sou · H2B36 · 2014-02-13 00:00:00 — Å ena sidan måste därför hemlöshet förstås som ett komplext fenomen där olika aspekter från ekonomi till bakgrund och kön spelar in, å andra sidan finns det anledning att synliggöra hur hemlöshet och manlighet hänger ihop samt vad detta betyder för förekomsten av och arbetet mot hemlöshet. Det finns exempelvis få exempel på hur maskulinitet och hemlöshet förstås och hanteras av de hemlösa själva (se dock , , , Shepard & , 2009). Detta trots att den stora gruppen hemlösa är män, ett förhållande som både behöver problematiseras och synliggöras ytterligare. 5 Utsatthetens andra sidor Under detta avsnitt lämnar jag olika områden av sociala problem och riktar istället fokus mot tre andra sidor som behöver analyseras för att förstå uppkomsten av, reproduktionen av och ibland till och med förnekandet av social utsatthet relaterat till kön. Först tar jag upp hur sociala insatser organiseras och vad detta kan få för kon- sekvenser, innan jag går över till hur manlighet på grund av sin starka koppling till aktörskap och styrka försvårar eller i viss mån omöjliggör för män att ses som utsatta. Slutligen problematiserar jag hur ett allt för starkt fokus på skillnad mellan män och kvinnor kan bidra till att social utsatthet både reproduceras och bortses från. 5.1Män och sociala insatser Relationen mellan män och social utsatthet hänger inte bara ihop med vad män de facto är utsatta för och hur manlighet och social utsatthet tolkas och förstås. Det handlar också om vilka sociala insatser som erbjuds och hur dessa samspelar med en förståelse av kön i allmänhet och som i det här fallet med manlighet i synnerhet (Herz, 2012a). Ett flertal internationella och nationella studier har sedan 70- talet och framåt visat att kvinnor generellt sett erbjuds mer hjälp av välfärdssamhället än män (, Ditzian & , 1975; Juni & , 1981; Eagly & Crowley, 1986; Ainscough & , 2000; Salminen & Glad, 2001), de får mer empatiskt stöd (Salminen & Glad, 2001), och de diagnosticeras i högre utsträckning för emotionella och psykiska problem (Chesler, , 1998 [1972]; Möller- Leimkühler, 2002). Män får alltså inte tillgång till denna form av insatser i samma utsträckning som kvinnor, det finns dock undan- tag till detta exempelvis inom socialt arbete. Därtill finns skillnader i vilken typ av diagnos som föredras, en somatisk diagnos är van- ligare om patienten/klienten är man och en psykiatrisk om det är en kvinna (, 1991; Stoppe, Sandholzer, Huppertz, , 1999). Det är dock viktigt att poängtera att sociala insatser inte per automatik innebär något positivt för den enskilde, då det även innefattar en grad av social kontroll (Herz, 2012b). Både sjukvård och socialt arbete har kritiserats för sitt sätt att förhålla sig till kön som statiskt, det vill säga som något oföränderligt över tid (Herz, 2012a; Orme, 2003; Zufferey, 2009). Det behandlas dessutom ofta som komplementärt, som två klart åtskilda kategorier som förväntas komplettera varandra (, 2005; , 2011). Slutligen reserveras ofta insatser till ett kön framför ett annat, exempelvis är olika former av samtalsstöd vanligare insats för kvinnor (, 2002; , 2002). Parallellt med dessa tendenser förhåller sig många professionella inte alls till kön i analyser av klienters/patienters situation, vilket ofta bidrar till en relativt oreflekterad reproduktion av kön som statiskt, komplementärt och som i behov av könsspecifika insatser (Dominelli, 2002; Herz, 2012a). Även personalens arbete organiseras oftast på ett sätt som reproducerar dessa mönster, exempelvis kan arbetsuppgifter reser- veras till eller organiseras på basis av kön. Dessa mönster har synliggjorts i forskning om socialt arbete (Herz, 2012a), i behandling (, 2005), i kriminalvård (, 2011) och inom sjukvård (, 2005; , 2002; , 2005). och (2012) pekar på att frivilligprojekt inriktade mot unga män reproducerar en bild av manlighet som risk och en individualiserad analys av hur de unga männen inte lyckas leva upp till samtidens