sou · H2B319 · 2014-04-10 00:00:00 — Ett ytterligare skäl som talar för att nöja sig med en hänvisning till relevanta delar av direktivet, i stället för att i examens- beskrivningarna återge direktivets krav, är att kommissionen via delegerade akter kan komma att uppdatera de kunskaper och färdig- heter som krävs för respektive utbildning.9 I så fall krävs med föreslagen lösning ingen förordningsändring. Genom att i respektive examensbeskrivning i bilagorna till hög- skoleförordningen och förordningen för infoga en hänvisning till det moderniserade yrkeskvalifikations- direktivets krav finns goda möjligheter för Universitetskanslers- ämbetet att fånga upp denna dimension inom ramen för kvalitets- granskningen.10 För att underlätta för utbildningsanordnarna bör Universitets- och högskolerådet, för respektive utbildning, sammanställa de krav som följer av det moderniserade yrkeskvalifikationsdirektivet. Uni- versitets- och högskolerådet bör dessutom bevaka och uppmärk- samma utbildningsanordnarna i de fall kommissionen genom dele- gerade akter uppdaterar de kunskaper och färdigheter som krävs för respektive utbildning. Det kan noteras att direktivet i vissa fall innehåller tämligen detaljerade krav på utbildningarnas omfattning, t.ex. avseende kli- niska respektive teoretiska delar. 9Se artikel 21.6 andra stycket i det moderniserade yrkeskvalifikationsdirektivet. 102 § lagen om tillstånd att utfärda vissa examina. Åtgärder till stöd för yrkesutövare med svenska yrkeskvalifikationer exempelvis omfatta sammanlagt utbildning där den teore- tiska undervisningen ska utgöra minst en tredjedel och den kliniska undervisningen ska utgöra minst hälften av den föreskrivna mini- mitiden för utbildningen, dvs. Inom ramen för myn- dighetens uppdrag kan det för finnas anledning att diskutera med såväl utbildningsanordnare som andra som berörs av regleringen hur detta och liknande krav lämpligen kan säkerställas. Enligt utredningens uppfattning borde det övervä- gas att ge ett särskilt uppdrag att när- mare granska i vad mån de utbildningar som erbjuds i och vars minimikrav samordnats genom direktivet även lever upp till direktivets krav. För att bli specialistläkare i allmänmedicin i krävs utbildning, så i denna del uppfylls direktivets krav med margi- nal. De övriga krav som ställs i direktivet avseende t.ex. yrkesprak- tik har inte återgivits i de författningar som anger gemensamma krav för alla specialistläkarutbildningar i . har dock tagit fram målbeskrivningar för samtliga specialiseringar som i allmänna råd beskriver exempelvis utbildningsstrukturen för respektive specialisering.11 Den målbeskrivning som tillämpas för specialisering i allmänmedicin synes inte ha anpassats till direktivets krav för särskild allmänläkarutbildning. Bland annat återfinns inte kravet på att den praktiska utbildningen dels ska förmedlas vid ett godkänt sjukhus med utrustning och avdelningar för allmänmedicin, dels hos godkänd allmänpraktiserande läkare eller vid godkänd vårdcentral för primärvård. När det gäller regleringen av utbildningarna till specialistläkare och specialisttandläkare bedömer utredningen att föreskrifter,12 med ett undantag, uppfyller direktivets krav. Enligt artikel 25.3 a i ändringsdirektivet ska en medlemsstat som tillåter att en specialistläkare som ansöker om en andra specialisering får tillgodoräkna sig tidigare kurser, se till att denna s.k. partiella befri- else inte utgör mer än halva minimilängden på specialistläkar- utbildningen i fråga. I de målbeskrivningar som ansluter till Social- 11Läkarnas specialiseringstjänstgöring Föreskrifter och allmänna råd Målbeskrivningar 2008, som går att ladda ner via webbplats, . 