sou · H2B363 · 2014-09-05 00:00:00 — Vi menar därmed att det straffbara området för våld och hot mot tjänsteman ska utökas till att även omfatta stämpling till sådant brott som är grovt. I sammanhanget bör påpekas att förberedelse till våld eller hot mot tjänsteman av normalgraden är straffbar . Som fram- gått ovan är det enligt utredningens mening tillräckligt att krimina- lisera stämpling till grovt våld och hot mot tjänsteman. Vi har emellertid inte funnit tillräckligt starka skäl för att avkriminalisera förberedelse till våld eller hot mot tjänsteman (jfr våra allmänna överväganden om avkriminalisering nedan i avsnitt 4.5.10), särskilt inte med beaktande av den ventil vi föreslår nedan i avsnitt 4.5.9. De överväganden som vi nu har redovisat bygger på vårt förslag till gradindelning av brottet (se nedan i avsnitt 7.4.5.7). Det kan emellertid framhållas att det även om vårt förslag om gradindelning inte skulle genomföras skulle finnas skäl att kriminalisera stämpling åtminstone i relation till vissa av de gärningar som omfattas av brottet. Den nuvarande straffskalan är angiven till fängelse i högst . Om man bortser från den nedre delen av straffskalan måste straffvärdet anses ligga på en sådan nivå att en kriminalisering av stämpling i sig framstår som rimlig. Däremot kan det ifrågasättas om det verkligen finns ett behov av en kriminalisering av stämpling (och även av förberedelse) till mindre allvarliga gärningar. Med beaktande av den ventil vi föreslår (se avsnitt 4.5.9) måste emellertid en kriminalisering av stämpling anses vara befogad även i relation till den nuvarande bestämmelsen om våld eller hot mot tjänsteman. Detta gäller, bl.a. mot bakgrund av att det – enligt vår uppfattning – saknas skäl att särbehandla stämpling i förhållande till förbere- delse i den utsträckning som sker. Om den ventil vi föreslår inte skulle införas blir det straffbara området mycket omfattande om det utökas till att även omfatta stämpling till våld och hot mot tjänsteman. Det finns visserligen andra brott som har ett lägre abstrakt straffvärde än våld och hot mot tjänsteman och ändå är kriminaliserade på stämplingsstadiet (t.ex. stämpling till penningtvättsbrott av normalgraden), men det är enligt vår mening inte rimligt att använda förekomsten av sådana långtgående kriminaliseringar som ett skäl för att generellt ut- sträcka ansvaret för förberedelse och stämpling till den nivån. Detta gäller inte minst som de nämnda kriminaliseringarna delvis har en bakgrund i internationella åtaganden. Kriminalisering av osjälvständiga brott 4.5.5 Förgripelse mot tjänsteman Av 17 kap. 2 § framgår att den som, på annat sätt än vad som anges i bestämmelsen om våld eller hot mot tjänsteman, för att tvinga eller hindra någon i hans myndighetsutövning eller för att hämnas för åtgärd som en tjänsteman har vidtagit i tjänsten, otillbörligen utför eller hotar med gärning, som för tjänstemannen medför lidande, skada eller annan olägenhet, döms för förgripelse mot tjänsteman. Skillnaden mellan våld eller hot mot tjänsteman och förgripelse mot tjänsteman ligger i beskrivningen av den brottsliga handlingen. Vid förgripelse mot tjänsteman förutsätts alltid ett överskjutande uppsåt att tvinga eller hindra någon i hans myndighetsutövning eller att hämnas en åtgärd i myndighetsutövning, dvs. bestämmel- sen omfattar inte fall där kopplingen till myndighetsutövning bara består i att sådan pågår. Bestämmelsen är emellertid vidare än den om våld eller hot mot tjänsteman bl.a. såtillvida att den också om- fattar hot riktade mot annan (t.ex. en anhörig), men också genom att den inte avgränsas till våld eller hot om våld utan omfattar gär- ningar som medför lidande, skada eller annan olägenhet samt hot om sådana gärningar. Därmed handlar det ofta om gärningar som är mindre allvarliga. Det kan exempelvis vara en gärningsman som spottar på en polis eller att en polis utsätts för slag som inte utgör sådant våld som krävs för att ansvar för våld mot tjänsteman ska aktualiseras. Fråga