sou · H2B383 · 2014-12-18 00:00:00 — Punkten 1 hänvisar till 12 §, 15 a §, 17 §, 20 b § respektive 20 c § i krigsmateriellagen. Bestämmelserna föreskriver ansvar ifall infor- mation inte lämnats . Kommittén noterar att det är otydligt när den aktuella tidpunkten inträder i 15 a §, 20 b § och 20 c §. I 15 a § är det oreglerat när tidpunkten föreligger. I 20 b § framgår inte tidpunkten av lagtexten, men väl av regeringens förordning. I 20 c § framgår inte heller tidpunkten explicit. Beaktat att bestämmelserna är sanktionerade bör denna otydlighet åtgärdas. regeringens riktlinjer prop. 1981/82:142, s. Vilka straffsanktioner bör ersättas av sanktionsavgift? Beträffande 15 a § – som föreskriver att exportören ska upplysa mottagare inom EES om vissa villkor – framgår det av förarbetena att regeringen ska ange tidpunkten för när den avsedda informationen ska vara lämnad.13 Såvitt framgår av krigsmaterielförordningen har inte regeringen angivit detta. Kommittén kan inte se något bärande skäl till att regeringen måste ange tidpunkten. Kommittén föreslår därför att det direkt i 15 a § anges att upplysningen ska lämnas före det att utförseln sker eller att det tekniska biståndet lämnas. Beträffande 20 b § – som föreskriver att den som använder ett generellt tillstånd exportören ska underrätta ISP om det – framgår det av förarbetena att regeringen med stöd av den s.k. restkompetensen ska meddela föreskrift om senaste tidpunkt för underrättelsen.14 Som skäl för att regeringen ska kunna ange tidpunkten har anförts behovet av att relativt enkelt kunna ändra denna tidpunkt. Kommittén, som inte ser något skäl att göra en förändring härvidlag, konstaterar att regeringen har lämnat en sådan föreskrift i 21 a § i krigsmaterielförordningen. Enligt föreskriften ska en underrättelse lämnas senast före det att det generella tillståndet används första gången. Med beaktande av att underlåtenhet att lämna underrättelsen är sanktionerad bör, för tydlighetens skull, anges i bestämmelsen att regeringen preciserar tidpunkten för när underrättelsen ska vara lämnad. Beträffande 20 c § – som föreskriver att den som söker utförsel- tillstånd ska meddela ISP huruvida vederbörande iakttagit vissa villkor i ett överföringstillstånd – framgår det varken av författ- ningstexten eller förarbetena15 explicit när meddelandet ska vara lämnat till ISP. I klarläggande syfte föreslår kommittén att det görs ett tillägg i 20 c § varav framgår att ISP ska erhålla sådant meddelande i samband med att tillståndsansökan lämnas in. Punkten 4 föreskriver ansvar för den som åsidosätter villkor eller bryter mot en kontroll- eller ordningsbestämmelse som meddelats med stöd av krigsmateriellagen. Ett sådant villkor eller bestäm- melse kan innefatta en föreskrift om tidpunkt, alternativt kan i stället föreskrivas att något förhållande ska vara för handen. Punkten 4 är således även hänförbar till grupp 2. 2010/11:112, s. 59. 2010/11:112, s. 59. 2010/11:112, s. Vilka straffsanktioner bör ersättas av sanktionsavgift? 22 § första stycket 2 (delvis) PDA-lagen Punkten 2 överensstämmer i stort med ordalydelsen i 27 § första stycket 4 krigsmateriellagen och reglerar samma förhållande som den bestämmelsen. Av skäl som anförts ovan kan vissa villkor och bestämmelser vara hänförbara till den nu aktuella gruppen, medan andra är hänförbara till grupp 2. 9.5.2Grupp 2 (att ett visst förhållande föreligger eller inte) 27 § första stycket 4 (delvis) och 6 krigsmateriellagen Avseende punkten 4 kan ett meddelat villkor eller en kontroll- eller ordningsbestämmelse föreskriva att ett visst förhållande ska vara för handen, men kan även föreskriva att något ska ha vidtagits inom viss tidpunkt. I så fall är punkt 4 att hänföra till grupp 1. Punkten 6 föreskriver ansvar för den som bryter mot ett skrift- ligt åtagande som getts in till ISP. Följaktligen inträder ansvar så fort detta förhållande inträffat. 