12Socialstyrelsens föreskrifter och allmänna råd (SOSFS 2008:17) om läkarnas speciali- seringstjänstgöring samt föreskrifter och allmänna råd (SOSFS 1993:4); Tandläkarnas specialiseringstjänstgöring. Åtgärder till stöd för yrkesutövare med svenska yrkeskvalifikationer styrelsens föreskrifter om specialiseringstjänstgöring ingår flera delar som är gemensamma för de olika specialiseringarna. Det finns dock ingen författning som ger en läkare som ansöker om en andra specialisering en rätt att tillgodoräkna sig vissa delar av sin tidigare utbildning. I anvisning13 framgår emellertid att det är läkarens verksamhetschef och handläggare som ska bedöma vilka delar som kan tillgodoräknas. Enligt innebär dagens system att en läkare kan få tillgodoräkna sig mer än halva utbild- ningslängden. Som framgår av avsnitt 6.1.2 är den svenska specialistläkarut- bildningen medan minimilängden på utbildningen för de specialiseringar som listas i punkt 5.1.3 i bilaga V i direktivet varie- rar. Det behöver därför klargöras om den maximala omfattningen av den partiella befrielsen begränsas av minimilängden på den svenska utbildningen eller minimilängden på utbildningen för respektive specialisering enligt direktivet. Enligt utredningen med- för en bokstavstolkning av direktivet att medlemsländerna endast har möjlighet att låta en läkare tillgodoräkna sig den tid som motsvarar hälften av minimitiden för utbildningen enligt direktivet. Utredningen anser dock att det finns starka skäl som talar för att denna bestämmelse ska tolkas motsatsvis. Det vill säga, medlems- länderna måste se till att läkarens utbildningstid uppgår till minst halva den utbildningstid som enligt direktivet gäller för speciali- seringen i fråga. Endast med denna tolkning behandlas medlems- länderna lika och en gemensam miniminivå uppnås. Som exempel kan man ta en specialisering som enligt direktivet kräver utbildning. Om direktivet skulle tolkas som att det för denna utbildning endast är tillåtet att ge en partiell befrielse på max , skulle det för ett land som , som valt att kräva speci- alistutbildning, innebära att en andra specialisering skulle omfatta minst . Det vill säga, minimiomfattningen på utbildningen skulle enligt direktivet vara längre vid en andra specialisering än vid en första specialisering. framgår möjligheten att få partiell befrielse endast av Soci- alstyrelsens anvisningar. Av direktivet följer att i den mån partiella befrielser medges, ska dessa framgå av medlemsstaternas lagstift- ning. Utredningen bedömer därför att artikel 25.3 a i direktivet kommer att kräva ändringar i föreskrifter så att det 13 Anvisningar till ansökan om specialistkompetens för läkare med legitimation efter (SOSFS 2008:17). Åtgärder till stöd för yrkesutövare med svenska yrkeskvalifikationer av dessa framgår hur stor del av en tidigare utbildning en läkare kan tillgodoräkna sig. Slutligen bör noteras att ett medlemsland som inför förändringar avseende de bevis på formella kvalifikationer inom yrken där minimikraven för utbildningarna samordnats måste anmäla detta till kommissionen, se nedan avsnitt 11.1. Detsamma gäller för förändringar rörande möjligheten till partiell befrielse, se avsnitt 11.4. Utredningens förslag: och ska bemyndigas att meddela föreskrifter som säkerställer att utövare av yrken som omfattas av automatiskt erkännande utifrån sam- ordnade utbildningskrav uppmuntras att hålla sig uppdaterade om utvecklingen inom yrket. Skälen för utredningens förslag och bedömning: Enligt artikel 22 b) i det moderniserade yrkeskvalifikations- direktivet ska medlemsstaterna, genom att uppmuntra fortbildning, säkerställa att yrkesutövare som omfattas av direktivets bestämmel- ser om automatiskt erkännande på grundval av samordnade mini- mikrav för utbildning kan uppdatera sina kunskaper, färdigheter och kompetenser så att yrkesinsatsen bibehålls på säker och effek- tiv nivå och för att hålla sig à jour med utvecklingen inom yrket. Fortbildningsinsatserna för dessa yrkesgrupper bör omfatta tek- niska, vetenskapliga, rättsliga och etiska framsteg inom respektive yrke.14 De åtgärder som vidtas ska enligt samma artikel anmälas till kommissionen . Vidare ska medlemslän- dernas samordnare enligt artikel 56.4 d kontinuerligt utbyta information och bästa praxis för att optimera kompetensutveck- lingen. 