sou · H2B372 · 2014-11-05 00:00:00 — För att handeln ska betecknas som yrkesmässig fordras att verksamheten har en viss omfattning och varaktighet. Något krav på att verksamheten drivs i vinst- eller förvärvssyfte finns dock inte. Inte heller krävs att handeln med be- gagnade varor utgör huvudsysselsättning för den berörde. Den handel som sker från fast försäljningsställe är i princip alltid att betrakta som yrkesmässig handel. Om någon vid ett enstaka tillfälle säljer begagnade föremål på exempelvis loppmarknader är verksam- heten inte att betrakta som yrkesmässig såvida inte antalet varor som bjuds ut är mycket stort. Vid återkommande försäljningar torde handeln anses som yrkesmässig om samma person bjuder ut varor till försäljning vid ett tiotal tillfällen . Som yrkesmässig torde även sådan verksamhet som i huvudsak är säsongsbetonad kunna bedömas även om antalet försäljningstillfällen inte uppgått till ett tiotal (prop. 1998/99:51 s. 29). I lagen avses med handlare den som är registrerad enligt lagen (2 § fjärde stycket lagen om handel med begagnade varor). Utredningen har i avsnitt 16.1.3 anfört att man bör kunna utgå från att varje handlare som är registrerad är en näringsidkare i en eller annan företagsform. I detta avsnitt betecknas registrerade hand- lare som företag. Alla företag som omfattas av lagstiftningen efterlever inte be- stämmelserna. Utredningens förslag får således bara konsekvenser för de företag som finns i polisens register. För dessa företag innebär förslaget en arbetslättnad och därigenom minskade administrativa kostnader. Enligt lagen är en handlare som förvärvar eller mottar en vara som omfattas av regleringen skyldig att föra vissa anteckningar om varan (5 § lagen om handel med begagnade varor). De anteckningar som avses är 1.datum när varorna togs emot, 2.varornas art och beskaffenhet samt antal, storlek, mängd eller vikt, 3.varornas fabrikat och tillverkningsnummer eller andra särskilda kännetecken, 4.det överenskomna priset för varorna eller, om det inte är fråga om inköp, villkoren för att varorna ska få överlämnas och 5.namn och postadress avseende den som har överlämnat varorna samt, om denne inte är känd för handlaren, även personnummer och typ av identitetshandling (9 § förordningen om handel med begagnade varor). Den tid som ett företag lägger ned på att följa bestämmelserna varierar givetvis från fall till fall och beror på vilken typ och mängd av varor som företaget bedriver handel med. En del företag handlar med be- gagnade varor bara i undantagsfall och är mer inriktade på nyproduk- tion medan t.ex. en antikhandlare träffas av reglerna för en större del av varorna. Skyldigheteter enligt lagstiftningen innebär således ett inte obetydligt merarbete för vissa, men inte alla, företag. Uppskattningsvis tar det per vara att anteckna de uppgifter som föreskrivs samt att kontrollera säljarens identitet. Det företag som köper i genomsnitt tio varor som omfattas av regleringen lägger alltså ned ca och på att följa regleringen i detta avseende. Eftersom regleringen tillämpas med så varierande intensitet skiljer sig också tidsåtgången mellan företag som i och för sig har liknande Ett företag som inte känner till lagstiftningens existens lägger naturligtvis inte ned någon tid alls medan ett likvärdigt före- tag som följer lagen ägnar inte obetydlig tid åt att fylla i inköpsnotor. En del företag som är registrerade, dock långt ifrån alla, är också föremål för kontinuerlig tillsyn och kontroll. I det här avseendet spelar den tid som polisen ägnar åt att tillämpa lagstiftningen en av- görande roll för om ett företag måste avsätta tid för polisens kon- troller. På flera håll i landet ägnar polisen mycket lite tid, eller ingen alls, åt arbete enligt lagstiftningen. Företagets verksamhet har också betydelse i sammanhanget. De företag som handlar med begagnade guldsmycken torde exempelvis oftare bli utsatta för kontroller än företag som handlar med begagnade kameror eller