kan emellertid också vara om mer allvarliga gärningar som inte utgör våld mot tjänsteman därför att gärningen riktar sig mot en annan person än tjänstemannen. Bestämmelsen som följaktligen har ett ganska vidsträckt tillämp- ningsområde avgränsas vidare genom ett otillbörlighetskrav. Det sistnämnda är av betydelse bl.a. såtillvida att det ofta måste anse tillbörligt att hota med att vidta olika former av rättsliga åtgärder för att påverka ett beslut (t.ex. hota med en JO-anmälan). Ett exempel på förgripelse mot tjänsteman genom en gärning som medför ekonomisk skada är skadegörelse på tjänstemannens egendom som hämnd för åtgärd i hans myndighetsutövning. Ett exempel på sådant brott som inte behöver innefatta ekonomisk skada är om en gärningsman för att hämnas för åtgärd som tjänste- man vidtagit i myndighetsutövning utövar våld på tjänstemannens Kriminalisering av osjälvständiga brott De praktiskt viktigaste fallen av förgripelse mot tjänste- man är sådana där gärningen inte företas utan där endast hot om en sådan gärning används som påtryckningsmedel (m.fl., kommentaren till 17 kap. 2 § samt Ulväng m.fl. (2012), s. 218 ff.). Straffet för förgripelse mot tjänsteman är böter eller fängelse . Om brottet är grovt döms till fängelse i högst (se vårt förslag nedan i avsnitt 7.4.5.8 angående förändring av brottets gradindelning och införande av kvalifikationsgrunder). är inga osjälvständiga brottsformer kriminaliserade i relation till förgripelse mot tjänsteman. Antalet anmälda brott om förgripelse mot tjänsteman framgår inte av den officiella kriminalstatistiken, men det är förhållandevis få lagföringar , endast 71 stycken , varav 59 stycken domslut. Inte i något fall dömdes det till fängelse för förgripelse mot tjänsteman (som huvudbrott) . Förfältskriminalisering av förgripelse mot tjänsteman Vårt förslag: Försök, förberedelse och stämpling till grov för- gripelse mot tjänsteman ska kriminaliseras. Både brottstypen våld eller hot mot tjänsteman och förgripelse mot tjänsteman har – som nämnts tidigare – det gemensamt att de ska utgöra ett skydd inte bara mot angrepp på eller hot mot en enskild person, utan också mot allmän verksamhet. Båda bestämmelserna är dessutom kvalificerade varianter av brottstyper som regleras i andra delar av . Brotten anses därför vara mer straff- värda än motsvarande gärningar i andra kapitel. Trots dessa likheter är skillnaden alltså stor när det gäller kriminaliseringen av de osjälv- ständiga brottsformerna. Medan våld eller hot mot tjänsteman– trots att straffminimum för brottet är fängelse – är straff- bart både på försöks- och förberedelsestadiet är förgripelse mot tjänsteman inte straffbart på vare sig försöks-, förberedelse- eller stämplingsstadiet. Detta gäller även om brottet är att bedöma som grovt. Vi menar att detta är en ordning som saknar fog för sig. Enligt vår bedömning finns, vad gäller mer allvarliga fall av för- gripelse mot tjänsteman, skäl för kriminalisering av förfälts- gärningar i samma utsträckning som beträffande våld och hot mot Kriminalisering av osjälvständiga brott Detta gäller framför allt när allvarligt våld eller allvar- ligt hot riktas mot någon närstående till tjänstemannen. Vad gäller andra gärningar, bl.a. de gärningar där den olägenhet som drabbar tjänstemannen är mer bagatellartad än som krävs enligt bestäm- melsen i 17 kap. 1 § , synes det emellertid stå klart att något behov av kriminalisering inte föreligger. Som framgår nedan (se avsnitt 7.4.5.8) föreslår vi att straffskalan för de olika graderna av förgripelse mot tjänsteman ska ändras så att brott av normalgraden får en straffskala som omfattar böter upp till fängelse och grovt brott en straffskala som sträcker sig från fängelse upp till . De gärningar i för- hållande till vilka det framstår som befogat med en kriminalisering av försök, förberedelse och stämpling kommer, med denna ord- ning, att utgöra grova brott. Vi föreslår därför en kriminalisering av försök, förberedelse och stämpling till grov