sou · H2B325 · 2014-04-25 00:00:00 — Det svenska hemvistbegreppet definieras i 7 kap. 2 § lagen (1904:26 s. 1) om vissa internationella rättsförhållanden rörande äktenskap och förmynder- skap (IÄL) och i 19 § LIMF. Vid tillämpningen av de två sistnämnda lagarna ska den som är bosatt i en viss stat anses ha hemvist där, om bosättningen med hänsyn till vistelsens varaktighet och omständig- heterna i övrigt får anses stadigvarande. Denna definition av hem- vistbegreppet har ansetts vara vägledande inom den svenska autonoma privat- och processrätten, såväl när det gäller frågor om behörighet som när det gäller frågor som rör tillämplig lag.14 5.4Förhållandet till gällande internationella konventioner och svenska autonoma regler I artikel 75.1 anges att arvsförordningen inte ska påverka tillämp- ningen av sådana internationella konventioner gällande frågor som omfattas av förordningen i vilka en eller flera medlemsstater är part vid arvsförordningens antagande. Medlemsstater som är parter i av rörande lagkonflikter i fråga om formen för testamentariska förordnanden ska, beträffande testamentens och gemensamma testamentens formella giltighet, 13Också i den engelska språkversionen används domicile i artikel 45.2. 1973:158 s. 80 och , Svensk internationell privaträtt, åttonde upplagan, 2014, s. 134 f. Arvsförordningens tillämpningsområde och vissa begrepp fortsätta att tillämpa reglerna i konventionen i stället för artikel 27 i arvsförordningen. I förhållanden mellan medlemsstater följer av artikel 75.2 att arvsförordningen ska ha företräde framför konventioner som in- gåtts uteslutande mellan två eller flera medlemsstater och som gäller frågor som regleras genom arvsförordningen. Beträffande den nordiska arvskonventionen anges i artikel 75.3 att arvsförordningen inte ska hindra tillämpningen av konvention- en, så som den ändrats genom en mellanstatlig överenskommelse mellan de konventionsslutande staterna , av de med- lemsstater som är parter i konventionen i den utsträckning konven- tionen föreskriver a) regler om dödsboförvaltning och b) enklare och snabbare förfaranden om erkännande och verkställighet av domar i samband med arv. Arvsförordningen ska inte påverka tillämpningen av rådets förord- ning (EG) nr 1346/200 av om insolvensförfaranden15. Genom arvsförordningen regleras frågan om domstols behörighet uttömmande. Det innebär att det enligt arvsförordningen inte finns något utrymme för svenska autonoma behörighetsregler. Utgångs- punkten är att domstolarna i den medlemsstat där den avlidne hade hemvist vid sin död ska vara behöriga att fatta beslut om arvet i dess helhet. Om den avlidne genom lagvalsförordnande angett att lagen i dennes medborgarskapsland ska vara tillämplig kan behörigheten, i de fall den avlidne var medborgare i en medlemsstat, också grundas på lagvalsförordnandet. Det medför att domstolarna i den med- lemsstat i vilken den avlidne var medborgare kan vara behöriga när ett lagvalsförordnande har gjorts. Om den avlidne vid sin död inte hade hemvist i en medlemsstat får behörigheten grundas på arvsförordningens regler om subsidiär behörighet. Bestämmelserna om subsidiär behörighet syftar till att säkerställa att domstolarna i alla medlemsstater får utöva behörig- het på samma grunder när det gäller arv efter personer som inte hade sin hemvist i en medlemsstat vid sin död. Som framgått av vad som anförts ovan omfattar undantaget för den nordiska särregleringen inte behörighetsfrågor. 