14 Jfr skäl 15 i ändringsdirektivet. Åtgärder till stöd för yrkesutövare med svenska yrkeskvalifikationer Uttryckliga krav på att yrkesverksamma kontinuerligt ska uppda- tera sin yrkeskompetens finns redan i författning för vissa av de reglerade yrkena i , dock inte för de yrken som omfattas av direktivets krav i artikel 22 b). För att få bedriva hälso- och sjuk- vård i finns övergripande krav på verksamheten såtillvida att det ska finnas den personal, de lokaler och den utrustning som behövs för att god vård skall kunna ges, 2 e § hälso- och sjukvårdslagen (1982:763). Därutöver anges i 31 § samma lag att kvaliteten i verk- samheten systematiskt och fortlöpande ska utvecklas och säkras. Motsvarande reglering finns i 3 § och 16 § tandvårdslagen (1985:125). I numera upphävda föreskrifter15 preciserades att vårdgivaren för såväl hälso- och sjukvård som tand- vård skulle utarbeta ledningssystem för kvalitet och patientsäker- het, vilka bl.a. skulle innehålla rutiner för personalens kompetens och kompetensutveckling. Någon motsvarande bestämmelse åter- finns emellertid inte i nu gällande föreskrifter.16 Enligt 6 kap. 1 § patientsäkerhetslagen ska hälso- och sjukvårds- personalen utföra sitt arbete i överensstämmelse med vetenskap och beprövad erfarenhet. Motsvarande generella krav på att veteri- närer ska fullgöra sina arbetsuppgifter i överensstämmelse med vetenskap och beprövad erfarenhet finns i 2 kap. 3 § lagen om verk- samhet inom djurens hälso- och sjukvård. Ur ett patientsäkerhetsperspektiv är det givetvis angeläget att yrkes- utövare fortsätter att uppdatera sina kunskaper även efter examen. Det är också viktigt att de i verksamma yrkesutövarna har samma förutsättningar att genomföra och dokumentera kontinuerlig fort- bildning som kollegor i andra europeiska länder, dels för att ska kunna rekrytera och behålla kvalificerad arbetskraft, dels för att enskilda yrkesutövare ska kunna stå sig i konkurrensen på den europeiska marknaden. 15SOSFS 2005:12 Ledningssystem för kvalitet och patientsäkerhet i hälso- och sjukvården. 16SOSFS 2011:9 Ledningssystem för systematiskt kvalitetsarbete. Ett mer allmänt hållet resonemang om behovet av att planera för personalens kompetensutveckling återfinns i dessa föreskrifter (2011:9) bör tillämpas. Åtgärder till stöd för yrkesutövare med svenska yrkeskvalifikationer Det framgick redan av det ursprungliga direktivet att fortbild- ning ska syfta till säkra och effektiva yrkesinsatser.17 I det moderniserade yrkeskvalifikationsdirektivet tydliggörs att med- lemsstaterna genom att uppmuntra fortbildning ska säkerställa att yrkesutövare som omfattas av det automatiska erkännandet utifrån samordnade utbildningskrav (läkare, sjuksköterskor, tandläkare, veterinärer, barnmorskor, apotekare och arkitekter) kan uppdatera sina kunskaper, färdigheter och kompetenser. Medlemsländerna ska även anmäla de åtgärder som vidtas till kommissionen, se när- mare avsnitt 11.3. Det bör noteras att det är ovidkommande för bedömningen av en yrkesutövares rätt att utöva yrket i vilken utsträckning yrkesutövaren faktiskt har uppdaterat sina kunskaper, färdigheter och kompetenser kontinuerligt efter fullgjord utbild- ning. Det är upp till medlemsländerna att, i enlighet med de specifika förfaranden som gäller i respektive land, säkerställa att det finns förutsättningar att fortbilda sig. En möjlighet skulle därför kunna vara att överlämna till arbetsmarknadens parter att, i enlighet med den svenska modellen, närmare reglera krav på fortbildning i kollektivavtal tillämpliga för respektive yrkesgrupp. Enligt vad utredningen erfar tycks dock befintliga kollektivavtal endast generellt och indirekt reglera fortbildningsfrågor, genom att ange att individuella kompetensutvecklingsplaner ska utarbetas för medarbetarna. Det torde enligt utredningens bedömning inte vara tillräckligt för att uppfylla direktivets krav. Dessutom, för att samtliga yrkesutövare ska omfattas oavsett