begagnad skidutrustning. Det innebär alltså att många företag inte avsätter någon tid alls för polisens kontroll, medan en mindre andel måste avsätta tid för det. Det enskilda företaget har inte någon fördel av att vara registrerat. Det ska dock sägas att seriösa företag som handlar med begagnade varor naturligtvis inte vill ha oseriösa konkurrenter som köper in stöldgods för vidareförsäljning på marknaden. Det finns många före- tag som gärna samarbetar med polisen. På de håll där polisen tilläm- par lagstiftningen konsekvent etableras ibland goda kontakter mellan företag i begagnatbranschen och polisen. Utredningens förslag innebär alltså mindre arbete och minskade kostnader för de företag som är registrerade och föremål för tillsyn. Förslaget innebär att företag med liknande verksamheter kommer att behandlas på samma sätt oavsett var i landet de bedriver handel och oavsett om affärerna görs i en butik, på loppmarknader eller på internet. Konkurrensförhållandena kommer således att påverkas i en positiv riktning. Syftet med utredningens förslag är inte att polismyndigheterna ska prioritera bekämpningen av andra brott än de som den nu aktuella lagstiftningen är riktad mot. Om emellertid statsmakter- nas prioritering av stöldbrottsbekämpningen förblir densamma kan de resurser som läggs ned på tillsyn och kontroll enligt regle- ringen i stället läggas på annat och mer effektivt spanings- och brottsförebyggande arbete. Förslaget att upphäva lagstiftningen bör således inte medföra några kostnadskonsekvenser för polismyndig- heterna. Konsekvenser för och domstolarna Lagstiftningen om handel med begagnade varor innehåller vissa straff- bestämmelser. Det finns inte någon uppgift om i vilken utsträck- ning ärenden enligt regleringen rapporterats vidare till åklagare. Av de uppgifter som utredningen har fått från polismyndigheterna kan dock slutsatsen dras att det är ovanligt att ett ärende går vidare till åklagare. Lagföringar enligt lagstiftningen har före- kommit i en mycket blygsam utsträckning. tillämpades be- stämmelserna bara . Ett fall resulterade i en dom och ett annat ledde till ett strafföreläggande. De närmast föregående åren såg det ut på liknande sätt. Vissa år har straffbestämmelserna inte tillämpats alls. Konsekvenserna för och domstolarna kom- mer alltså att bli ytterst begränsade. 16.1.6Konsekvenser för brottsligheten och det brottsförebyggande arbetet I 1 § lagen om handel med begagnade varor anges att syftet med lagen är att försvåra avsättningen av stulna eller annars olovligen åtkomna varor och att underlätta polisens efterspaning av sådana varor. Lagstiftningens direkta målsättning är alltså att bidra till att brott upp som den också ska verka brottsförebyg- gande. På flera håll i landet kan emellertid konstateras att polisen använder lagstiftningen sporadiskt och ibland inte alls. Det är givet att regleringen inte har någon särskild inverkan inom dessa polis- myndigheter/polisområden. Som framgår av avsnitt 7.3 och 12.3.5 kan dock också positiva effekter av lagstiftningen noteras. De polismyndigheter som bedriver en grundlig tillsyn enligt regleringen framhåller ofta att bestämmel- serna är till stor hjälp i deras arbete. Att på nationell nivå bedöma i vilken utsträckning brott har kunnat upp med hjälp av lagstiftningen är inte möjligt. Polisområdena och har emellertid kunnat bidra med mer precisa uppgifter om lagstiftningens effekter inom deras områden (se vidare av- snitt 7.3). Lagstiftningen bör också ha en viss preventiv effekt. T.ex. torde de handlare som vet med sig att polisen ibland kommer förbi för att kontrollera inköpt gods mot inköpsnotor vara obenägna att köpa in varor som kan misstänkas vara stulna. Trots att regleringen alltså har lett till att viss stöldbrottslighet kunnat upp framstår den arbetsmetod som lagstiftningen förutsätter som föråldrad och ineffektiv. De insatser som krävs för att klara upp brott med hjälp av regleringen står inte i proportion med de resultat som