15 EGT L, 30.6.2000, s. 1. Arvsförordningens tillämpningsområde och vissa begrepp Arvsförordningens bestämmelser om tillämplig lag är universellt tillämpliga; den lag som anges i förordningen ska tillämpas oavsett om det är en medlemsstats lag eller inte. Som redogjorts för ovan ska de medlemsstater som är parter i av rörande lagkonflikter i fråga om formen för testa- mentariska förordnanden fortsätta att tillämpa reglerna i konven- tionen i stället för artikel 27 i arvsförordningen. har rati- ficerat nämnda och konventionen har införlivats i svensk rätt genom bestämmelsen i 1 kap. 4 § IDL om tillämplig lag för bedömning av testamentes giltighet till formen.16 När det gäller tillämplig lag för bedömande av den formella giltigheten av testa- menten och gemensamma testamenten ska alltså alltjämt tillämpa . Utredningen föreslår att en bestäm- melse av motsvarande innehåll som i 1 kap. 4 § IDL tas in i kompletterande bestämmelser till arvsförordningen (se närmare kapitel 7 om tillämplig lag). Särskilt beträffande tillämplig lag för förfarandet Den lag som gäller enligt arvsförordningens bestämmelser om tillämplig lag, ska styra arvet i dess helhet och också förfarandet. I detta avseende innebär arvsförordningen ett avsteg från vad som gällt i beträffande tillämplig lag för förfarandet. Som närmare utvecklas i kapitel 7 medger artikel 29 i arvsförordningen undantag från denna ordning i vissa fall men någon möjlighet att i svensk lag föreskriva att svensk rätt ska tillämpas på dödsbo- förvaltningen när utländsk lag är tillämplig på arvet kommer inte att finnas. kan alltså inte behålla svenska autonoma regler om tillämplig lag för förfarandet när det gäller boutredning och arvskifte. I förhållande till de nordiska länderna kan med stöd av undantaget för den nordiska särregleringen, i stället för arvsförord- ningen, tillämpa den nordiska arvskonventionen såsom den ändrats genom en överenskommelse mellan de nordiska staterna beträff- ande regler avseende förvaltningen av dödsboet (se kapitel 10). Arvsförordningens tillämpningsområde och vissa begrepp Arvsförordningens bestämmelser om erkännande och verkställig- het gäller i förhållande till domar som har meddelats i andra med- lemsstater. I förhållande till , , och kan med stöd av undantaget för den nordiska särregleringen tillämpa den nordiska arvskonventionen såsom den ändrats genom överens- kommelsen mellan de nordiska staterna i den utsträckning som konventionen föreskriver enklare och snabbare förfaranden för erkännande och verkställighet av domar i samband med arv (se närmare kapitel 10). Erkännande och verkställighet avseende domar från icke med- lemsstater samt avseende domar från och kommer även fortsättningsvis att regleras av svenska autonoma regler. Utredningen föreslår att bestämmelser om erkännande och verkställighet beträffande avgöranden från länder som varken om- fattas av arvsförordningen eller den nordiska särregleringen tas in i kompletterande bestämmelser till arvsförordningen (se kapitel 12). 6.1Arvsförordningens bestämmelser om behörighet I arvsförordningens andra kapitel, artiklarna 4–19, finns bestäm- melser om behörighet. Huvudregeln är att den avlidnes hemvist grundar behörighet. Arvsförordningen innehåller också bestäm- melser om behörighet grundad på avtal, tillgångarnas belägenhet och svaromål. Till skillnad från I-förordningen1 (artikel 4.1) överlämnar arvsförordningen inte i någon del behörighetsfrågan till nationell rätt. Arvsförordningen innehåller i likhet med underhållsförordningen en bestämmelse om subsidiär behörighet. Bestämmelserna om subsidiär behörighet syftar enligt arvsförordningens ingress (punkten 30) till att säkerställa att domstolarna i alla medlemsstater får utöva behörighet på samma grunder när det gäller arv efter personer som inte hade hemvist i en medlemsstat vid sin död. Nedan beskrivs arvsförordningens bestämmelser om behörig- het. I anslutning till de olika bestämmelserna redogörs för likheter och skillnader i förhållande till I-förordningen och under- hållsförordningen2. Hänvisning sker också till relevanta bestämmelser i och rådets förordning (EU) nr 1215/2012 av om domstols behörighet och om erkännande och verkställighet av domar på privaträttens område3 (I-förordning). 1Rådets förordning (EG) nr 44/2001 av om domstols behörighet och om erkännande och verkställighet av domar på privaträttens område, EGT L 12, , s. 1. 2Rådets förordning (EG) nr 4/2009 av om domstols behörighet, tillämplig lag, erkännande och verkställighet av domar samt samarbete i fråga om underhålls- skyldighet, EUT, L 7, 10.1.2009, s. 1. 