krav på manlighet (2012:46). Liknande diskussioner har förts avseende socialt arbete generellt (Herz, 2012a). Det är vanligare att en individualiserad och psykologiserad analys av social utsatthet ges företräde än att betydelsen av kön i en specifik kontext analyseras (Herz, 2012b). Risken med detta förhållningssätt är att polariserade mönster reproduceras relativt oreflekterat, vilket jag återkommer till i följande avsnitt. Precis som med kön tenderar ofta sexualitet att hanteras på samma statiska och binära sätt. Heterosexualitet är norm och insatser, beslut och bedömningar baseras ofta på föreställningar om sexualitet. Manlig sexualitet ses ofta som problematisk eller till och med farlig. Män förväntas ofta alltid vilja ha sex, baserat på föreställningar om biologi och kön. Bland män och pojkar handlar det därför ofta om att lära sig att hålla tillbaka (, 2003; , 2005; Myndigheten för skolutveckling, 2005). Även i möten mellan personal och män syns den farliga sexualiteten. (2005) visar hur kön och sexualitet tar sig till uttryck på olika sätt vid urinprovstagning av personer med missbruksproblematik med skillnaden om personalen är av manligt eller kvinnligt kön. Om personalen är man vill de inte övervaka kvinnor på grund av risken för att anklagas för sexuella övergrepp. Den manliga sexualiteten, som antas vara heterosexuell, kan alltså uppfattas farlig för den kvinnliga klienten. Om personalen istället är en kvinna som ska övervaka en man sker dock något intressant. Då är det inte längre personalen som är bärare av den farliga sexualiteten istället är det klienten/patienten. Risken förläggs då hos personen som övervakas och att denne ska förgripa sig på personalen. I och med att kön och sexualitet sällan problematiseras eller för den delen inte heller analyseras i relation till att insatser mot social utsatthet eller sociala problem initieras, samt då verksamheter oftast organiseras på ett sätt som ytterligare reproducerar kön som statiskt och binärt, knyts ofta sociala problem väldigt starkt till olika idealbilder. Den utsatta kvinnan och mannen som risk är till exempel vanliga positioner inom professionellt socialt arbete. För den enskilde klienten leder detta till att denne riskerar låsas fast i en specifik position, vilket leder till att mönster reproduceras ytterligare, men också till att den enskilde riskerar att stå utan adekvat stöd om denne inte matchar idealbilden av en klient i den situationen (Herz, 2012a). och (2005) pekar på att detta kan leda till att klienter fastnar i systemet då den enskilde som matchar metoder, får svårt att bryta sig loss från denna posi- tion. Selektiva insatser baserade på idealtyper av klienter kan alltså både leda till att vissa klienter står utan hjälp eftersom de inte matchar alls, men också till att de klienter som de facto matchar inte kan ta sig loss (jmf. Herz, 2012a; 2012b). 5.2Att sakna ett språk – utsatthet och manlighet Om män förväntas vara maskulina och därmed ha makt, vara dominanta och ha kontroll så kan de inte [] konstrueras som offer – själva antitesen av maskulinitet (Sundaram, , , 2004 s. 66, översättning av Herz & , 2012). I och med att manlighet ofta ses som synonymt med att vara den aktiva förövaren uppstår som tidigare nämnts problem när fokus istället behöver skiftas mot män som offer eller som utsatt. Fram- förallt kan man peka på två följder av detta, dels att män de facto kan vara utsatta och dels tendensen att sociala problem som inte förknippas med män eller manlighet bortses från, omtolkas eller minimeras i betydelse. Detta är fallet med manlig prostitution, men även fysiskt och sexuellt våld mot män eller till och med depression (Herz & , 2011). Men, det uppstår inte bara problem när sociala problem bland män ska analyseras eller beskrivas, det uppstår ofta även problem för männen själva. Knutagård (2009) talar i termer av att män saknar ett språk som tillåter dem att vara utsatta (se också , 2008). Kanske kan man till och med tala om att män är