22 § första stycket 2 (delvis) och 7 PDA-lagen Avseende punkten 2 hänvisas till vad som anförts ovan under grupp 1. Punkten 7 föreskriver ansvar för den som i vissa angivna doku- ment inte tydligt angett att aktuella produkter omfattas av kontroll vid export från gemenskapen. Ansvar inträder således om de aktuella dokumenten inte innehåller denna information. 9.5.3Grupp 3 (insikten hos den uppgiftsskyldige) 22 § första stycket 3 PDA-lagen Punkten 3 hänvisar till artikel 4.4 i Rådets förordning 428/2009. Av förordningen följer att en exportör är skyldig att underräta ISP eller SSM när denne känner till att den produkt som ska exporteras helt eller delvis är avsedda för; Vilka straffsanktioner bör ersättas av sanktionsavgift? användning i samband med utveckling, produktion, hantering, bruk, underhåll, lagring, detektion, identifiering eller spridning av massförstörelsevapen, militär slutanvändning om motagarlandet är föremål för ett vapenembargo som har beslutats i en gemensam ståndpunkt eller en gemensam åtgärd som har antagits av rådet, av Orga- nisationen för säkerhet och samarbete i eller som har beslutats i en bindande resolution från säkerhetsråd, att användas som delar av eller komponenter till krigsmateriel och som har exporterats utan tillstånd eller i strid med ett tillstånd. Ansvar inträder om exportören, trots kännedom om att en produkt16 kommer att användas enligt uppräkningen ovan, inte underrättar tillståndsmyndigheten. I de fall underrättelse sker ska tillståndsmyndigheten pröva om det är lämpligt att kräva tillstånd för exporten. 22 § första stycket 4 PDA-lagen Punkten 4 hänvisar till artikel 5.1, andra meningen i rådets för- ordning 428/2009. Bestämmelsen är snarlik den som återfinns i punkten 3, med den skillnaden att artikel 5.1 reglerar förmedling medan artikel 4.4 reglerar export. Ansvar inträder för den förmedlare som ska förmedla en produkt som är upptagen i EU:s kontrollista för PDA, trots att denne känner till att produkten helt eller delvis är avsedda för användning i samband med utveckling, produktion, hantering, bruk, underhåll, lagring, detektion, identi- fiering eller spridning av massförstörelsevapen.17 I de fall underrättelse sker ska tillståndsmyndigheten pröva om det är lämpligt att förmedlingstjänsten i fråga ska omfattas av tillstånd. 16Regleringen avser produkter som inte upptas i EUs kontrollista över PDA. 17Avseende första meningen i artikel 5.1 straffbeläggs den situationen i 18 § PDA-lagen. Vilka straffsanktioner bör ersättas av sanktionsavgift? 22 § första stycket 5 PDA-lagen Punkten 5 hänvisar till 4 a § andra stycket PDA-lagen, som i sin tur hänvisar till artikel 4.5 i rådets förordning 428/2209. Av den artikeln följer att EU:s medlemsstater kan införa tillståndskrav för en produkt som inte omfattas av EU:s kontrollista för PDA, om exportören har anledning att misstänka att produkten är eller kan tänkas vara, i sin helhet eller delvis, avsedd för användning i samband med utveckling, produktion, hantering, bruk, underhåll, lagring, detektion, identifiering eller spridning av massförstörelse- vapen. Bestämmelsen i rådets förordning innebär följaktligen att de produkter som ytterligare kan läggas under kontroll är sådana som kan komma att användas för framställning m.m. av mass- förstörelsevapen. Ansvar inträder när en exportör underlåter att underrätta till- ståndsmyndigheten om export av en icke listad produkt trots att denne har anledning att misstänka att produkten är avsedd att användas till massförstörelsevapen. Det är regeringen som med stöd av 4 a § andra stycket PDA- lagen föreskriva att en underrättelseskyldighet föreligger. 