3EUT L 351, 20.12.2012, s. 1. Enligt arvsförordningens bestämmelse om allmän behörighet ska domstolarna i den medlemsstat där den avlidne vid sin död hade hemvist (habitual ) vara behöriga att fatta beslut om arvet i dess helhet (artikel 4). Innebörden av hemvistbegreppet har närmare redogjorts för i kapitel 5. Utgångspunkten är att behörig- heten är universell och omfattar jämväl kvarlåtenskap utanför den aktuella medlemsstaten. Behörighetsbestämmelser med hemvist som behörighetsgrund finns också i I-förordningen (artikel 2.1), I-förordning (artikel 4) och underhållsförordningen (artikel 3). I artikel 10 i arvsförordningen finns en bestämmelse om subsidiär behörighet, dvs. vad som gäller om den avlidne vid sin död inte hade hemvist i en medlemsstat. När den avlidne vid sin död inte hade hemvist i en medlemsstat ska domstolarna i den medlemsstat på vars territorium tillgångar som ingår i kvarlåtenskapen är belägna ändå vara behöriga att pröva arvsmålet i dess helhet, om a) den avlidne var medborgare i den medlemsstaten vid sin död, eller i annat fall, b) den avlidne tidigare haft hemvist i den medlemsstaten, förutsatt att det då talan väcktes vid domstolen inte gått den avlidnes hemvist ändrades (arti- kel 10.1).4 Finns det ingen behörig domstol i en medlemsstat enligt vad som sagts är domstolarna i den medlemsstat där tillgång- arna är belägna ändå behöriga att fatta beslut om de aktuella till- gångarna (artikel 10.2). En bestämmelse om subsidiär behörighet finns också i underhållsförordningen (artikel 6). 4 I den svenska språkversionen anges att domstolarna i den medlemsstat på vars territo- rium de tillgångar som ingår i kvarlåtenskapen är belägna För subsidiär behörighet krävs givetvis inte att samtliga tillgångar i kvarlåtenskapen finns i medlemsstaten. Artikel 10 ska därför rätteligen ha den lydelse som anges i texten ovan; subsidiär behörighet kan alltså före- ligga för domstolarna i den medlemsstat på vars territorium tillgångar som ingår i kvarlåten- skapen är belägna. Reglerna i arvsförordningen avser att åstadkomma ett resultat som innebär att den myndighet som handlägger arvet i de flesta fall kommer att tillämpa den egna materiella lagen (arvsförordningens ingress, punkten 27). Mot den bakgrunden innehåller förordningen ett flertal mekanismer som träder i kraft när den avlidne för regle- ringen av sitt arv valt lagstiftningen i en medlemsstat där denne var medborgare. Möjligheten till lagvalsförordnande är inte begränsad till när medborgarskapslandet är en medlemsstat. Den utpekade lagen kan sålunda vara lagen i en tredjestat. Om den avlidne gjort ett lagvalsförordnande till förmån för en tredjestats lag, saknas det särskilda behörighetsregler på grund av lagvalsförordnandet. I stället får med ledning av de allmänna behö- righetsreglerna prövas om en domstol i ett medlemsland är behörig, se artikel 4. Behörigheten kan i ett sådant fall också grundas på sub- sidiär behörighet, se artikel 10 (och forum necessitatis i artikel 11, se nästa avsnitt). I artikel 7 finns särskilda behörighetsregler som ska tillämpas när den avlidne gjort ett lagvalsförordnande till för- mån för lagen i en medlemsstat. För att en domstol i den medlems- stat vars lag har valts av den avlidne ska ha behörighet att pröva arvsmålet krävs att en domstol inför vilken talan väckts i samma fall har avvisat talan enligt artikel 6 (artikel 7 a), parterna i målet i enlighet med artikel 5 har avtalat om att ge en domstol eller domstolarna i denna medlemsstat behörighet (artikel 7 b), eller parterna i målet uttryckligen har accepterat att den domstol vid vilken talan väcktes är behörig (artikel 7 c). Den första situationen för behörighet vid lagvalsförordnande avser när en domstol har avvisat talan enligt artikel 6. Under förutsätt- ning att den valda lagen avser lagen i en medlemsstat kan en dom- stol, vid vilken talan väckts enligt artikel 4 (allmän behörighet) eller artikel 10 (subsidiär behörighet), i vissa fall avvisa talan. Domstolen får avvisa talan, på begäran av någon av parterna i målet, om den bedömer att domstolarna i den medlemsstat vars lag har valts är bättre lämpade att pröva arvsmålet med hänsyn till praktiska om- ständigheter när det gäller arvet, såsom parternas hemvist och place- ringen av tillgångarna i kvarlåtenskapen (artikel 6 a). är fakultativ och avvisning sker efter domstolens prövning. Före- ligger ett s.k. prorogationsavtal enligt artikel 5 ska domstolen avvisa talan (artikel 6 b). Behörigheten vid lagvalsförordnande kan också grundas på ett avtal mellan berörda parter om vilken domstol som ska vara be- hörig. När den avlidne enligt bestämmelserna om lagvalsförord- nande angett att en medlemsstats lag ska tillämpas på arvet får berörda parter avtala om att en domstol eller domstolarna i den medlemsstaten ska ha exklusiv behörighet att pröva alla arvsfrågor (artikel 5.1). ska vara skriftligt, daterat och undertecknat av de berörda parterna. Ett elektroniskt meddelande som möjliggör varaktig dokumentation av avtalet ska anses vara likvärdigt ett skriftligt avtal (artikel 5.2). Enligt arvsförordningens ingress (punkten 28) får, beroende framför allt av vilken fråga som omfattas av avtalet, från fall till fall avgöras huruvida prorogations- avtalet måste ingås av samtliga parter som berörs av arvet eller om några av dessa kan enas om att låta den valda domstolen avgöra en särskild fråga i en situation där domen inte skulle påverka övriga parters rätt till arvet. Vid lagvalsförordnande kan behörigheten också grundas på svaro- mål. Om det under handläggningen vid en domstol i en medlems- stat som är behörig enligt artikel 7 framkommer att inte alla parter i målet var parter i avtalet om val av domstol, ska domstolen fort- sätta att utöva behörighet om den aktuella parten går i svaromål utan att framställa foruminvändning (artikel 9.1). Görs invändning om domstolens behörighet i rätt tid ska domstolen dock avvisa talan (artikel 9.2). Behörigheten tillkommer då domstolarna i den medlemsstat där den avlidne hade hemvist (artikel 4) eller den dom- stol som har subsidiär behörighet (artikel 10). Bestämmelser om behörighet på grund av avtal om val av dom- stol och behörighet grundad på svaromål finns också i I- förordningen (artikel 23 och 24), I-förordning (artikel 25 och 26.1) samt underhållsförordningen (artikel 4 och 5). Behörighet grundad på svaromål enligt I-förordningen och I-förordning gäller dock inte om en annan dom- stol har exklusiv behörighet. Slutligen kan behörigheten vid lagval enligt arvsförordningen grundas på en uttrycklig accept av domstolens behörighet av part- erna i målet. Är ingen medlemsstats domstolar behöriga enligt arvsförordningens övriga bestämmelser kan domstolarna i en medlemsstat i undan- tagsfall pröva arvsmålet, om ett förfarande inte rimligen kan inledas eller genomföras eller visar sig vara omöjligt i en tredjestat till vilken målet har nära anknytning. Målet måste i sådana fall ha tillräcklig anknytning till den medlemsstat i vilken talan väcks (artikel 11, s.k. forum necessitatis). Som exempel på när ett undantagsfall kan anses föreligga anges i arvsförordningens ingress (punkten 31) att ett förfarande i den berörda tredjestaten visar sig vara omöjligt på grund av inbördeskrig eller att sökanden inte rimligen kan för- väntas inleda eller genomföra ett förfarande i det landet. I underhållsförordningen (artikel 7) finns en bestämmelse av motsvarande innehåll. I artikel 12 finns en bestämmelse om begränsade förfaranden be- träffande tillgångar i en tredjestat. Omfattar kvarlåtenskapen efter den avlidne tillgångar som är belägna i en tredjestat kan domstolen som handlägger arvsmålet, på begäran av en av parterna, besluta att inte fatta beslut om en eller flera sådana tillgångar om det kan antas att domstolens avgörande beträffande dessa inte kommer att vare sig erkännas eller, i tillämpliga fall, förklaras verkställbart i den tredjestaten. Möjligheten att i vissa fall frångå huvudregeln om att samtliga tillgångar i kvarlåtenskapen, dvs. också egendom i utlandet, ska hanteras inom ramen för ett och samma förfarande innebär inte att en boutredningsman kan begränsa vilka tillgångar som tas upp i en bouppteckning som upprättas enligt svensk lag. Däremot torde sådan egendom som avses i artikel 12 t.ex. kunna undantas från ett arvskifte. 