utsatta i relation till diskursen om social utsatthet. Det är helt enkelt mycket svårt för män att uttrycka och att uppfattas som utsatta utan att bryta mot en mer traditionell manlighet eller hur du som man förväntas vara. Aktör och offer brukar ofta uppfattas i dikotoma termer, det vill säga som varandras motsatser. Manlighet förknippas i likhet med aktör med bland annat styrka, aktivitet, handlingskraft till skillnad från offer som ses som underlägsen, passiv och maktlös (Burcar, 2005; Newburn & , 1994; Messerschmidt, 2000; , 2006). Att vara man och offer för sociala omständigheter är därför i någon mån mer eller mindre oförenligt (Herz & , 2012). Ett förhållande som är i det närmsta omvänt för kvinnor. Sårbarhet och att vara passiv och maktlös stämmer bättre överens med hur kvinnlighet traditionellt behandlats och förståtts (, 2001; Burcar, 2005). Mot bakgrund av detta är det inte särskilt förvånande att män exempelvis tenderar att anmäla brott som sexuella övergrepp i lägre utsträckning (Herz & , 2012). Idealen relaterade till maskulinitet och föreställningar om män är ofta näst intill synonyma med många av de sociala problem som förknippas med män. Risk, aggressivitet, makt, tävlan, våld är alla begrepp som förknippas med manlighet, eller hur en man beter sig (, 2008). Häri finns troligen en förklaring till varför män utsätter sig för risker, både riktat mot sig själv och mot andra, utan att det får större konsekvenser eller varför det är så svårt att bryta vissa mönster. Men detta är troligen en del i förklaringen till varför det kan vara svårare att upptäcka viss typ av ohälsa bland män, samt varför män själva är ovilliga att synliggöra viss ohälsa. Att depression bland män visat sig vara svårt att upptäcka är ett sådant exempel. Teorier har framförts att män med depression i högre utsträckning självmedicinerar med alkohol, ett beteende som bättre stämmer överens med synen på manlighet. Detta innebär dock även att depressionen är svårare att upptäcka och behandla (, 2008). Män som utsätts för våld riskerar att skuld- beläggas på grund av krav på att kunna försvara sig och att inte Detta skuldbeläggande är generellt sett större än den som kvinnor utsätts för (, 1984). Men, också männen själva kan minimera förekomsten av att känna sig utsatt eller av att vara utsatt för sociala problem. När manlighet förknippas så starkt med styrka, handlingskraft, möjligheten att kunna försvara sig, kan det antas att studier som undersökt mäns utsatthet inte alltid lyckas fånga hela bilden. Ett sådant exempel är en studie som visar att män kan uppleva större oro än kvinnor för att utsättas för brott. Ett resultat i sig som är intressant, eftersom många andra studier inte visar detta (se SCB, 2012a). Anledningen till att studien kom fram till dessa resultat var då de kontrollerade för socialt önskvärda svar. Det vill säga huruvida männen anpassade sina svar efter vad som förväntades av dem utifrån att de var män (& Farrall, 2005). Jag har tidigare påpekat att det i första hand inte handlar om män eller pojkar som biologiska varelser eller uteslutande om strukturella förhållanden mellan män och kvinnor. Snarare spelar dominerande diskurser rörande män en stor roll i hur sociala problem förstås, hanteras och i slutändan också hur de upplevs. Å ena sidan kan maskulinitet användas av män som ett sätt att tillskansa sig och upp- rätthålla makt, men å andra sidan kan maskulinitet också låsa fast män (och kvinnor) i destruktiva positioner (Herz & , 2011). Framtida forskning behöver därmed både ta hänsyn till strukturella förhållanden och enskildas agentskap, förståelser och strategier, utan att för den skull reproducera ett okritiskt skillnads- tänkande, vilket jag nu kort kommer gå över till. 5.3En passus – faran med fokus på skillnad Forskning som handlar om social utsatthet och folkhälsa, ett forsk- ningsfält besläktat med forskning om både social utsatthet och sociala problem, tenderar att fokusera på skillnaden mellan män och kvinnor, ett