kan uppnås. Genom att bl.a. mönstra ut arbetet med att granska inköpsnotor frigörs tid för ett effektivare spanings- arbete och mer verkningsfulla förebyggande insatser. Det bör ge polisen förutsättningar att kunna förebygga och klara upp stöld- och häleribrott i en större utsträckning än . I kapitel 15 (se särskilt avsnitt 15.3.4) har utredningen redogjort för förslagets förenlighet med . Förslaget att upphäva lagstift- ningen bedöms inte medföra några övriga konsekvenser av det slag som anges i 14, 15 och 15 a §§ kommittéförordningen (1998:1474) samt 6 och 7 §§ förordningen om konsekvensutredning vid regel- givning (2007:1244). Utredningens förslag: Lagen (1999:271) om handel med begagna- de varor och förordningen (1999:272) om handel med begagnade varor ska upphöra att gälla vid utgången av . Handel med begagnade varor är enligt att bedöma som handel med tjänster, eftersom detaljhandel enligt utgör tjänsteverksamhet. Förslaget att upphäva lagstiftningen om handel med begagnade varor omfattas av tjänstedirektivets (direktiv 2006/123/EG) tillämpningsområde. Det ska därför anmälas till kom- missionen. Lagen bör enligt utredningen upphöra att gälla senast vid utgång- en av . Avsikten är att förordningen ska upphöra att gälla som lagen. Att upphäva före- skrifter blir en uppgift för . 16.2Förslaget om ett förbud mot kontanter och checkar som betalningsmedel Utredningen ska bedöma om det bör införas ett förbud mot att använda kontanter och checkar som betalningsmedel vid handel med metallskrot. I uppdraget ingår också att överväga om det kan finnas behov av att förbudet kompletteras av andra åtgärder för att uppnå de avsedda effekterna. I takt med att priserna på metall har stigit har också antalet metallstölder i landet ökat. Metallstölderna kostar sam- hället stora pengar . Det kan konstateras att samhällskost- naden som huvudregel ligger mycket långt från vad en metalltjuv tjänar på en stöld. Detta kan åskådligöras med kostnader för koppar- stölder vid järnvägen. bedömde sakkunnigmyndigheten för metallstölder att en gärningsman som säljer stulen koppar får om- kring per kg. En metalltjuv som stjäl koppar från järnvägs- nätet får alltså en ytterst begränsad ersättning när metallen avyttras. Samhällskostnaderna för sådana stölder uppgår emellertid till miljon- tals kr . har beräknat att den årliga kostnaden för kopparstölder från järnvägsnätet uppgår till ca . Utgifterna för samhället som helhet uppgår till ännu högre sum- mor. har bl.a. gjort en samhällsekonomisk beräkning av en enskild stöld av kopparkabel på . Den totala samhällskostnaden uppskattades till . Tillgrepp av metall förekommer inte bara utmed järnvägarna. Också andra samhällsnyttiga anläggningar drabbas, som t.ex. trans- formatorhus, liksom företag i skrotbranschen och privatpersoner. Flera stölder drabbar också äldre kulturbyggnader som kyrkor, där det i många fall är omöjligt att t.ex. återställa ett gammalt koppar- Metallstöldernas omfattning och skadeverkningar beskrivs i kapitel 9. Metallstölder har alltså blivit ett allvarligt samhällsproblem och det är naturligtvis angeläget att få ned antalet sådana stölder. Det huvudsakliga syftet med den föreslagna regleringen är att motverka denna brottslighet. Av kapitel 13 framgår att det är mycket som talar för att ett lagstadgat förbud mot kontanter som betalningsmedel skulle hindra gärningsmän från att omsätta stulna metaller och därmed också avhålla dem från att begå metallstölder. För att förbudet mot kontanter ska få avsedd effekt bör det också omfatta checkar och postväxlar. Risken är annars att syftet med förbudet går om intet. De föreslagna reglerna kan antas underlätta polisens utredningar av metallstölder. Om kontanter, checkar och postväxlar inte får an- vändas som betalningsmedel måste ersättningen för metallskrot sättas in på ett bankkonto. Genom att se till vilket konto en ersättning har betalats kan polisen dra slutsatser om vem som sålt skrotet. När polisen kommit en