förgripelse mot tjänste- man. Kriminaliseringen kommer då i praktiken att inskränkas till fall där mer allvarliga gärningar planeras. Härunder torde falla fram- för allt de fall där mer allvarliga gärningar riktas mot en t.ex. en när- stående till tjänstemannen. Den som med våld eller hot om våld angriper någon för att denne gjort anmälan, fört talan, avlagt vittnesmål eller annars vid förhör avgett utsaga hos en domstol eller annan myndighet eller för att hindra någon från en sådan åtgärd, döms enligt 17 kap. 10 § brotts- balken för övergrepp i rättssak. För övergrepp i rättssak döms även den som med någon annan gärning, som medför lidande, skada eller olägenhet, eller med hot om en sådan gärning angripit någon för att denne avlagt vittnesmål eller annars avgett utsaga vid förhör hos en myndighet eller för att hindra honom eller henne från att avge en sådan utsaga. Med dom- stol eller annan myndighet avses även en dömande kammare eller ett annat organ i . Enligt nu- varande lydelse framgår inte vilka omständigheter som särskilt ska beaktas vid gradindelningen, men enligt praxis kan brottet bedömas som grovt om det har utförts med särskild hänsynslöshet och till Kriminalisering av osjälvständiga brott betydande men för det allmänna eller någon enskild (se t.ex. RH 2003:23). Avsikten med straffstadgandet är att tillgodose det allmänna in- tresset av att utsaga vid domstol eller annan myndighet inte ska påverkas på ett obefogat sätt och att ge ett särskilt straffrättsligt skydd för det intresset (prop. 2001/02:59 s. 43). Brottet upptas därför som ett brott mot allmän verksamhet i och skyddet har utformats i nära överensstämmelse med övriga bestäm- melser i kapitlet som avser att skydda myndighetsutövning. Det finns alltså tydliga paralleller till bl.a. brottet våld eller hot mot tjänsteman. Avsikten med den bestämmelsen är dock att skydda själva myndighetspersonen, medan bestämmelsen om övergrepp i rättssak ska skydda personer som ska höras i domstol eller av annan myndighet. Kretsen av personer som skyddas är vid: bestäm- melsen avser såväl vittnen och andra förhörspersoner som ska av- lägga eller har avlagt vittnesmål inför domstol eller annan myndig- het som den som har anmält eller fört talan vid domstol eller annan myndighet. Skyddet omfattar därmed även parter. Eftersom redan ett hot om bl.a. våld är straffbart enligt paragrafen fullbordas brottet tidigt i händelseförloppet. Övergrepp i rättssak kan förövas på två sätt, dels genom att gär- ningsmannen utövar våld eller hot om våld, dels genom att denne göra något som medför lidande, skada eller olägenhet för offret. Med våld ska förstås sådant våld som avses i bestämmelsen om våld eller hot mot tjänsteman. Gärningar som medför lidande, skada eller olägenhet är t.ex. skadegörelse på personens egendom eller sådana påtryckningar som kan jämföras med de som avses vid olaga tvång. När övergrepp i rättssak infördes var straffskalan böter eller fängelse i högst . Den särskilda straffskalan för grovt brott tillkom först och skälet för det var framför allt det allt hårdare klimatet i samband med framför allt narkotikaprocesser (prop. 1981/82:141 s. 36). Även genom ändringar 1993, 1997 och 2002 har straffskalan för brottet höjts. Anledningen till straffskärpning har då bl.a. varit att det framkommit att vissa grupperingar i samhället ställde sig utanför lagen och inte gjorde någon hemlighet av att de negligerade den offentliga rättsordningen. Mot den bakgrunden ansåg regeringen att det fanns anledning att anta en generellt strängare syn på sådana direkta angrepp på rättsordningen och att Kriminalisering av osjälvständiga brott särskilt markera brottets allvar (prop. 2001/02:59 s. 44 ff.). Straffet för övergrepp i rättssak av normalgraden är fängelse i högst och, om brottet är ringa, böter eller fängelse . För grovt brott döms till fängelse i lägst två och högst . Utrymmet för att bedöma en gärning som ringa är begrän- sat. Det som kan betraktas som mindre straffvärt är underförstådda