verksamhetsform, bör det enligt utredningens bedömning meddelas föreskrifter som säkerställer att de berörda yrkesgrupperna kontinuerligt och på ett strukturerat sätt kan tillgodogöra sig nya rön etc. genom kompe- tensutveckling. Dessa föreskrifter bör lämpligen utarbetas i samråd med representanter för arbetsmarknadens parter. Uttryckliga bemyndiganden som ger och möjlighet att meddela föreskrifter om fortbildning bör därför infö- ras i patientsäkerhetslagen och -förordningen respektive lagen och förordningen om verksamhet inom djurens hälso- och sjukvård. Arkitektyrket, som omfattas av direktivets automatiska erkän- nande utifrån samordnade utbildningskrav, är inte reglerat i 17 Enligt tidigare lydelse av artikel 22 b): Genom fortbildning ska det, enligt varje medlemsstats specifika förfaranden, säkerställas att de som har avslutat sina studier kan hålla sig à jour med utvecklingen inom yrket i den mån som är nödvändig för att yrkesinsatserna ska bibehållas på säker och effektiv nivå. Åtgärder till stöd för yrkesutövare med svenska yrkeskvalifikationer Arkitekternas intresseorganisation , som enligt egen uppgift organiserar av dem som kan bli medlemmar, har utarbetat ett etiskt program som medlemmarna förbundit sig att följa. Av programmet framgår att arkitekten har ett ansvar för att vidga och fördjupa sina yrkeskunskaper. Allmänna krav på kompetensutveckling i syfte att tillmötesgå företagens behov av kompetens återfinns i kollektivavtal i såväl privat sektor som inom och statlig sektor.18 Arkitekter till- handahåller även ett professionaliseringsprogram som bedöms kunna motsvara det moderniserade yrkeskvalifikationsdirektivets krav på teknisk, vetenskaplig, regelmässig och etisk utveckling.19 Enligt utredningens bedömning torde det svårligen kunna krävas en närmare reglering av arkitekternas fortbildning mot bakgrund av att yrket som sådant är oreglerat. Förutom att medlemsländerna ska anmäla vilka åtgärder som vidtas med anledning av artikel 22 b) (se nedan avsnitt 11.3), är tanken att medlemsländerna kontinuerligt ska utbyta information och bästa praxis för kompetensutveckling. Den nationella samord- naren ska enligt artikel 56.4 d delta i dessa diskussioner på EU-nivå. Som framgår av avsnitt 8.1 ovan föreslår utredningen att Universi- tets- och högskolerådet utses till nationell samordnare. Givet att tar ett stort ansvar för yrkesut- övarnas fortbildning är det angeläget att Universitets- och hög- skolerådet etablerar ett nära samarbete med förbunden i de frågor och den utsträckning som behövs för att kunna fullgöra denna uppgift. Rådet för reglerade yrken, se nedan avsnitt 11.8, skulle kunna utgöra en lämplig plattform för samverkan. 10.3Yrkeskvalifikationer som förvärvats i Utredningens förslag: Universitets- och högskolerådet ska på begäran av yrkesutövare utbildade i utfärda de intyg som krävs för att yrkesutövarens examens- eller utbildningsbevis formellt ska godtas enligt yrkeskvalifikationsdirektivet i en annan stat. Sådana intyg ska utfärdas av Universitets- och hög- skolerådet oavsett om yrkesutövarens utbildning avser gymna- 18http:///s10408/f16629 19http:///professionalisering Åtgärder till stöd för yrkesutövare med svenska yrkeskvalifikationer sieskolan, eller universitet och högskolor, och oavsett om utbildningen är reglerad eller inte. Denna skyldighet ska framgå av förordningen. Myndigheten för uppgift i detta hänseende ska därför upphöra. Handelskammarförordningen ska ändras så att handelskam- maren kan utfärda intyg om yrkeserfarenhet i , under förutsättning att intyget krävs i anslutning till yrkeskvalifika- tionsdirektivet. Utredningens bedömning: Universitets- och högskolerådet bör i sin roll som rådgivningscentrum informera om att yrkes- utövare kan vända sig till auktoriserade handelskammare för att erhålla intyg om yrkeserfarenhet. Skälen för utredningens förslag och bedömning Det framgår av det moderniserade yrkeskvalifikationsdirektivet att enskilda kan avkrävas diverse intyg