22 § första stycket 6 PDA-lagen Punkten 6 hänvisar till 4 c § andra stycket PDA-lagen, som i sin tur hänvisar till artikel 5.3 rådets förordning 428/2009. Bestämmelsen är snarlik den som återfinns i punkten 5, med den skillnaden att artikel 5.3 reglerar förmedling medan artikel 4.5 reglerar export. En annan skillnad är att det i artikel 5.3 inte görs en uttrycklig skrivning om att det är fråga om produkter som inte återfinns i EU:s kontrollista för PDA. Av artikel 5.3 följer att EUs medlemsstater kan införa tillstånds- krav för förmedlingstjänster av en produkt som inte omfattas av EUs kontrollista för PDA om förmedlaren har anledning att misstänka att produkten är eller kan tänkas vara, i sin helhet eller delvis, avsedd för användning i samband med utveckling, produk- tion, hantering, bruk, underhåll, lagring, detektion, identifiering eller spridning av massförstörelsevapen. Ansvar inträder när en förmedlare inte underrättar tillståndsmyndigheten om en förestå- ende förmedling av produkter trots att denne har anledning att Vilka straffsanktioner bör ersättas av sanktionsavgift? misstänka att produkterna är avsedda att användas till mass- förstörelsevapen. Det är regeringen som med stöd av 4 c § andra stycket PDA- lagen föreskriva att en underrättelseskyldighet föreligger. Särskilt om att fastställa insikten hos den uppgiftsskyldige De nu aktuella ansvarsbestämmelserna är samtliga inriktade på att bestraffa underlåtenheten hos en exportör eller förmedlare att underrätta berörd tillståndsmyndighet om den kännedom denne har avseende en produkts slutanvändning. Otillåten export eller förmedling av kontrollerade produkter regleras inte i dessa bestäm- melser, utan det är endast underlåtenheten att informera. Otillåten export eller förmedling berörs inte av kommitténs förslag i denna del utan sådana beteenden är fortsatt straffrättsligt sanktionerade. För att underrättelseskyldighet ska uppkomma i de fall som återfinns punkterna 3 och 4 uppställs som krav att exportören/ förmedlaren känner till att produkten i fråga är avsedd att användas på ett felaktigt sätt enligt redogörelsen ovan. Det torde emellertid vara svårt att kunna fastställa denna kunskap utifrån enbart objektiva kriterier, med mindre än att man kan presumera sådan kunskap. Enligt kommitténs förmenande föreligger en sådan presumtion i följande situation; att tillståndsmyndigheten aktivt informerat18 exportören/för- medlaren om att en viss produkt är känslig och kan användas på felaktigt sätt, att exportören/förmedlaren underlåter att kontakta berörd myndighet vid osäkerhet om slutanvändare och/eller produk- tens slutanvändning,19 att myndigheten i efterhand kan konstateras att produktens slutanvändning varit felaktigt. När ovanstående är förhanden bör det således föreligga en skyldighet för exportören/förmedlaren att underrätta tillstånds- 18Informationen ska skickas direkt till exportörer och förmedlare. 2009/10:205, s. 50. Vilka straffsanktioner bör ersättas av sanktionsavgift? Om sådan underrättelse inte sker anser kommittén att det, givet att de uppräknade förutsättningarna är för handen, vid bedömningen av om sanktionsavgift ska utgå eller inte kan pre- sumeras att exportören/förmedlaren haft sådan kunskap som anges i bestämmelserna. Osäkerhet om slutanvändare eller produktens slutanvändning får anses föreligga om:20 en kund erbjuder ett särskilt fördelaktigt kontrakt, det förekommer ovanliga betalningsvillkor, det förekommer en diskussion om omdestinering, kraven när det gäller orderstorlek, emballage, leveransrutt eller leveransplats är ovanliga, kunden inte vill utfärda ett slutanvändarintyg, eller kunden vill ha en produktanpassning som inte stämmer överens med produktens normala användning, design eller bransch etc. Uppräkningen kan sammanfattningsvis sägas beskriva att det förekommit omständigheter som är avvikande från vad som får anses vara det normala. I dessa situationer ska exportören/för- medlaren kontakta tillståndsmyndigheten. Vad beträffar punkterna 5 och 6 är en förutsättning för att underrättelseskyldighet ska föreligga att regeringen meddelat före- skrifter därom. Det kan konstateras att regeringen inte meddelat någon sådan föreskrift. I de fall regeringen meddelar föreskrifter som gör att bestämmelserna i punkterna 5 och 6 aktualiseras är det lämpligt att regeringen preciserar när underrättelse- skyldigheten föreligger. Beaktat att punkterna 5 och 6 endast fokuserar på underlåtenhet att lämna information föreslår kom- mittén, trots att bestämmelserna inte tillämpas, att dessa ändå är föremål för sanktionsväxling. 