metalltjuv på spåren kan polisen dessutom kontrollera om denne har sålt metallskrot även till andra och där- igenom eventuellt nysta upp ytterligare stölder. Sannolikt kan också förbudet ha en hämmande inverkan på gärningsmännen liksom på de skrothandlare som köper in gods trots misstanke om att det kan vara tillgripet. Det får förutsättas att en metalltjuv ogärna vill att ersättningen för stulet gods ska kunna härledas till honom eller henne. Inte heller torde en skrothandlare vilja bli samman- kopplad med ett parti stulen metall. Vid sidan av huvudmålet att minska antalet metallstölder är ett syfte med regleringen att den ska medverka till en förbättrad mark- nad med konkurrens på lika villkor i skrotbranschen. I avsnitt 13.2 redogör utredningen mer utförligt för syftena med författningsförslaget. Den alternativa lösning som står till buds är att avstå från ett lag- stadgat förbud mot kontanter m.fl. betalningsmedel. Ökningen av metallstölder har samband med de senaste årens prisstegring på metaller och det är svårt att säga om antalet metallstölder kommer att ligga på samma höga nivå även kommande år. Det finns emeller- tid inget som tyder på att metallstölderna kommer att minska utan att åtgärder vidtas. Som framgår av avsnitt 13.2 och 13.4 är det mycket som talar för att ett förbud mot kontanter m.fl. betalningsmedel kan bidra till att minska stölderna av metaller och till att förbättra möjligheterna att konkurrera på marknaden för handel med metallskrot. Effekten av att avstå från att införa för- budet torde bli att antalet metallstölder kommer att förbli högt. Enligt tidigare lagstiftning (4 § förordningen (1981:402) om handel med skrot) fanns ett krav på tillstånd för att få bedriva skrothandel. Utredningen har i avsnitt 14.6 övervägt om en tillståndsplikt bör återinföras. Det finns vissa fördelar med en tillståndsreglering. Den främsta är att en del oseriösa näringsidkare inte skulle uppfylla kraven och därför bli utan tillstånd. innebär en tillståndsreglering en inskränkning av näringsfriheten. Slutsatsen är att behovet av kon- trollåtgärder inte är så stort att det finns tillräckliga skäl för en tillståndsreglering. Frågan kan, om det bedöms lämpligt, tas upp i ett senare skede när de föreslagna reglerna har varit i kraft och utvärderats. Utredningen föreslår i stället att en anmälningsplikt införs. En anmälningsplikt bedöms nödvändig för att tillsynsmyndigheten ska få kännedom om vilka näringsidkare som bedriver skrothandel. En anmälningsplikt medför inte samma inskränkning av närings- friheten som ett krav på tillstånd. När det gäller den närmare utformningen av övriga delar av reg- leringen har utredningen övervägt alternativa lösningar och motiverat valet av det föreslagna alternativet. Detta redovisas i kapitel 14. 16.2.3Vilka berörs av regleringen? Regleringen föreslås vara tillämplig på den som i näringsverksamhet köper vissa metallvaror. Det innebär med andra ord att regleringen i första hand berör företag i skrotbranschen. Också företag och i någon liten mån privatpersoner som säljer metallskrot till skrothandeln berörs. De sistnämnda kommer att påverkas endast på så sätt att de inte kommer att kunna få betalt för sålt metallskrot på annat sätt än genom en insättning på sitt konto. Det får förutsättas att i princip alla seriösa företag som säljer metall- skrot till skrothandeln gör det mot faktura. Förslaget är inte förenat med några kostnadsmässiga konsekvenser för säljande företag eller privatpersoner. Förslaget kommer dessutom att påverka och förvalt- ningsdomstolarna. Enligt förslaget ska polismyndigheten på Skatte- verkets begäran lämna det biträde som behövs vid tillsynen. I viss mån kommer därför förslaget också att beröra polisen. Utredningen utvecklar närmare vilka konsekvenser förslaget kommer att medföra för företagen i avsnitt 16.2.4 och därefter kon- sekvenser för de offentliga finanserna i avsnitt 16.2.5. Det är som framgår av avsnitt 6.2.1 svårt att avgöra hur många