6.1.6Särskilda behörighetsregler för accept av eller avstående från arv, legat eller laglott Artikel 13 handlar om behörighet för domstolar i en medlemsstat där den som har rätt till ett arv, legat eller laglott har hemvist att motta en förklaring om accept av eller avstående från arv, legat eller laglott. Om den på arvet tillämpliga lagen föreskriver att en person får avge en förklaring inför domstol om accept av eller avstående från arv, legat eller laglott eller en förklaring som ska begränsa den berörda personens ansvar vad gäller skulderna i arvsärendet ska, ut- över den domstol som enligt arvsförordningen är behörig att pröva arvsmålet, även domstolarna i den medlemsstat där personen har hemvist ha behörighet att motta sådana förklaringar. Förutsätt- ningen är att lagen i personens hemviststat godtar att sådana för- klaringar avges inför domstol. I artikel 14 finns en bestämmelse om när talan ska anses väckt. Talan ska anses väckt när stämningsansökan eller motsvarande hand- ling har getts in till domstolen (punkten a). Detta förutsätter att sökanden därefter inte har underlåtit att vidta de åtgärder som denne varit skyldig att vidta för att få delgivning av svaranden verk- ställd. Om delgivning av handlingen ska ske innan handlingen ges in till domstolen, ska talan anses väckt när den tas emot av den myndighet som är ansvarig för delgivning (punkten b). Detta för- utsätter att sökanden inte därefter har underlåtit att vidta de åtgär- der som denne var skyldig att vidta för att få handlingen ingiven till domstolen. Bestämmelsen i artikel 14 har sin motsvarighet i arti- kel 30 i I-förordningen, artikel 32.1 I- förordning och i artikel 9 i underhållsförordningen. Domstolarna ska i princip självmant beakta behörighetsreglerna i arvsförordningen. Om talan som väcks vid en domstol i en med- lemsstat avser en arvsfråga som domstolen inte är behörig att ta upp enligt förordningen, ska domstolen självmant förklara sig obe- hörig (artikel 15). Som redogjorts för ovan kan behörigheten vid lagvalsförordnande grundas på ett svaromål utan foruminvändning (artikel 9). Bestämmelsen i artikel 15 kan dock komma att aktuali- seras om domstolen överväger att meddela tredskodom mot en svarande som underlåtit att inkomma med svaromål. I I-för- ordningen (artikel 26.1), I-förordning (artikel 28.1) och underhållsförordningen (artikel 10) finns motsvarande reglering. Bestämmelser om vilandeförklaring av mål i avvaktan på delgiv- ning av stämningsansökan eller motsvarande handling och skäligt rådrum att gå i svaromål finns i artikel 16. När svaranden har hem- vist i en annan stat än i den medlemsstat där talan väcktes ska dom- stolen förklara målet vilande till dess att det har klarlagts att svaran- den haft möjlighet att ta del av stämningsansökan eller motsvarande handling för att kunna förbereda sitt svaromål, eller att alla nödvändiga åtgärder i detta syfte har vidtagits (artikel 16.1). Om stämningsansökan eller motsvarande handling ska översändas från en medlemsstat till en annan enligt delgivningsförordningen,5 ska i stället artikel 19 i den förordningen gälla (artikel 16.2). Om be- stämmelserna i delgivningsförordningen inte är tillämpliga ska i stället artikel 15 i av om delgivning i utlandet av handlingar i mål och ärenden av civil eller kommersiell natur gälla, om stämningsansökan eller motsvarande handling ska översändas till utlandet i enlighet med den konven- tionen. Bestämmelsen har sin motsvarighet i artikel 26.2–26.4 I-förordningen, artikel 28.2–28.4 I-för- ordning och artikel 11 i underhållsförordningen. Kapitlet om behörighet avslutas med