2009/10:205 s. 50 och 52. 10Närmare om utformningen av ett sanktionsavgiftssystem Kommitténs förslag: Sanktionsavgiftssystemet i krigsmateriel- lagen och i PDA-lagen ska utformas i enlighet med de riktlinjer som regeringen angivit i frågan samt i enlighet med inter- nationella konventioner och rekommendationer som har att följa. I avsnittet behandlas hur sanktionsavgiftssystemet i krigsmateriel- lagen och i PDA-lagen bör utformas för att överensstämma med de riktlinjer som angivits i kapitel 7. Frågan om hur ett sanktionsavgiftssystem bör utformas har varit föremål för prövning vid flera tillfällen.1 De övergripande ställningstaganden som därvid återkommande gjorts avseende hur ett sådant system ska utformas, bl.a. utifrån rättssäkerhetsaspekter, delas av kommittén. De överväganden och argument som anförs i det följande uppvisar därför klara likheter med de ställnings- taganden som presenteras i tidigare utredningar. 1 Se bl.a. SOU 2006:58, SOU 2007:20 och SOU 2011:57. Utformningen av ett sanktionsavgiftssystem Sanktionsavgiften bör vara lägst och högst . Avgiftens storlek i det enskilda fallet ska fastställas av regeringen. Överträdelserna mot de bestämmelser i krigsmateriellagen och i PDA-lagen som fortsättningsvis föreslås sanktioneras genom sank- tionsavgift är inte sådana som typiskt sett genererar stora bespa- ringar eller vinster för verksamhetsutövaren. Överträdelserna är oftast, som framkommit genom undersökningen, av mindre all- varlig karaktär. Överträdelserna torde inte sällan bero på att verk- samhetsutövaren lagt otillräckliga resurser på sin exportkontroll. Att beräkna den vinst eller besparing som uppnås i det enskilda fallet torde vara mycket svårt. Mot den bakgrunden anser kom- mittén att avgiften bör utgå med ett på förhand bestämt belopp, som inte får vara oproportionerligt högt i förhållande till den aktuella gärningens art, men heller inte för lågt. Med beaktande av vad det är för typ av förseelser som kommittén föreslår ska sanktioneras genom sanktionsavgift – i huvudsak att verksamhets- utövaren inte tillhandahåller viss efterfrågad information och där informationen i fråga inte har någon direkt bäring på själva tillståndsprövningen – svarar intervallet till mot detta krav. Det kan noteras att nivån på de sanktionsavgifter som förekommer inom andra tillsynsområden i huvudsak korre- sponderar mot det nu föreslagna intervallet.2 I de fall där avgiften fastställs av domstol förekommer högre belopp. Högre belopp kan även fastställas av inom dess tillsynsområde. Det kan vidare noteras att en sanktionsavgift inte är skatte- rättsligt avdragsgill.3 Avgiften drabbar således verksamhetsutövaren fullt ut. Kommittén anser inte att beloppet bör differentieras beroende på vem som begår överträdelsen. En anledning därtill är att en sådan differentiering kräver utredning om företaget i fråga före det t.ex. förordning (2012:259) om miljösanktionsavgift, förordning (2004:865) om kör- och vilotider samt färdskrivare m.m. och förordning (1994:1716) om fisket, vattenbruket och fiskenäringen. Nivån på sanktionsavgiften enligt nämnda författningar varierar i huvudsak mellan några och upp till några . 39 kap. 9 § inkomstskattelagen (1999:11229) Utformningen av ett sanktionsavgiftssystem att beloppet kan fastställas. Utöver den kostnad som en sådan utredning ger upphov till hos tillsynsmyndigheten kan utredning även komma att bli tidskrävande, vilket skulle motverka ett av syftena med sanktionsavgift, nämligen att kunna utgöra en snabb sanktion. Kommittén tror inte heller att regelefterlevnaden skulle bli bättre av ett differentierat beloppssystem jämfört med fast- ställda belopp. Bl.a. därför att de verksamhetsutövare som skulle få betala högre avgifter om differentierade belopp förekom av andra skäl, än själva kostnaden för en överträdelse, är måna om att inte begå en överträdelse. Bl.a. torde