hot eller hot av mindre allvarlig karaktär (Ulväng m.fl. (2012), s. 236 f.). Övergrepp i rättssak är inte straffbart i någon av de osjälvständiga brottsformer som kräver särskild föreskrift om det. Det finns inte insamlad statistik över antalet anmälda övergrepp i rättssak som sträcker sig långt tillbaka i tiden. Antalet anmälda brott har, bortsett , ökat (se tabell 4.4). I kan brottet följas i lagföringsstatistiken tillbaka. Antalet sådana lagföringar har ökat markant, från 394 lag- förda brott till 2006 (Brå 2008:8 s. 22). Tabell 4.4 Antalet anmälda brott avseende övergrepp i rättssak i hela landet perioden –2013 (det finns ingen tillgänglig statistik på denna brottskod för tiden ) I en undersökning som har genomförts av Brå om otillåten påver- kan mot brottsoffer och vittnen har det framkommit att övergrepp i rättssak nästan uteslutande har samband med ungdomsbrott, relationsvåld eller organiserad brottslighet. Övergrepp i rättssak som begås inom den organiserade brottsligheten skiljer sig från andra fall genom att det inte finns något primärt intresse av att begå övergrepp i rättssak, utan fokus ligger snarare på att bedriva en kriminell affärsverksamhet och att skydda denna (Brå 2008:8 s. 7 f.). Oavsett vem som ligger bakom den otillåtna påverkan är det allra vanligast att det är huvudgärningens brottsoffer som drabbas och ofta sker påverkan redan vid brottstillfället. Det är ovanligt att vittnen och anhöriga direkt utsätts för påverkan. Målsägande och vittnen som inte känner till gärningsmannen är väl- digt sällan utsatta för påverkansförsök (Brå 2008:8 s. 8). Kriminalisering av osjälvständiga brott organiserade brottslighet används framför allt underförstådda hot och markeringar mot utomstående målsägande och vittnen. Inom den egna organisationen är påverkansförsöken inte lika subtila, utan direkta hot och våld är vanligt förekommande. Anledningarna till att underförstådda hot används i stor utsträckning tros vara flera, men en förklaring kan vara att de etablerade kriminella gängen und- viker resurskrävande påverkansformer som upprepade trakasserier och våld. Ytterligare ett skäl kan vara att subtila hot når sin mot- tagare, men är svåra för polis att utreda och ännu svårare för åkla- gare att styrka (Brå 2008:8 s. 39). En förhållandevis vanlig metod som används inom organiserad brottslighet är att målsäganden eller vittnet kartläggs och sedan får vetskap om kartläggningen t.ex. genom att ett kort med ett i och för sig intetsägande innehåll skickas till bostadsadressen eller arbetsplatsen. Målsäganden eller vittnet blir då medvetet om att gärningsmannen har koll på honom eller henne. De flesta påverkansförsök sker redan i anslutning till grund- brottet (framför allt då påverkan sker vid ungdomsbrott och relationsvåld). Vid brott med anknytning till organiserad brottslig- het görs de flesta påverkansförsöken på offentliga platser, men det är också relativt vanligt att påverkansförsök görs vid brottsoffrets eller vittnets bostad eller arbetsplats. Enligt Brå tyder det på att dessa påverkansförsök är mer planerade än när t.ex. ungdomar på- verkar brottsoffer och vittnen (2008:8 s. 9). Den vanligaste tid- punkten att utsättas för påverkan är i fallande ordning, i anslutning till grundbrottet, vid huvudförhandling i domstol, när anmälan sker samt vid förhör eller åtal. Det är mer sällsynt att påverkansförsök sker efter att dom har fallit. Även om Brå:s undersökning avser också andra gärningar än sådana som avser övergrepp i rättssak visar den att det finns ett behov för de rättsvårdande myndigheterna att kunna ingripa mot brottslighet av det här slaget redan på ett tidigt stadium. Förfältskriminalisering av övergrepp i rättssak Vårt förslag: Försök, förberedelse och stämpling till övergrepp i rättssak ska kriminaliseras såvitt avser brott av normalgraden och grovt brott. brott ska inte vara straffbart i förfältet. Kriminalisering av osjälvständiga brott Brottsoffer och vittnen intar en central position i rättsprocessen