förhållningssätt som dessutom tycks ha tilltagit. Två saker kan hända på grund av detta, dels att likheter mellan könen och skill- naderna inom könskategorierna förminskas och dels att vissa köns- specifika mönster reproduceras (, 2008; , 2008). Ett sådant konkret exempel är hur slutsatser om spatial förmåga dragits utan vetenskaplig grund inom viss hjärn- forskning. Slutsatser som lett till att föreställningen om att män innehar mer spatiala förmågor och kvinnor verbala sedan spridits och reproducerats (, 2008). Det finns anledning att ifrågasätta när det hävdas allt för statiska förståelser av kön och hur enskilda beter sig i relation till kön. När fokus uteslutande ligger på det biologiska könet, finns det nämligen en risk att könets betydelse för utfallet övertolkas (Herz & , 2011; Herz & , 2012). Forskning har visat att skillnaderna ofta är större inom kategorin kvinna och kategorin man än vad de är emellan dem. De skillnader som syns mellan kön har snarare att göra med vilken social position personen har än vilket kön de har (, 2008; , 2008). Jag kommer ta upp tre exempel som problematiserar ett allt för starkt fokus på könsskillnader när det kommer till män och social utsatt- het, dessa rör sig om informell omsorg, riskbeteende och våld. Dessa exempel visar att ett allt för starkt könsskillnadsfokus kan slå olika mot män och kvinnor i olika situationer. För det första, informell omsorg. Informell omsorg handlar om obetald omsorg. Av tradition har detta förknippats med kvinnor. Det har exempelvis antagits vara betydligt vanligare att kvinnan i ett parförhållande utför största delen av den obetalda omsorgen under den senare delen av livet. Ett förhållande som kan leda till att det mer eller mindre sätts likhetstecken mellan (informell) omsorg och kvinna. Även om en del forskning visar att kvinnor är i klar majoritet (se SCB, 2012a), finns det forskning som visat att det är betydligt vanligare att män utför informell omsorg än vad man trott. av kvinnorna uppgav att de gav omsorg till andra familjemedlemmar eller till närstående som de inte bodde tillsammans med, bland män var den siffran (, , 2010). Dessa siffror visar dock inte intensiteten i omsorgen och baseras enbart på personernas egen uppfattning. Det finns även de studier som pekar på att män gett omsorg totalt sett lika mycket som kvinnor vid livets slut (, 2004). För det andra, uppfattningen att pojkar är en risk per se, citatet som inleder denna rapport: Att vara av manligt kön innebär en förhöjd risk för normbrytande beteende och könsskillnader kan observeras så tidigt som (Andershed & Andershed, 2005:49). Detta citat är hämtat från en bok som ibland används på bland annat socialkontor för att bedöma så kallade risk- och skyddsfaktorer bland barn- och unga (se Herz, 2012a). Det innebär kortfattat att en biologisk manlighet betyder en sak till skillnad från flickor och kvinnlighet och att detta faktum ges en överordnad betydelse för förekomsten av riskfaktorer. På en aggregerad nivå, det vill säga statistiskt, har författarna rätt, precis som noterats ovan. Män och pojkar är överrepresenterade. Men, kan detta sätt att förhålla sig till social utsatthet också reproducera just dessa mönster. Exempelvis har det pekats på att pojkar i högre utsträckning än flickor får fler insatser inom (, 2002; 2006b). Att vara pojke, och därmed en risk, kan alltså leda till att vissa typer av problem upptäcks i högre utsträckning bland pojkar. Ett förhållande som i så fall både kan drabba flickor, som inte upptäcks, och pojkar, som uppvisar icke-förväntade beteenden (Herz, 2012a). För det tredje, våld. Våldsforskningen har haft ett stort fokus på mäns våld mot kvinnor, vilket i sig inte är förvånande då det är ett stort samhällsproblem. Men, parallellt med detta har forskningen haft svårt att uppmärksamma andra typer av våld. Exempelvis handlar detta om våld i icke-heterosexuella relationer och våld mot män. Våld i homosexuella relationer har också det visat sig vara relativt