dels den negativa publicitet som ett sanktionsbeslut kan förorsaka,4 dels den negativa inverkan på framtida tillståndsprövningar som en överträdelse kan ha för verk- samhetsutövaren utgöra sådana skäl. Även en lägre sanktionsavgift kan således ha en stor inverkan på ett större företag. För att sanktionsavgiften ska fungera som ett effektivt styr- medel är det väsentligt att beslut om sådan avgift kan meddelas i nära anslutning till överträdelsen. Ett i förväg fastställt belopp underlättar för den myndighet som ska pröva överträdelsen och besluta om uttag av sanktionsavgift. Ett i förväg fastställt belopp skapar dessutom förutsägbarhet. Enligt kommitténs förmenande bör det ankomma på regeringen att bestämma avgiftsbeloppen för de olika beteenden som ska sanktioneras på detta sätt. Vid fastställande av avgiftens storlek bör vägas in betydelsen av den bestämmelse som överträtts jämte överträdelsens allvar. Med beaktande av att sanktionsavgiftens konstitutionella valör är något oklar samt med beaktande av regeringsformens regler om normgivning5 bör det inte komma ifråga att någon förvaltnings- myndighet under regeringen lämnar föreskrifter rörande sanktions- avgiftssystemet. yttrande, se bilaga 2. , Sanktionsavgifter – särskilt i näringsverksamhet, avsnitt 5.1. Utformningen av ett sanktionsavgiftssystem Avgiftsskyldigheten bör bygga på principen om strikt ansvar. Huvudregeln vid utformande av ett sanktionsavgiftssystem är att systemet bygger på strikt ansvar.6 För att en sådan ordning ska vara acceptabel utifrån rättssäkerhetsaspekter bör i princip krävas att överträdelser av de aktuella bestämmelserna inte kan före- komma annat än som en följd av uppsåt eller oaktsamhet.7 De bestämmelser som är i fråga reglerar beteenden av närmast administrativ karaktär – det handlar om att fullgöra viss informationsskyldighet, att inge vissa handlingar eller att tillse att vissa förutsättningar är för handen –. Det är klart regelerat när denna information m.m. ska lämnas. Mot denna bakgrund torde överträdelse av bestämmelserna i grupp ett respektive två inte kunna ske annat än uppsåtligt eller av oakt- samhet. Kommittén har avseende de bestämmelser som är att hänföra till grupp tre (se avsnitt 9.5.3) föreslagit att det uppställs en presumtionsregel för att fastställa insikten hos den uppgifts- skyldige. Beaktat att presumtionsregeln förutsätter att den uppgiftsskyldige erhållit initial information från tillstånds- myndigheten får det även i den delen anses krävas uppsåt eller oaktsamhet för att inte uppfylla sin uppgiftsskyldighet. Huvudregeln om strikt ansvar är således tillämplig. Som lagrådet uttalat bör någon skrivning om att avgifts- skyldigheten bygger på strikt ansvar inte tas med i författnings- texten. En sådan skrivning kan nämligen skapa förvirring kring vad som verkligen gäller.8 6SOU 2013:38, s. 544 f. 7Regeringens skrivelse 2009/10:79, s. 46. 2012/13:55, s. 142. Utformningen av ett sanktionsavgiftssystem 10.4Förbud mot dubbla sanktioner En gärning som beivras genom en sanktioonsavgift ska inte kunna föranleda straffrättsligt ansvar och vice versa. Förbudet mot dubbelbestraffning (jmf avsnitt 8.3.4) medför att det får anses uteslutet att en överträdelse som kan föranleda sank- tionsavgift ska kunna föranleda straffansvar. I den utsträckning sanktionsavgift införs i lagstiftningen ska därför den straffrättsliga bestämmelsen utmönstras. En effekt av att den straffrättsliga bestämmelsen utmönstras är att de med sanktionsavgift belagda överträdelserna inte kommer att kunna leda till företagsbot.9 En förutsättning för att en sådan bot ska kunna utgå är nämligen att det begåtts ett brott. Med brott förstås enligt 1 kap. 1 § en gärning som kan föranleda straff, böter eller fängelse. Då den straffrättsliga sanktionen utmönstrats till förmån för sanktionsavgiften kan en överträdelse av bestämmelsen i fråga inte längre föranleda straff. Som tidigare påpekats föreligger inget hinder mot att olika sanktioner kan utgå om flera olika