sou · H2B359 · 2014-08-14 00:00:00 — 2Hushållningsbestämmelsernas syfte och tillämpning I detta delbetänkande behandlas frågan om bostadsförsörjning i relation till riksintressesystemet. I kapitlet beskrivs därför de delar av systemet som har större betydelse för framställningen i följande kapitel. Hushållningsbestämmelserna i 3 och 4 kap. syftar till att främja en sådan användning av mark, vatten och fysisk miljö i övrigt som innebär att en från ekologisk, social, kulturell och sam- hällsekonomisk synpunkt långsiktigt god hushållning tryggas. Bestämmelserna ger gemensamma utgångspunkter för prövning i mål och ärenden liksom i planering och beslut enligt och annan relevant lagstiftning som hänvisar till hushåll- ningsbestämmelserna. Med bestämmelserna ges mark- och vatten- områden som rymmer resurser, värden eller företeelser som är särskilt betydelsefulla i ett nationellt perspektiv, ett skydd mot vissa åtgärder. Genom lagstiftningen kan värdefulla miljöer bevaras och möjligheter att uppföra anläggningar som är viktiga för säkras. Hushållningsbestämmelserna har sitt ursprung i den fysiska riksplaneringen som inleddes och som utformades genom en aktiv dialog mellan den lokala kommunala och den stat- liga regionala och nationella nivån. Riktlinjerna i denna riksplane- ring kodifierades 1987 i lagen (1987:12) om hushållning med natur- resurser m.m. (naturresurslagen) i samband med införandet av (1987:10), härefter äldre . Hushållningsbestämmelserna utformades som allmänt hållna rikt- linjer till ledning för prövning av olika oförenliga intressen. Hushållningsbestämmelsernas syfte och tillämpning positionen till naturresurslagen (prop. 1985/86:3, s. 22 f.) anfördes Eftersom reglerna till övervägande del ska tillämpas vid beslut där breda markpolitiska bedömningar måste göras, måste regelsystemet utformas så att det finns utrymme för avvägningar. I förarbetena till hushållningsbestämmelserna görs uttalanden som syftade till att ge reglerna ett mer preciserat innehåll, men bestämmelsernas all- männa utformning har i många fall lett till ett brett tolknings- och tillämpningsutrymme. tillämpning kom hushållningsbestämmelserna i naturresurslagen att oförändrade föras in i 3 och 4 kap. som började gälla 1999. I propositionen till var Lag- rådet tveksamma till lagstiftningens oprecisa uttryck. Regeringen delade Lagrådets synpunkter om att lagtext inte bör vara alltför oprecis men anförde att avvägningsregler, såsom reglerna i 2 kap. naturresurslagen (nuvarande 3 kap. ) var uppbyggda, är svåra att göra precisa. Regeringen ansåg att en ändring av lagstift- ningen borde undvikas om någon ändring i sak inte var avsedd, eftersom bestämmelserna alltsedan 1987 hade tillämpats av ett stort antal myndigheter i mål och ärenden och i kommunernas planering och att en sådan ändring kunde leda till oklarheter (prop. 1997/98:45, del 1, s. 242 f.). Till hushållningsbestämmelserna i 3 och 4 kap. hör förordningen (1998:896) om hushållning med mark- och vatten- områden m.m. (hushållningsförordningen). Hushållningsbestäm- melserna har karaktären av en ramlagstiftning och ska tillämpas enligt ett flertal lagar (se 3 § tredje stycket hushållningsförord- ningen och avsnitt 2.4.5). De grundläggande bestämmelserna för hushållning med mark- och vattenområden i 3 kap. och de särskilda bestämmel- serna för hushållning med mark och vatten för vissa områden i landet i 4 kap. , innehåller bl.a. regler för områden av riksintresse. För riksintresseområdena gäller, med vissa undantag i 4 kap., att de ska skyddas mot åtgärder som kan påtagligt skada områdenas angivna värden, påtagligt försvåra viss verksamhet eller utgöra hinder för vissa anläggningar. Undantagen i 4 kap. innebär bl.a. att de bestämmelser som rör områden av särskild betydelse för turism och friluftsliv, såsom kustområden, fjällområden och älvar, Hushållningsbestämmelsernas syfte och tillämpning inte utgör hinder för utvecklingen av befintliga tätorter eller det lokala näringslivet. Det finns inget