utfärdade av behörig myndighet för att kunna få sina kvalifikationer bedömda i annat land och i förlängningen rätt att utöva verksamhet, se t.ex. artikel 13. Ett intyg över att en yrkesutövare är fullt kvalificerad i ursprungslandet kan t.ex. krävas för att kunna bedöma i vad mån partiellt tillträde enligt artikel 4 f kan bli aktuellt, se ovan avsnitt 8.5.1.1. Yrkes- utövare som är verksamma inom ett yrke som inte är reglerat i ursprungsstaten ska kunna visa att hon eller han har den yrkeserfa- renhet som krävs, se artikel 5.1 b samt artikel 13.2. Detsamma gäller för de yrken som omfattas av artikel 16. Att ett mottagande land kan kräva att vissa intyg ska vara utfärdade en behörig myn- dighet eller behörigt organ framgår av artikel 50.1 samt bilaga VII. är det endast Myndigheten för som har ett formellt uppdrag20 att förse studerande i den svenska yrkeshögsko- lan med intyg. Även Universitets- och högskolerådet har, utan 20 8 § förordningen med instruktion för Myndigheten för . Åtgärder till stöd för yrkesutövare med svenska yrkeskvalifikationer uttalat uppdrag men i sin roll som kontaktpunkt för direktivet, utfärdat intyg om examen från universitet och högskolor. Enligt 6 § i handelskammarförordningen (1990:733) får auktori- serade handelskammare som efter samråd med utsett utfärda de intyg om faktiskt utövande av verksamhet som krävs för att som egenföretagare eller anställd utöva sådan verksamhet som avses i bilaga IV i yrkeskvalifikations-direktivet. Ett sådant uppdrag får endast meddelas en handelskammare som har tillräckliga personella och andra resurser för verksamhet med det särskilda slag av dokument som det är fråga om. Enligt föreskrifter (KFS 1991:10) om auktoriserad handelskammares verksamhet med vissa dokument för handels- ändamål ska handelskammare som meddelats sådant uppdrag underrätta och om vilka personer som utses som ansvariga för verksamheten liksom om de personer som har rätt att företräda handelskammaren vid utfärdandet av de dokument verksamheten omfattar. Utredningen anser att det finns anledning att så långt som möjligt underlätta för personer utbildade i att kunna dra nytta av sina yrkeskvalifikationer. I vissa fall är det inte tillräckligt att visa upp ett examensbevis från en svensk utbildning när man söker till- träde till ett reglerat yrke i ett annat land. Vissa länder inom EU kräver att examensbevisets äkthet intygas av en statlig myndighet i utbildningslandet. Detta gäller även utbildningar som inte är regle- rade i . När det gäller examensbevis från utbildningar som samordnats genom direktivet ges mottagande medlemsstater rätt att kräva att behöriga myndigheter i ursprungslandet intygar att examen omfattas av direktivet.21 Det finns därmed ett behov av att utse en myndighet som ansvarar för att utfärda dessa intyg. Detta blir särskilt viktigt i ett land som , som i många fall inte reglerar yrket utan endast utbildningen. 21 Se artikel 50.1 tredje stycket i det moderniserade yrkeskvalifikationsdirektivet i kombination med bilaga VII punkt 2. Observera att hänvisningen till avsnitt III är felaktig, det ska vara avdelning III. Åtgärder till stöd för yrkesutövare med svenska yrkeskvalifikationer Ett sätt att fördela och tydliggöra ansvaret för att utfärda dessa intyg vore att i instruktionerna för och Universitets- och högskolerådet ge dessa myndigheter i uppdrag att utfärda intyg åt studenter från gymnasieskolan respektive universitet och hög- skolor. En bättre lösning vore dock att samla ansvaret för intygen hos en myndighet. Den gemensamma nämnaren för dessa intyg är nämligen att behovet uppstår när en enskild vill utnyttja sina rättig- heter enligt yrkeskvalifikationsdirektivet. Eftersom rådgivnings- centrumet22 ska inrättas för att bland annat ge stöd till medborgare som vill utnyttja sina rättigheter enligt direktivet faller det sig naturligt att det är hit enskilda kommer att vända sig i de fall en myndighet i mottagarlandet kräver ett intyg från en statlig