utbrett, men har osynliggjorts (NCK, 2009). Samma sak gäller våld mot män i nära relationer generellt vilket vidare underbyggs av mäns ovilja att anmäla speciellt då våldet utövas av kvinnor (, 1994). har dock anslagen ökat för denna typ av forskning, det finns därför anledning att tro att detta kommer för- ändras. Vad dessa tre exempel visar är att vad som vid en första anblick kan tolkas som en könsspecifik situation eller ett könat förhåll- ningssätt kan visa sig vara mer komplext än att enbart handla om en skillnad mellan män och kvinnor. Messerschmidt (1993; 2004) menar i en diskussion om kön och våld att kön i relation till andra maktassymmetrier som klass, etnicitet och ras behöver analyseras avseende hur de förkroppsligas i olika sociala miljöer. Risken med ett allt för stort fokus på skillnad mellan män och kvinnor är att mönster reproduceras och att män(niskor) som inte uppvisar könsstereotypa beteenden inte får den hjälp de behöver eller ens kan uttrycka att de behöver hjälpen. Könsskillnad kan spela in i hur sociala problem drabbar vissa grupper, men det kan även samspela med eller helt överskuggas av andra kategoriseringar. En annan aspekt av detta är att utsatthet, utanförskap, exklusion eller andra liknande begrepp sällan är statiska utan rörliga och för- änderliga. En person är sällan antingen eller utan både och. Utan- förskapet förändras beroende på tid, plats och position, vilket gör att det är vanskligt att förutsätta en persons utsatthet eller förekomsten av specifika sociala problem baserat på aggregerad kunskap som i det här fallet kategoriserats utifrån män och kvinnor. Fangen (2010) är inne på ett liknande resonemang om inklusion och exklusion av unga personer med invandrarbakgrund. Ungdomarna är sällan antingen inkluderade eller helt exkluderade, istället rör de sig mellan posi- tionerna. Därför är det viktigt att både ha tillgång till aggregerad kunskap och ha ett uttalat aktörsperspektiv (Fangen, 2010). Det finns mot bakgrund av detta anledning att förhålla sig kritisk till allt för förenklade slutsatser baserade på enbart aggregerad data och statiska kategoriseringar, åtminstone utan att applicera ett aktörsperspektiv. Oavsett hur manlighet och social utsatthet beskrivs, förstås eller tolkas, så är män trots allt överrepresenterade i statistik om exempel- vis brott, dödlighet och våld. Om vi vill förstå hur dessa mönster reproduceras och hur det kommer sig att män drar sig för att söka hjälp eller varför många män utsätter sig för risker och tar sina liv, räcker det inte att enbart titta på det biologiska könet. Å ena sidan är det problematiskt att förutsätta att strukturella mönster determinerar individer. Statistiska skillnader mellan män och kvinnor kan osynliggöra skillnader inom gruppen män men även likheter mellan män och kvinnor. Det kan också leda till att andra makt- asymmetrier, som ras, etnicitet och klass, underdimensioneras. Istället kan det leda till att ett beteende enbart synliggörs i relation till manligt kön, vilket i sin tur kan reproducera dessa mönster ytterligare. Herz och (2011) pekar på tre punkter som krävs för att analysera den här typen av komplicerade frågor framöver. Bara det faktum att överdödlighet bland män är så starkt korrelerad till deras ålder, visar på behovet av att bredda analysen från biologiskt kön till att också innefatta andra faktorer i männens liv. För det första måste flera maktassymmetrier analyseras parallellt, enbart kön räcker inte. Den andra punkten är att vi behöver förstå hur människor i olika situationer förhåller sig till föreställningar om kön. Slutligen finns det anledning att analysera hur slutsatser om kön och social utsatthet kan leda till att vissa mönster reproduceras och att insatser och analyser därför berättigar sig själva. I relation till mäns våld mot kvinnor har Hearn och (2006) varit inne på liknande slutsatser. Dels att synliggöra hur män förhåller sig till föreställningar om manlighet, männens egen personliga bakgrund