motsvarande undantag för riks- intressena i 3 kap. . En bedömning av om en åtgärd medför påtaglig skada eller mot- svarande måste alltid göras i samband med plan- eller tillstånds- beslut som berör områden av riksintresse. Frågan behandlas spar- samt i förarbetena till naturresurslagen (prop. 1985/86:3) och varken eller hushållningsförordningens lagtext ger någon ledning om vad som är påtaglig skada. I praxis har inte heller någon klar tolkning av begreppet påtagligt skada utkristalliserats, mycket beroende på riksintressenas olika karaktär och förutsätt- ningar (se avsnitt 3.3.3). har dock i samråd med tagit fram allmänna råd för vad som är på- taglig skada enligt 3 kap. 6 § (före- skrift NFS 2005:17). Mark- och vattenområden kan vara av riksintresse för följande ändamål enligt 3 kap. 5–9 §§ : Rennäringen eller yrkesfisket. Naturvården, kulturmiljövården eller friluftslivet. Fyndigheter av ämnen eller material. Anläggningar för industriell produktion, energiproduktion, energidistribution, kommunikationer, vattenförsörjning eller avfallshantering. Bestämmelserna i 3 kap. 5–9 §§ är utformade på ett likartat vis och med överensstämmande innehåll, alla med ett första och ett andra stycke. Det första stycket innehåller krav på allmän hänsyn till områden som är av betydelse för det ändamål bestäm- melsen reglerar. En avvägning ska göras t.ex. vid planläggning och tillståndsprövning då dessa ändamål så långt möjligt ska skyddas. 1985/86:3 s. 155 (se även prop. 1997/98:45, del 2, s. 30), framgår att det i uttrycket så långt möjligt ligger att den avväg- ning som skall göras mellan det skyddade intresset och motstående intressen skall innefatta hänsynstaganden till de praktiska och eko- nomiska konsekvenserna av det skydd paragrafen ger. I första hand är avsikten att ge utrymme i det enskilda fallet för samhällsekono- miska hänsynstaganden, t.ex. med hänsyn till regionalpolitiska eller sysselsättningspolitiska intressen. Hushållningsbestämmelsernas syfte och tillämpning SOU 2014:59 berörda enskilda ska vägas in. I uttrycket så långt möjligt ligger dock också att enbart ekonomiska hänsynstaganden inte får även- tyra de värden som bestämmelsen avser att skydda, annat än om en samlad bedömning i enlighet med 2 kap. 1 § [naturresurslagen] visar att detta främjar en från allmän synpunkt god hushållning. Bestämmelserna i andra stycket i 3 kap. 5–9 §§ avser områden av riksintresse. Riksintresseområden förutsätts vara områden som har sådana kvaliteter att de är av intresse för hela riket och skyddsvärdet för ett sådant område ska vara så pass tydligt att gemene man kan förstå områdets värde (jmf. 1985/86:3, s. 27 f. och 230). Ett riksintresse ska ges företräde framför andra allmänna och enskilda intressen när markanvändningen avgörs, vilket framgår av bestämmelsernas klara lydelse – skall skyddas mot åtgärder som orsakar påtaglig skada, eller motsvarande. Utgångs- punkten vid tillämpning av både första och andra styckena i 3 kap. 5–9 §§ är att det så långt som möjligt ska gå att använda mark- och vattenområden för flera olika ändamål genom god planering och hänsynstagande. Denna utgångspunkt gäller även områden av riksintresse, till en viss gräns (till gränsen för påtaglig skada). Det är därför nödvändigt att avgöra om riks- intresset påtagligt skadas eller motsvarande, eftersom bestämmel- serna inte tillåter att ett riksintresse påtagligt skadas med undantag för avvägningsmöjligheten för områden med riksintressen för flera oförenliga ändamål i 3 kap. 10 § . Det är endast vid ändrad användning av mark- eller vatten- områden bestämmelserna om riksintresse ska tillämpas (se 2 kap. 6 § andra stycket ). Pågående markanvändning berörs inte i andra fall än då det av olika skäl krävs förnyade tillstånd för en viss verksamhet. Hänsyn till riksintresset gäller oavsett om en planerad verksamhet eller åtgärd avser mark innanför eller utanför det redovisade områdets gränser. 