och deras utsagor är viktiga i utredningar om brott. Om måls- ägande eller andra medborgare inte skulle anmäla misstankar om brott skulle många brott inte komma till myndigheternas känne- dom. Rättsväsendet är med andra ord mycket beroende av den information som målsäganden och vittnen har att lämna för att kunna fungera effektivt. Om en rättsstat hamnar i ett läge där all- mänheten upplever att gärningspersoner går fria på grund av att målsägande och vittnen inte vågar anmäla brottsmisstankar och stå fast vid sina uppgifter, riskerar detta att underminera medborgarnas förtroende för hela rättsprocessen. Den abstrakta straffskalan för grovt övergrepp i rättssak är fängelse i lägst två och högst . För brott av normalgraden är den abstrakta straffskalan fängelse i högst . Utrymmet för att bedöma en gärning som ringa brott är litet, men i den mån det ändå görs bestraffas gärningen normalt med böter. Redan det ringa brottets straffskala talar emot en kriminalisering i förfältet. För övriga grader av brottet måste det abstrakta straffvärdet dock anses ligga på en sådan nivå att en förfältskriminalisering i sig framstår som rimlig. Såväl när det gäller det grova brottet som brott av normalgraden omfattas påtagligt straffvärda gärningar som dess- utom innefattar ett direkt eller indirekt angrepp på rättsväsendet och därför i allvarligare fall kan vara av systemhotande karaktär. Såsom brottet är gradindelat omfattar emellertid normalgraden av brottet också mindre allvarliga gärningar i förhållande till vilka det svårligen kan sägas finnas behov av en kriminalisering av förfälts- gärningar. Dessa gärningar är emellertid avsedda att omfattas av den ventil som vi föreslår i avsnitt 4.5.9 nedan. Om ventilen inte skulle införas blir det straffbara området mycket omfattande om det utökas till att även omfatta förberedelse och stämpling till övergrepp i rättssak av normalgraden. Enligt utredningens mening kan det inte anses befogat att kriminalisera förberedelse och stämp- ling till övergrepp i rättssak av normalgraden om det inte görs en avgränsning av det straffbara området så att mindre allvar- liga gärningar undantas från ansvar. Övergrepp i rättssak är konstruerat på ett sådant sätt att det för fullbordat brott inte fordras att någon effekt uppnås genom det våld eller hot som offret utsätts för. är det klart att full- Kriminalisering av osjälvständiga brott bordade brott innefattar åtminstone ett hot mot den utsatte och att detta hot i sig måste bedömas innefatta ett slags skada för den som utsätts. Brottets konstruktion kan därmed inte sägas vara sådan att den i sig talar mot en kriminalisering av de olika förstadierna till brottet. En ytterligare aspekt som bör beaktas när en utökad kriminali- sering övervägs är om det finns något utrymme för förfältsgär- ningar i det händelseförlopp som leder fram till ett fullbordat brott. Den metodik som ofta förekommer vid övergrepp i rättssak och som i viss mån har beskrivits ovan är den att händelseförloppet från det att brottet beslutas och inleds till dess det fullbordas i många fall är ganska kort. Fråga är inte sällan om spontant utförda brott. Det skulle kunna tala för att en kriminalisering av försök inte skulle ha någon praktisk betydelse. Man kan dock tänka sig fall där ett brott har påbörjats och försökspunkten har uppnåtts, men brottet inte har fullbordats innan polis kan ingripa. Ett konkret exempel är att någon har skrivit och skickat ett hotfullt meddelande till ett vittne, men att detta inte kommer fram till vederbörande p.g.a. att det hindras under postgången. När det gäller förberedelse och stämpling till övergrepp i rättssak framgår det av den rapport som Brå har tagit fram att det är tydligt att den påverkan som sker av målsägande och vittnen och som utförs av individer inom den organiserade brottsligheten kan vara såväl planerad som beställd av personer med en högre position inom det kriminella nätverket eller den kriminella grupperingen. Vid en jämförelse mellan brottets