och historia, samt strukturella förhållanden. Vidare pekar de även på att mäns förhållande till andra män behöver synliggöras (jmf. , 2007) eftersom vissa ideal tycks reproduceras i högre utsträckning i manliga miljöer. Därmed inte sagt att ideal, föreställningar eller hegemonier enbart reproduceras bland män. Det sker mellan oss alla, på flera olika plan, både strukturellt och individuellt. För att kunna förstå social utsatthet bland män och kunna arbeta mot denna utsatthet krävs att fokus flyttas från ett allt för stort fokus på det biologiska könet till att också väga in sociala praktiker, föreställningar, institu- tioner och reproduktionen av manlighet och hur en man bör vara på alla nivåer, från den enskildes förhållningssätt till hur strukturer påverkar. Först då är det möjligt att vidare utveckla förståelsen av manlighet och social utsatthet. tycks insatser och mycket av den kunskap som finns om sociala problem och social utsatthet vara konstruerad på ett sätt som snarare reproducerar föreställningar om män än att leda till att de ifrågasätts, arbetas med och förändras. Ofta baseras dessa insatser och forskning där män behandlas och uppfattas vara en homogen grupp. Detta förhållningssätt döljer ofta komplexiteter i form av att: 1.Män saknas ibland (liksom kvinnor) i statistiken på grund av krav och förväntningar på att leva upp till specifika (maskulina) diskurser. Det vill säga att det till män ställs vissa frågor men inte andra, samt att de ofta svarar och försöker leva upp till de svar som förväntas (jmf. & Farrall, 2005 ). 2.Män besitter inte makt utan kan snarare spela på fördelar, tilldela sig makt i specifika situationer men kan även förlora makt (jmf. 3.Kön som maktassymmetri kan inte förstås isolerad från andra maktassymmetrier som klass, etnicitet, ras eller sexualitet (se de los ; , 2005). Nästan all form av social utsatthet uppstår i ett komplext samspel mellan kön och andra maktasymmetrier. Makt är centralt för förståelsen av maskulinitet och dess relation till utsatthet, män som grupp besitter makt över kvinnor på grund av exempelvis arbetsmarknadens organisering och familjelivets organi- sering, för att nämna ett fåtal orsaker. Detta innebär dock inte att mäns makt över andra män och mäns maktlöshet inte existerar eller att det inte har effekter på både män och kvinnor. Trots allt påverkar samtida maktstrukturer också män till att dels försöka leva upp till samtida maskulina ideal och dels till att män som av olika anled- ningar, exempelvis genom icke-heterosexualitet eller arbetslöshet, inte lever upp till maskulina ideal. Det gör att mäns utsatthet och sociala problem behöver mötas både strukturellt och individuellt, samt positionellt (dvs. kön, etnicitet, ras, klass, sexualitet etc.). Alla möten mellan människor påverkas av flera analytiska nivåer , detta är speciellt viktigt att uppmärksamma när det gäller social utsatthet och sociala problem (se Herz, 2012b för mer om mötets olika nivåer). På en strukturell nivå krävs insatser för ökad jämställdhet, ett sådant konkret exempel är att ökat uttag av föräldra- dagar ser ut att kunna leda till hälsoeffekter för män (m.fl., 2006), men uttaget påverkar även arbetsmarknaden och fram- förallt synen på män och kvinnor. På en positionell nivå krävs ökat fokus på mäns överdödlighet, oviljan att söka hjälp och mäns för- hållningssätt till risker. Insatserna och hållningen från välfärdsstaten behöver förändras från hur män är till hur män gör och förhåller sig till föreställningar om manlighet (Herz, 2012b). Konkret går det med bakgrund av detta att göra vissa poänger och förslag på vad som vidare behöver utvecklas. 1.En ökad problematisering av de hegemoniska maskulinitets- diskurser som orsakar mäns överdödlighet samt deras ovilja att söka vård och hjälp krävs (jmf. , 2012). 2.Ett ökat fokus på mäns relationer med andra män och vad dessa innebär för en reproduktion av maktasymmetrier mellan kvinnor och män, men även mellan män och män (jmf. Hearn och , 2006).