regler om litispendens (artikel 17), käromål som har samband med varandra (artikel 18) och interimistiska åtgärder (artikel 19). Interimistiska åtgärder, inbegripet säkerhetsåtgärder, som kan vidtas enligt lagen i en medlemsstat får enligt artikel 19 begäras hos domstolarna i den staten, även om en domstol i en annan medlemsstat är behörig att pröva målet i sak enligt arvsförordningen. Likalydande bestäm- melser finns i I-förordningen (artiklarna 27, 28 och 31), I-förordning (artiklarna 29, 30 och 35) samt i underhållsförordningen (artiklarna 12–14). Bedömning: Arvsförordningen lämnar inget utrymme för auto- noma behörighetsregler vid arv i internationella situationer. Något behov av kompletterande bestämmelser beträffande be- hörighet finns inte. Förklaringar om accept av eller avstående av arv, legat eller laglott bör handläggas av tingsrätt inom ramen för de befintliga reglerna om bevisning för framtida säkerhet i 41 kap. rättegångs- balken. Föreligger svensk behörighet enligt arvsförordningen är svenska forumbestämmelser tillämpliga. Gällande svenska forumbestäm- melser är tillräckliga för att anvisa behörig svensk domstol eller annan myndighet när det finns svensk internationell behörighet. 5 och rådets förordning (EG) nr 1393/2007 av om delgivning i medlemsstaterna av handlingar i mål och ärenden av civil eller kommersiell natur (delgivning av handlingar), EUT L 324, 10.12.2007, s. 79. Som redogjorts för i del I (kapitel 4) anser jag att IDL bör upp- hävas i dess helhet och att kompletterande bestämmelser till arvs- förordningen bör tas in i en ny lag. Behörighetsfrågor vid arv efter en avliden person i internatio- nella situationer regleras uttömmande av arvsförordningen, dvs. såväl frågan om vilket lands domstol som är behörig att hantera tvister om arv i internationella situationer som frågan om i vilket land boutredning och arvskifte ska äga rum. Det finns därför inget utrymme för autonoma behörighetsregler i svensk lagstiftning vid sidan om arvsförordningen. Inte heller har det visat sig att det finns behov av kompletterande bestämmelser beträffande behörighets- frågorna. Behörighetsreglerna i arvsförordningen träffar alla domstolar (enligt förordningens definition, se kapitel 3). I vissa medlemsstater (bland annat ) kan arvsfrågor handläggas av icke-rättsliga myndigheter som inte är bundna av behörighetsreglerna i förord- ningen. I kan t.ex. dödsbodelägarna själva sköta boutred- ningen och arvskiftet utan någon annan inblandning av myndig- heter än vad som följer av kravet på ingivande av bouppteckning till . Enligt arvsförordningens ingress (punkten 36) kan det mot denna bakgrund inte uteslutas att en uppgörelse i godo utanför domstol och domstolsförfaranden beträffande samma arv inleds parallellt i olika medlemsstater. Av nämnda ingresspunkt följer att det i sådana fall bör vara de berörda parternas sak att så snart de blir medvetna om de parallella förfarandena försöka enas om hur de ska förfara. Om en överenskommelse inte kan nås, bör emellertid arvet handläggas och avgöras av de domstolar som är behöriga enligt arvsförordningen. Arvsförordningens behörighetsregler tar sikte på både frågor som rör själva förvaltningen, dvs. boutredning och arvskifte, och frågor om behörig domstol vid t.ex. tvist om arv eller testamente. IDL skiljer på behörighet för dödsboförvaltningen (2 kap. 1 och 2 §§) och behörighet vid tvist om arv eller testamente (2 kap. 10 §). Som närmare redogörs för i kapitel 11 omfattar inte arvsförord- ningen frågor som rör makars eller sambors förmögenhetsförhåll- anden. Flertalet av bestämmelserna i 2 kap. IDL omfattar också frågor som rör makars förmögenhetsförhållanden vid makes död (bodelningsfrågor som rör sambor omfattas inte av 2 kap. IDL). I genomgången nedan, där behörighetsreglerna i IDL jämförs med behörighetsreglerna i arvsförordningen, bortses från att 2 kap. också reglerar frågan om behörighet för bodelning med anledning av makes död samt tvist om efterlevande makes rätt i dödsbo.