företag det finns i skrotbranschen. Antalet verksamheter som kom- mer att omfattas av den föreslagna lagstiftningen kan uppskattas till mellan 1 000 och 2 000. Den övervägande delen är mindre företag med högst fem anställda. Omkring 150 företag är anslutna till något av branschförbunden Återvinningsindustrierna eller . Branschförbundens medlemmar tillämpar redan ett frivilligt förbud mot att använda kontanter och checkar som betalningsmedel. Detta förbud omfattar dock inte postväxlar. Det har inte framkommit att checkar eller postväxlar används som betalningsmedel i skrotbranschen. Att dessa betalningsmedel förbjuds innebär alltså inga direkta förändringar för företagen. Det får också förutsättas att betalning mot faktura är det mest vanliga betalningssättet, åtminstone när det rör sig om ärliga affärer mellan näringsidkare. De fall där det framförallt kan tänkas att kontanter används som betalningsmedel är när en privatperson säljer metallskrot. Det är de stora eller medelstora företagen som är medlemmar i någon av eller båda branschorganisationerna. Förslaget kommer inte att innebära några förändringar för dessa företag, eftersom de redan utarbetat rutiner för att undvika kontanter. De mindre företagen står oftast utanför branschförbunden. För dessa verksamheter, dvs. merparten av företagen i skrotbranschen, innebär förslaget att de inte längre får använda kontanter som betalningsmedel. person är säljare måste alltså nu betalning göras genom en överföring till privatpersonens konto. Eftersom privatpersoners möjligheter att sälja metallskrot är mycket begränsade är det bara i undantagsfall som lagförslaget kommer att påverka företag. Utredningen finner inte att det är påkallat med några särskilda hänsyn till små företag vid reglernas utformning. Lagförslaget kommer att främja möjligheterna att konkurrera på marknaden för handel med metallskrot. måste företag som ägnar sig åt heder- liga affärer konkurrera med skrothandlare som – troligen medvetet – köper in stulen metall och därför kan betala ett underpris för metallen. Till administrativa kostnader räknas kostnader för att upprätta, lagra och överföra information som föranletts av krav i de föreslagna föreskrifterna. Enligt lagförslaget är de företag som omfattas av bestämmelserna skyldiga att anmäla sin verksamhet till tillsynsmyn- digheten. Det finns inte något anmälningskrav för närings- idkare som bedriver handel med metallskrot. Samtliga företag i branschen måste alltså genomgå anmälningsförfarandet. Utredningen har föreslagit att anmälan inte ska vara förenad med några särskilda formkrav, bl.a. för att underlätta förfarandet för företagen. Anmälan kan lämnas muntligen eller skriftligen. Den tid som kan antas åtgå för anmälan kan beräknas . Denna engångskost- nad kan alltså hållas på en låg nivå. Tidsåtgången är densamma för stora och mindre företag. För att räkna ut den totala administrativa kostnaden har utred- ningen valt att utgå från att det finns 1 500 företag i skrotbranschen (mellan 1 000 och 2 000). Anmälningskravet medför en engångskost- nad. En person som arbetar med kontorsuppgifter kan handha uppgiften att anmäla näringsverksamheten till tillsynsmyndigheten. Enligt lönestatistik från var den genomsnitt- liga månadslönen för en kontorssekreterare i den privata sektorn . Utredningen förutsätter att lönen nu är något högre och utgår därför från en månadslön om . Tim- kostnaden för den anställde blir (28 000/175). administrativa kostnaden kommer då att uppgå till (1 500 x 1 x (30 x 160/60)). Den utrustning som behövs för att överföra en ersättning till en privatpersons konto är en dator och avtal om företagstjänster med en bank. Det är svårt att tänka sig fall där en företagare inte har tillgång till sådan utrustning. Ett alternativ är att göra överföringen till privatpersonens konto via en kreditkortsterminal. En sådan kan antingen hyras eller köpas. Kostnaden för en kreditkortsterminal är ca och uppåt. Att hyra en terminal kostar