2.3Plan- och bygglagen och det kommunala planmonopolet (2010:900) innehåller bestämmelser om plan- läggning av mark och vatten och om byggande. Vid prövning av frågor enligt ska hänsyn tas till både allmänna och enskilda intressen (2 kap. ). Lagen syftar till att främja en samhällsutveckling med jämlika och goda sociala Hushållningsbestämmelsernas syfte och tillämpning levnadsförhållanden och en god och långsiktig hållbar livsmiljö. Enligt 2 kap. 2 § ska hushållningsbestämmel- serna i 3 och 4 kap. tillämpas vid planläggning och tillståndsgivning. Den nuvarande trädde i kraft och ersatte den äldre . När den äldre kom 1987 innebar den då nya lagstiftningen stora föränd- ringar i förhållande till den byggnadslagstiftning som tidigare gällt. En av dessa förändringar var att länsstyrelserna inte längre skulle fastställa kommunernas detaljplaner (stadsplaner och byggnads- planer). Tanken med den s.k. PBL-reformen var att eventuella konflikter mellan motstående intressen mellan staten – företrädd av – och en kommun skulle lösas genom dialog och tidiga samråd i planeringsprocessen. Reformen skulle också leda till ett ökat medborgarinflytande. Ett av huvudsyftena med den äldre var att ansvaret för planeringen av mark och vatten skulle decentraliseras till kommunerna. I och med den äldre infördes att varje kommun skulle ha en aktuell översiktsplan över hela kommunen. Ett av motiven för införandet av en obligatorisk översiktsplan var att decentralisera besluts- ansvaret från staten till kommunerna som fick huvudansvaret för plan- och byggbeslut (prop. 2009/10:170, s. 169). Det kommunala s.k. planmonopolet återfinns i dagens lagstift- ning i 1 kap. 2 § där det framgår att det är en angelägenhet att planlägga användningen av mark och vatten. Planmonopolet innebär att kommunerna har rätt att bestämma var, när och hur det ska byggas inom kommunens gränser. ställer dock upp en mängd bestäm- melser som anger de allmänna intressen kommunerna måste ta hän- syn till. Det kommunala planmonopolet kan genombrytas i vissa fall genom ingripande när det rör sig om riksintressen, mellankommunal samverkan, miljökvalitetsnormer, strandskydd eller hälsa, säkerhet och risk (se 11 kap. 10 § andra stycket ). finns en ny bestämmelse i 2 kap. 3 § 5 som anger bostadsbyggande och utveckling av bostadsbeståndet som ett allmänt intresse (se vidare avsnitt 2.5 och 4.2.1). infördes även en bestämmelse om att över- siktsplanen ska visa hur kommunen avser att tillgodose det lång- siktiga behovet av bostäder (3 kap. 5 § 5 ). Eftersom översiktsplanen är ett viktigt instrument för att genom- Hushållningsbestämmelsernas syfte och tillämpning föra kommunernas riktlinjer och intentioner när det gäller bostads- försörjningen var avsikten med den nya bestämmelsen att öka samordningen mellan och lagen (2000:1383) om kommunernas bostadsförsörjningsansvar, härefter förkortad bostadsförsörjningslagen, genom ett förtydligande av kraven på översiktsplanens innehåll (prop. 2013/14:59 s. 21 f.). Avsikten är att kommunens riktlinjer för bostadsförsörjningen ska återspeglas genom ställningstaganden i den fysiska planeringen. I detta avsnitt går utredningen igenom de mest grundläggande delarna av den s.k. riksintresseprocessen. Med riksintresse- processen avses här hur bestämmelserna om riksintressen är av- sedda att tillämpas i fråga om utpekande och angivande av områden, i mål och ärenden liksom i planering och beslut enligt och annan relevant lagstiftning. Nedan framgår vilka centrala förvaltningsmyndigheter, de s.k. riks- intressemyndigheterna, som enligt 2 § hushållningsförordningen ska lämna uppgifter till länsstyrelserna om områden som de bedömer vara av riksintresse enligt 3 kap. . Genom myndighetsbeslut kan myndigheterna peka ut sådana områden. Förutom att peka ut områden av riksintresse ska var och en av riks- intressemyndigheterna inom sitt verksamhetsområde ha uppsikt över hushållningen med mark- och vattenområden (1 § första stycket hushållningsförordningen). SOU 2014:59 Hushållningsbestämmelsernas syfte och tillämpning Område av riksintresse