myn- dighet. Ansvaret för att utfärda dessa intyg bör således ligga på Universitets- och högskolerådet. Denna lösning medför att Uni- versitets- och högskolerådet i vissa fall måste vända sig till Myn- digheten för respektive för att verifiera uppgifter. Utredningen anser emellertid att den ökade administ- ration detta kan leda till för myndigheterna i fråga kan godtas, då lösningen förstärker Universitets- och högskolerådets roll som rådgivningscentrum och det underlättar för enskilda, som endast behöver vända till en myndighet oavsett utbildningsnivå. Det moderniserade yrkeskvalifikationsdirektivet ger goda förut- sättningar för yrkesutövare med yrkeserfarenhet att flytta från ett land där yrket är oreglerat till ett land där yrket är reglerat, för att arbeta där.23 Man måste dock kunna visa att man har en yrkeserfarenhet som uppgår till . Även när en medlemsstat för tillträde till eller utövande av någon av de verksamheter som anges i bilaga IV kräver kunskap och förmåga av allmän, affärsmässig eller yrkes- mässig art kan en yrkesutövare från behöva ett intyg på att han eller hon utövat yrket. I syfte att underlätta för i verksamma yrkesutövare bedömer utredningen att det finns ett fortsatt behov för yrkesverk- samma att kunna vända sig till handelskammaren för att få intyg 22Ersätter kontaktpunkten, se avsnitt 4.13.1. 23Artikel 7.5.1 b samt artikel 13.2 i det moderniserade yrkeskvalifikationsdirektivet. Åtgärder till stöd för yrkesutövare med svenska yrkeskvalifikationer Detta är av särskilt stor betydelse för ett land som , med relativt få reglerade yrken. Eftersom enskilda kan ha ett behov av att kunna få intyg även för yrken som faller under den generella ordningen anser utredningen att handelskammarens roll i detta hänseende inte bör begränsas till intyg för de yrken som avses i bilaga IV. Handelskammarförordningen ska därför ändras så att handelskammaren kan utfärda intyg om yrkeserfarenhet under förutsättning att intyget krävs för att yrkeserfarenheten ska godtas i andra länder. Till grund för sådana intyg bör anställningsintyg, utdrag från bolagsregister, inkomstuppgifter från eller liknande handlingar kunna godtas. Via kontakter med och han- delskammare har utredningen informerats om att endast ett fåtal intyg om yrkeserfarenhet har utfärdats . Enligt har dock samtliga auktoriserade handelskam- mare getts rätt att utfärda dessa intyg. Den förändring av handels- kammarförordningen som föreslås ger möjlighet att uppmärksamma handelskammarna om denna uppgift. Universitets- och högskolerådet bör i sin roll som rådgivnings- centrum informera yrkesutövare om vart de kan vända sig. Ett alternativ till att låta denna uppgift även fortsättningsvis fullgöras av handelskammaren skulle vara att Universitets- och högskolerådet, i egenskap av rådgivningscentrum, skulle kunna utfärda även dessa intyg. I enlighet med utredningens förslag att avgränsa Universitets- och högskolerådets roll att bistå vid bedöm- ning av utländska yrkeskvalifikationer till sådana kvalifikationer som härrör från utländsk utbildning, och inte utländsk yrkeserfa- renhet, är rådet dock mindre lämpat att utfärda dessa intyg. Ytterli- gare ett alternativ skulle kunna vara att bygga ut det uppdrag Myn- digheten för redan har, att samordna en nationell struktur för validering,24 till att även bistå enskilda med intyg över yrkeserfarenhet. Utgångspunkten för arbetet med såväl validering som livslångt lärande är dock i första hand att översätta vad reell kompetens och kunskap erhållen genom yrkesverksamhet får anses motsvara i faktiska kunskaper och färdigheter. Det kan givetvis vara av stort intresse för såväl potentiella arbetsgivare som behöriga myndigheter i annat land att få kännedom om, men torde ändå vara av en annan karaktär än sådana intyg som behöriga myndigheter 24 Se avsnitt 2.4.2. Åtgärder till stöd för yrkesutövare med svenska yrkeskvalifikationer kan komma att efterfråga när det gäller faktisk yrkeserfarenhet och omfattningen av densamma.