gärningar begås vid ett och samma tillfälle. Vissa av dessa kan således beivras straffrättsligt medan andra beivras genom en administrativ sanktion. SOU 2006:58, avsnitt 8.12.2. Utformningen av ett sanktionsavgiftssystem Sanktionsavgiften ska beslutas av tillsynsmyndigheten. Före det att myndigheten fattar sitt beslut ska den som anspråket riktas emot ges tillfälle att yttra sig. Myndighetens beslut ska gälla som dom och vara verkställbar. Avgiftsbeloppet ska kunna jämkas och ett sanktionsbeslut ska vara överklagbart till förvaltnings- domstol. För överklagande till kammarrätt ska krävas pröv- ningstillstånd. 10.5.1Vem ska påföra avgiften I denna del finns det två alternativ. Antingen beslutas avgiften av en myndighet eller av en domstol. Huruvida det är den admi- nistrativa myndigheten eller en domstol som ska pröva frågan om avgiftsskyldighet är i huvudsak beroende av hur avgiften ska fastställas. Om det vid prövningen finns utrymme för betydande skönsmässiga bedömningar samt om avgiftsskyldigheten inte bygger på strikt ansvar anses det lämpligare att prövningen görs av domstol. Så kan också vara fallet om det inte finns någon lämplig administrativ myndighet som kan handha uppgiften att besluta om sanktionsavgift.10 I förefintligt fall finns två myndigheter – ISP och SSM –, vilka har tillsynsansvaret över de aktuella lagarna och är väl förtrogna med området och de frågeställningar som ska prövas. Både ISP och SSM får anses vara mycket lämpliga att fatta denna typ av beslut. De bedömningar som behöver göras för att fastställa om sank- tionsavgift ska utgå inrymmer inga egentliga skönsmässiga bedöm- ningar, utan de baseras istället på objektiva omständigheter. Sam- mantaget bör således de myndigheter som utövar kontrollen och tillsynen – det vill säga ISP och SSM – också besluta om avgiften. 10 Domstolsalternativet bör enligt utgöra andrahands- valet. SOU 2013:38, avsnitt 9.2.5.3. Utformningen av ett sanktionsavgiftssystem 10.5.2Hur ska avgiften påföras och betalning ske Sanktionsavgiften ska påföras genom beslut som ska gälla som domstols dom. Därigenom skapas förutsättning för en större effektivitet och en mindre tidsutdräkt jämfört med att avgiften påförs genom avgiftsföreläggande eller genom att myndigheten alltid måste ansöka om avgiften hos domstol. Före det att tillsynsmyndigheten beslutar om sanktionsavgift ska den som anspråket riktas emot ges tillfälle att yttra sig. Detta är en förutsättning för materiellt riktiga avgöranden och ger även legitimitet åt systemet. För att tydliggöra för den som ska betala avgiften när betalning ska ske, samt för att säkerställa att denne får del av beslutet före sista förfallodag, ska beslutet delges. Betalning bör ske från det att beslutet delgavs. Ett beslut om sanktionsavgift bör få verkställas efter sista betalningsdagen. Om beslutet överklagats till domstol bör domstolen inhibera (stoppa) verk- ställighetsförfarandet till dess att den rättsliga prövningen avslutats. Närmare bestämmelser rörande hur betalning ska ske etc. ska meddelas av regeringen. Genom att regeringen ges möjlighet att i förordning meddela dylika föreskrifter kan dessa på ett snabbare och enklare sätt justeras om behov därav uppkommer än om detta regleras i lag. Om betalningsansvaret upphävs genom beslut som vunnit laga kraft ska erlagd avgift återbetalas. Därvid ska även ränta enligt 5 § räntelagen utges från den dag sanktionsavgiften erlades till den dag avgiften återbetalas. Inom såväl straffrätten som fordringsrätten finns bestämmelser om preskription. Regeringen har uttalat att behovet av preskription och längden på denna bör bestämmas utifrån respektive tillsyns- områdes specifika förutsättningar.11 Kommittén anser att det bör finnas en bortre gräns för när en sanktionsavgift får beslutas. Med beaktande av att sanktionsavgiftssystemet ska beivra mindre allvarliga förseelser samt att det är avsett att utgöra en snabb 11 Regeringens skrivelse 2009/10:79, s. 49. Utformningen av ett sanktionsavgiftssystem