vapenbrott av normalgraden med kan det övervägas att placera straffmaximum för denna grad på fängelse och (alternativ 2 B). Som framhållits ovan är detta en straffnivå som inte har använts tidigare och det bör därför krävas goda skäl för att bestämma straffmaximum till den nivån. Ett sådant skäl skulle t.ex. kunna vara att det saknas andra rim- liga alternativ. Om vi i bedömningen ovan hade stannat vid att straffminimum för synnerligen grovt vapenbrott borde bestämmas till fängelse skulle detta utgöra ett skäl att överväga ett maximistraff för brott av normalgraden och . Annars skulle nämligen straffskalan för brott av normalgraden hamna kant i kant antingen med straffskalan för grovt brott eller med straffskalan för synnerligen grovt brott. har vi inte gjort den bedömningen och det finns därför – även om det kan hävdas att överlappningen blir onödigt stor – inga påtagliga nackdelar med att bestämma maximistraffet för brott av normalgraden till fängelse . Dessutom var straffskalan för vapenbrott av normalgraden fängelse då straffmaximum sänktes till . Det skäl som då framfördes för en sänkt straffskala var att över- lappningen av straffskalorna skulle minskas. Ingen ändring i straff- mätning var avsedd med förändringen (prop. 1992/93:141 s. 52). Att således nu – mot den bakgrunden att straffminimum för grovt vapenbrott höjs – återföra straffmaximum till fängelse borde inte medföra några problem vare sig i proportionalitetshänseende eller vid bestämmelsens tillämpning. Sammantaget menar vi därför, utifrån de utgångspunkter vi har för vårt uppdrag och med de bedömningar som ovan har gjorts, att en höjning av straffmaximum för vapenbrott av normalgraden på det sätt som avses i alternativ 3 B, till fängelse , är det mest lämpliga alternativet. Syftet med höjningen är inte i sig att skärpa synen på vapenbrott av normalgraden utan att undvika att straffskalorna ligger kant i kant som viss överlappning mellan straffskalorna behålls. Däremot är det oundvikligt att den höjning av minimistraffet för grovt vapenbrott som vi föreslår kommer att leda till en viss skärp- ning också avseende vapenbrott av normalgraden. Effekten kan vän- tas bli störst för de brott som ligger nära straffminimum för grovt vapenbrott. Sammanfattningsvis menar vi att den mest lämpliga indelningen av straffskalan för vapenbrotten uppnås om straffskalan för vapen- brott av normalgraden bestäms till fängelse i högst , för grovt vapenbrott till fängelse i lägst ett och högst samt för synner- ligen grovt vapenbrott till fängelse i lägst tre och högst . Detta blir också vårt förslag. 4.4Vilka omständigheter bör särskilt beaktas vid rubricering och straffmätning av allvarliga vapenbrott? Lagstiftarens åsikt om allvaret i ett visst brott visas dels av brottets straffskala, dels i vissa fall av dess gradindelning. I många fall anges de omständigheter som särskilt ska beaktas vid rubriceringen (s.k. kvalifikationsgrunder) i bestämmelsen. När en domstol sedan ska bedöma hur ett enskilt brott ska rubriceras är en allmän utgångs- punkt att samtliga omständigheter som förevarit vid det aktuella brottet ska vara utslagsgivande, alldeles oavsett om dessa har angetts uttryckligen i straffbestämmelsen eller inte (se t.ex. NJA 1999 s. 380; jfr dock NJA 1999 s. 25). De omständigheter som är av betydelse för gradindelningen är sådana som har att göra med straffvärdet. Vilka faktorer som har betydelse för gradindelning och rubricering av ett brott beror till viss del på vilket skyddsintresse som ligger bakom straffbestämmelserna. Ett sätt för lagstiftaren att säkerställa att försvårande omstän- digheter får ett mer tydligt genomslag i rättstillämpningen är att de omständigheter som särskilt ska beaktas vid bedömningen av om brottet är grovt anges i lagtexten. Genom att ställa upp sådana kva- lifikationsgrunder kan man också få till stånd ett utvidgat tillämp- ningsområde för ett grovt brott om så önskas. Det har dessutom den fördelen att bestämmelsen blir mer informativ och ger bättre väg- ledning för den som ska tillämpa bestämmelsen (jfr prop. 2011/12:109 s. 16). För vapenbrottets del var det, som angetts ovan, först i och med en reform som kriterierna för när vapenbrott ska bedö- mas som grovt fördes in i vapenlagen (se avsnitt 3.2.3). De faktorer som särskilt ska beaktas vid rubriceringen av vapenbrott är om vap- net har innehafts på allmän plats, i ett fordon på allmän plats eller inom ett skolområde där grundskole- eller gymnasieundervisning bedrivs, om vapnet har varit av särskilt farlig beskaffenhet, eller om innehavet, överlåtelsen eller utlåningen har avsett flera vapen. De angivna rekvisiten återspeglar i stor utsträckning tidigare praxis av- seende frågan när ett vapenbrott ska bedömas som grovt. Före reformen fanns det inte några särskilt angivna kvalifikationsgrun- der i bestämmelsen. Vårt uppdrag är i den här delen att överväga vapenbrottets kon- struktion för att i möjligaste mån säkerställa att den straffskärpning som föreslås ska få avsett genomslag i praktiken och inte ger upp- hov till oönskade effekter. Utgångspunkten ska enligt våra direktiv vara att det grova vapenbrottet i allt väsentligt ska omfatta de gär- ningar som omfattas .