för rennäringen (3 kap. 5 §) Område av riksintresse för yrkesfisket (3 kap. 5 §) Område av riksintresse för naturvården och friluftslivet (3 kap. 6 §) Område av riksintresse för kulturmiljövården (3 kap. 6 §) Områden som innehåller fyndigheter av ämnen eller material som är av riksintresse (3 kap. 7 §) Område av riksintresse för vissa anläggningar (3 kap. 8 §) -energiproduktion och energidistribution -slutlig förvaring av använt kärnbränsle och kärnavfall -kommunikationer för väg, järnväg, sjöfart och luftfart Område av riksintresse för totalförsvarets anläggningar (3 kap. 9 §) Myndigheten för samhällsskydd och beredskap En myndighets bedömning som slutar i ett utpekande av ett riks- intresse kan sägas utgöra ett riksintresseanspråk. Uttrycket riks- intresseanspråk omnämns inte i förarbetena till naturresurslagen (prop. 1985/86:3), men har efter hand ofta kommit att användas som beteckning för ett område som en myndighet bedömt vara av riksintresse för ett visst ändamål. Utredningen använder uttrycket i den meningen i den fortsatta framställningen. Av 2 § hushållnings- förordningen framgår också att dessa myndigheter ska lämna uppgifter i skriftlig form till länsstyrelserna om områden, som de bedömer vara av riksintresse enligt 3 kap. inom sina respektive ansvarsområden. Innan uppgifterna lämnas till läns- styrelserna ska myndigheten ha samrått med samt de länsstyrelser och andra riksintressemyndigheter som är berörda. Hushållningsbestämmelsernas syfte och tillämpning Respektive riksintressemyndighet avgör själv vilka eventuella kriterier som ska gälla för att ett område ska utpekas som riks- intresse. Såsom framgår av betänkandet Områden av riksintresse och miljökonsekvensbeskrivningar (SOU 2009:45 s. 123) redovisar samtliga myndigheter sina områden av riksintressen i beslutsform. Av beslutet framgår i olika detaljrik omfattning en beskrivning av riksintressets värde. Ingen av riksintressemyndigheterna kan med rättsligt bindande verkan förklara ett område som riksintressant, eftersom ett sådant bemyndigande saknas i lagstiftningen. Eftersom en myndighets beslut att peka ut ett område inte har någon rättsverkan finns det heller inte några möjligheter att överklaga ett sådant beslut. Myndigheternas riksintresseanspråk är endast vägledande för senare beslut. Frågan om huruvida ett område är av riksintresse ska därför bedömas i varje enskilt ärende, t.ex. vid en tillstånds- prövning. Områden av riksintresse ska redovisas i kommunernas översiktsplaner, vilka i sin tur utgör underlag för bedömningar i enskilda ärenden. Översiktsplaneprocessen beskrivs närmare i avsnitt 2.4.2. En prövande myndighet kan anse att ett visst område är av riks- intresse, trots att ingen sektorsmyndighet angett något riks- intresseanspråk (se t.ex. dom , mål nr M 300-07, där det aktuella området med stor sannolik- het skulle föreslås som riksintresse för vindkraft). Den prövande myndigheten kan också göra en sådan bedömning även om riksintresset saknas i den aktuella översikts- planen. Det är alltså den instans som slutligen prövar ett ärende som avgör om ett område som utpekats som riksintresse ska till- mätas sådan betydelse. För handläggare på länsstyrelser och kom- munerna fungerar dock underlaget ofta som en presumtion på riks- intressets giltighet och aktualitet även om det i varje enskilt fall finns en möjlighet att göra en självständig bedömning. 2.4.2Processen från angivande av områden till antagen översiktsplan Processen från angivande av områden till antagen översiktsplan kan indelas i ett antal olika skeden. Processen inleds med att en riks- intressemyndighet bedömer att ett mark- eller vattenområde är av riksintresse och formulerar värdebeskrivningar för själva riks- Hushållningsbestämmelsernas syfte och tillämpning Enligt 2 § hushållningsförordningen ska riks- intressemyndigheterna därefter samråda med samt berörda länsstyrelser och riksintressemyndigheter, varefter upp- gifter ska lämnas i skriftlig form till länsstyrelserna om områden