tillämplighet i relation till andra brottstyper kan vidare noteras att andra liknande brottstyper är kriminaliserade på förberedelse- och stämplingsstadiet, såsom t.ex. mened. Sammantaget görs bedöm- ningen att det finns situationer där ett ansvar för försök, för- beredelse och stämpling skulle ha praktisk betydelse. Utredningens bedömning är följaktligen att försök, förberedelse och stämpling till övergrepp i rättssak av normalgraden och grovt brott bör kriminaliseras. Undantag bör göras för ringa brott, vilket mot bakgrund av de uttalanden som finns om möjligheten att bedöma ett övergrepp i rättssak som ringa brott kan förmodas få begränsad betydelse i praktiken. Kriminalisering av osjälvständiga brott 4.5.7Förmögenhetsbrott och annan ekonomisk brottslighet Som ovan angetts ingår det i vårt uppdrag att på ett mer allmänt plan överväga om det finns brott som är vanligt förekommande inom organiserad brottslighet och som bör kriminaliseras i förfältet för att på så vis öka möjligheten att förhindra och beivra sådan brottslighet. Vi har i avsnitt 3.2.5 ovan redogjort för vilka brottstyper som är särskilt vanligt förekommande inom den organiserade brottslig- heten och har då bl.a. identifierat vissa förmögenhetsrättsliga brott och annan ekonomisk brottslighet (t.ex. brott mot borgenärer och skattebrott) som särskilt vanliga inom organiserad brottslighet. Det finns dessutom tecken på att den ekonomiska brottslighet som begås inom ramen för den organiserade brottsligheten har ökat (lägesbild 2013, extern version, s. 8). Många av dessa brott har det gemensamt att de inte är kriminali- serade på framför allt stämplingsstadiet. Vi har därför valt att sär- skilt överväga om ett antal förmögenhetsrättsliga och andra eko- nomiska brott ska kriminaliseras i större utsträckning än för närva- rande. Efter en redogörelse för de aktuella brotten följer våra över- väganden vad gäller frågan om kriminaliseringen ska utökas i avsnitt 4.5.7.8 nedan. Den som olovligen tar det som tillhör en annan med uppsåt att tillägna sig det, döms enligt 8 kap. 1 § , om tillgreppet innebär skada, för stöld. Om brottet är att bedöma som grovt döms enligt 8 kap. 4 § för grov stöld. Ett tagande föreligger dels när någon försätter sig i besittning av något denne inte tidigare var i besittning av, dels när någon ute- sluter en sambesittare från besittning. Ett stöldbrott kan följakt- ligen inte förövas om gärningsmannen har saken i ensambesittning. I så fall kan förskingringsbrott eller annat brott enligt 10 kap. komma i fråga. Kriminalisering av osjälvständiga brott Ett stöldbrott fullbordas redan genom olovligt tagande med till- ägnelseuppsåt, förutsatt att detta innebär skada. Något tillägnande behöver alltså inte ha ägt rum. En inbrottstjuv, som tagit sig in i annans bostad och där stoppat på sig en sak, har gjort sig skyldig till fullbordad stöld, även om inbrottstjuven ertappas innan han eller hon ens hunnit lämna rummet (NJA II 1942 s. 338). Vid bedömningen av om brottet är grovt ska det särskilt beaktas, om tillgreppet skett efter intrång i bostad, om det avsett sak som någon bar på sig, om gärningsmannen varit försedd med vapen, sprängämne eller annat dylikt hjälpmedel eller om gärningen annars varit av särskilt farlig eller hänsynslös art, avsett betydande värde eller inneburit synnerligen kännbar skada. Egendomsskydds- utredningen lämnade ett förslag innebärande att det till de befintliga kvalifikationsgrunderna skulle läggas att det skulle beaktas om tillgreppet skett inte bara efter intrång i bostad utan även i annat liknande boende samt att det när det gäller stöld av sak som någon burit på sig även skulle anses försvårande om till- greppet rört något som målsäganden hade med sig (SOU 2013:85 s. 281 f.). Straffskalan för brott av normalgraden är fängelse i högst och för grovt brott fängelse i lägst och högst . För den ringa graden av stöld, snatteri, är det föreskrivet böter eller fängelse . Försök och förberedelse till grov stöld är straffbart.