omkring 350–. Oavsett om den köps eller hyrs in tillkommer en engångsavgift på ca för att ansluta betalningstjänsten och en fast årsavgift på ca – . För varje transaktion tillkommer en mindre bankavgift om ca . Företag som inte tidigare undvikit kontanter och liknande betal- ningsmedel kan alltså välja mellan dessa två alternativ. Den senare lösningen är något dyrare men det handlar inte i något fall om några större merkostnader. De företag som inte har haft en kredit- kortsterminal och väljer att hyra eller köpa in en sådan kommer inledningsvis också att behöva för att beställa och installera terminalen. Det ska inte vara nödvändigt att ta in extern personal för detta. Tiden som behöver tas i anspråk bedöms uppgå till högst . Denna kostnad är en engångskostnad. Om man utgår från samma månadslön som i det ovanstående exemplet (dvs. ) kommer den personalkostnad som ett företag får lägga ned på beställning och installation att uppgå till . Kostnaden för att föra över en ersättning till ett konto jämfört med att betala med kontanter eller med en check bedöms vara den- samma eller lägre. Någon kostnad i detta avseende tillkommer alltså inte. Regleringsförslaget innebär också att ett företag i skrotbranschen kan komma att bli föremål för tillsyn och kontroll av . Det är inte möjligt att säga hur ofta företagen kommer att bli ut- satta för en närmare granskning i detta avseende. Tanken är att inledningsvis ska besöka ett stort antal näringsidkare. På basis av utfallet av dessa kontroller kan verket sedan rikta sina insatser mot de företag där de bedöms behövas som mest. Om t.ex. finner att ett företag brutit mot kontantförbudet kan det ju finnas skäl till ett nytt tillsynsbesök längre fram. Det innebär att vissa typer av företag kan komma att kontrolleras vid fler tillfällen än andra. Utredningen har räknat med att ett tillsynsbesök tar . Under besöket behöver få uppgifter och tillgång till de handlingar som bedöms nödvändiga för tillsynen. Någon i personalen måste alltså bistå med detta. Med utgångspunkt från samma månadslön som ovan blir kostnaden för ett företag i detta sammanhang . Sammantaget är alltså de kostnadsmässiga konsekvenserna av för- slaget mycket begränsade för företagen. Utredningen bedömer att förslaget kommer att förbättra möjligheterna att konkurrera på mark- naden och på så sätt gynna huvuddelen av företagen i skrotbranschen (se vidare avsnitt 13.2.3). Regleringsförslaget har betydelse för . Inför ikraftträ- dandet behövs informationsinsatser till de näringsidkare som om- fattas av förbudet mot att använda kontanter och checkar som betalningsmedel. behöver utveckla IT-stöd för hante- ring av anmälningar av näringsidkare i skrotbranschen och beslut om sanktionsavgift. För att sanktionsavgifterna ska kunna behandlas inom ramen för skattekontosystemet krävs anpassning av det syste- met. Dessa åtgärder är av engångskaraktär. kommer också att få löpande arbetsuppgifter till följd av lagförslaget. Som tidigare nämnts kan antalet näringsidkare som kommer att omfattas av reglerna beräknas till mellan 1 000 och 2 000 stycken. ska svara för tillsyn och kontroll av för- budet mot kontanter m.fl. betalningsmedel i dessa verksamheter. bör kontrollerna vara relativt omfattande. bör ha bildat sig en uppfattning om vilka verksamheter som framförallt bör kontrolleras. Antagligen krävs det att vissa näringsidkare följs upp förhållandevis frekvent, medan andra inte behöver kontrolleras med samma intensitet. ska också besluta om sanktionsavgift vid överträdelser. Lagförslaget innebär alltså nya arbetsuppgifter för . Det är inte möjligt att exakt beräkna vilka kostnader dessa arbets- uppgifter kommer att medföra. En sådan beräkning får bygga på antaganden om bl.a. antalet ärenden och tillsynsbesök. En jämförelse kan göras med tillsynen enligt reglerna om kassaregister. Bestäm- melserna om kassaregister fanns tidigare i lagen (2007:592) om kassa- register och finns numera i skatteförfarandelagen (2011:1244).