som myndigheterna bedömer vara av riksintresse enligt 3 kap. . När länsstyrelserna har mottagit själva riksintresse- anspråken och värdebeskrivningarna ska länsstyrelserna förse kom- munerna med kunskapsunderlag för att kommunerna ska kunna hantera riksintressena i översiktsplaneringen. Av 3 § första stycket hushållningsförordningen framgår länsstyrelsernas dialogskyldig- het med kommunerna genom en hänvisning till plan- och bygg- lagen. I den lagstiftningen framgår att ska verka för att riksintressen tillgodoses i kommunala planer. Av 3 kap. 4 § framgår att kommunen i översiktsplanen ska redovisa sin bedömning av hur skyldigheten att enligt 2 kap. ta hänsyn till allmänna intressen vid beslut om användningen av mark- och vattenområden tillgodoses. Riksintressen enligt 3 och 4 kap. ska särskilt anges. För att kommunen ska kunna beakta bestämmelserna i 3 och 4 kap. krävs att länsstyrelsernas underlag anger tydliga värden och väl beskrivna avgränsningar. Av 3 § andra stycket hus- hållningsförordningen framgår att arbete ska grundas på underlag från riksintressemyndigheterna. Enligt samma stycke framgår att om inte har fått något sådant underlag från myndigheterna ska arbete grunda sig på det underlag som bedömer lämpligt. Kommunerna bör kunna förvänta sig att länsstyrelserna är en aktiv dialogparter under hela processen. ska kunna tillhandahålla kommunen ett brett kunskapsunderlag som ger kommunen den ledning som behövs och möjliggör en prioritering av motstridiga intressen. Om bedömer att ytterligare ett mark- eller vatten- område bör anges som riksintresse enligt 3 kap. eller bedömer att klassificeringen eller avgränsningen i stort av ett riks- intresseområde enligt 3 kap. bör omprövas, ska läns- styrelsen underrätta och andra berörda myndigheter (4 § hushållningsförordningen). Denna bestämmelse ger en möjlighet att genom eget initiativ själv kunna föreslå ett riks- intresseanspråk eller påverka omfånget och omfattningen av ett befintligt. Hushållningsbestämmelsernas syfte och tillämpning Översiktsplanens syfte är att ge vägledning för beslut om använd- ning av mark- och vattenområden samt om hur den byggda miljön ska utvecklas och fungera som ett sektorsövergripande, strategiskt dokument för kommunens långsiktiga utveckling (prop. 2009/10:170, s. 169 f.). Enligt 2 kap. 2 § ska planläggningen syfta till att mark- och vattenområden används för det eller de ändamål som områdena är mest lämpade för med hänsyn till beskaffenhet, läge och behov. Företräde ska ges åt sådan användning som från allmän synpunkt medför god hushållning. Därvid ska bestämmelserna i 3 och 4 kap. tillämpas. Enligt tredje punkten i 3 kap. 5 § ska det av översiktsplanen framgå hur kommunen avser att tillgodose de redovisade riksintressena och följa gällande miljökvalitetsnormer och enligt bestämmelsens femte punkt ska det också framgå hur kommunen avser att tillgodose det långsiktiga behovet av bostäder (se avsnitt 2.3). Tanken är att översiktsplanen ska inrymma både visioner och rent politiska ställningstaganden, som den ska utgöra konkret underlag i enskilda plan- och lovärenden. Enligt 3 kap. 4–5 §§ ska kommunen i sin översiktsplan särskilt redovisa riksintressen enligt 3 och 4 kap. och hur kommunen avser att tillgodose dessa. Varje kommun ska enligt 3 kap. 1 § ha en aktuell översiktsplan som omfattar hela kommunen. Översiktsplanen ska enligt 3 kap. 2 § ange inriktningen för den långsiktiga utvecklingen av den fysiska miljön. Planen ska ge vägledning för beslut om hur mark- och vattenområden ska användas och hur den byggda miljön ska användas, utvecklas och bevaras. Bestämmelsen ändrades 2011 med syftet med att stärka översiktsplanens strategiska funktion samt kopplingen till t.ex. till- gänglighet och användbarhet (prop. 2009/10:170, s. 173 f.). Enligt 3 kap. 3 § är översiktsplanen inte bindande. En översiktsplan kan upprättas för viss del av kommunen, s.k. för- djupad översiktsplan, eller utformas som ett tematiskt tillägg för vissa allmänna intressen (3 kap. 23 § ). är den instans som har uppsikt inom länet över hushållningen med mark- och vattenområden och ska verka för att riksintressena tillgodoses i den kommunala planläggningen. Genom ett granskningsyttrande ger ett samlat besked om och i vilken utsträckning kommunens översiktsplan tillgodoser de Hushållningsbestämmelsernas syfte och tillämpning intressen som staten ska bevaka enligt (3 kap. 16 § ), bl.a. riksintressen. Kommunen ska redo- visa granskningsyttrande tillsammans med översikts- planen. Om inte har godtagit planen i en viss del, ska det anmärkas i planen (3 kap. 20 § ). Enligt 3 kap. 27 § ska kommunfullmäktige minst en gång pröva om översiktsplanen är aktuell i förhållande till kraven i 3 kap. 5 § . ska enligt 3 kap. 28 § minst en gång lämna en sammanfattande redogörelse med sina synpunkter i fråga om sådana statliga och mellankom- munala intressen som kan ha betydelse för översiktsplanens aktua- litet, bl.a. riksintressen. Av redogörelsen ska det framgå hur synpunkterna förhåller sig till översiktsplanen. ska också lämna en sådan redogörelse till en kommun när kommunen begär det. Detaljplanen reglerar i första hand hur mark- och vattenområden och bebyggelse ska användas, utvecklas och bevaras och innefattar ett i princip uttömmande ställningstagande till de allmänna intres- sena enligt 2 kap. och 3 och 4 kap. (prop. 2009/10:170 s. 191). I detaljplanen ges en samlad bild av markanvändningen och dess avsedda förändringar. Detaljplanen är ett instrument för kommunen för att bl.a. förverkliga den lokala bebyggelsepolitiken med en möjlighet att främja en ekonomisk och rationell byggproduktion. En detaljplan får omfatta endast en begränsad del av kommunen och ska enligt 4 kap. 2 § upprättas för att pröva ett mark- eller vattenområdes lämplighet för bebyggelse och byggnadsverk samt reglera bebyggelsemiljöns utformning för en ny sammanhållen bebyggelse, om det behövs med hänsyn till omfattningen av bygglovspliktiga byggnadsverk en bebyggelse som ska förändras eller bevaras, om regleringen behöver ske i ett sammanhang ett nytt byggnadsverk i vissa fall. Hushållningsbestämmelsernas syfte och tillämpning Enligt 4 kap. 36 § första stycket ska detalj- planen vara utformad med skälig hänsyn till befintliga bebyggelse-, äganderätts- och fastighetsförhållanden som kan inverka på planens genomförande. Om detaljplanen avviker från översiktsplanen ska avvikelsen och skälen till detta redovisas i planbeskrivningen (4 kap. 33 § 5 ). Av 4 kap. 21 § framgår att kommunen i detaljplanen ska ange en genomförandetid för planen som ska bestämmas så att det finns rimliga möjligheter att genomföra planen. Genomförandetiden ska minst vara och inte längre än . Områdesbestämmelser kan i vissa fall användas som ett alterna- tiv till en detaljplan för att reglera begränsade områden av en kom- mun som inte omfattas av någon detaljplan. Syftet med områdes- bestämmelser kan bl.a. vara att säkerställa att översiktsplanernas intentioner uppnås eller att ett riksintresse tillgodoses (4 kap. 42 § ). Arbetet med att ta fram en detaljplan tar ungefär mellan 6–18 månader beroende på planens omfattning. (5 kap. 11–17 §§ ), i arbetet med att ta fram ett program för eller ett förslag till detaljplan, ska kommunen bl.a. samråda med . ska vid samrådet bl.a. ta till vara och samordna statens intressen och verka för att riks- intressen enligt 3 och 4 kap. tillgodoses (5 kap. 14 § ) men även ge kommunen råd om tillämp- ningen av 2 kap. . Efter samrådet gör kom- munen eventuella bearbetningar och ändringar av det preliminära förslaget och presenterar därefter ett slutligt förslag. Planförslaget ska kungöras och göras tillgängligt för granskning (5 kap. 18–25 §§ ). Under gransknings- tiden tar del av det färdiga förslaget till detaljplan och yttrar sig över det i ett s.k. granskningsyttrande, i sådana frågor som kan föranleda ett ingripande mot planen, bl.a. en bedömning om ett riksintresse enligt 3 eller 4 kap. har tillgodosetts eller inte (5 kap. 22 § ).