sou · H2B361 · 2014-11-28 00:00:00 — Kontrollen delas upp i dokument-, identitets- och fysisk kontroll. ska gränskontrollstationerna rapportera utförda kontroller till , som i sin tur rapporterar vidare till kommissionen. För ett fåtal icke animaliska livsmede l gäller, med stöd av Livsme- delsverkets kungörelse (SLV FS 1987:20) med föreskrifter om kontroll vid införsel av livsmedel, en nationell regel med krav på införsel- tillstånd från . Tillstånd kan vara förknippat med vissa villkor för importen. Livsmedlen behöver inte tas in via en gränskontrollstation. Vid införsel av animaliska livsmedel från annat EU-land gäller kungörelse (SLV FS 1995:20). Kungörelsen b ygger på rådets direktiv /662/EEG om veterinära kontroller vid handel inom gemenskapen. Den stora skillnaden gentemot varor från tredje land är att ingen kontroll av varorna ska ske vid gränsen. Kontrollen i sker som regel i egentillsynen av den som först i landet tar emot varan. Den som först i landet mottar ett parti med animaliska livsmedel från ett annat EU-land ska innan partiet hanteras vidare kontrollera att partiet åtföljs av ett handelsdokument eller ett sundhets- intyg som ska innehålla vissa uppgifter, att dokumentet eller intyget och livsmedlet stämmer överens samt att livsmedlet är kontrollmärkt på ett visst sätt. När det gäller införsel av nöt-, svin- eller fjäderfäkött har fått tilläggsgarantier som innebär att nämnda varuslag i princip ska bli föremål för salmonellakontroll i avsändarlandet för att få sändas till . För får-, get-, och hästkött gäller . att köttet - som ett led i egenkontrollen - ska bli föremål för salmonellakontroll av den som först tar emot köttet i landet. Regelrätt gränskontroll finns således bara för sådana livsmedel av animaliskt ursprung som importeras från tredje land. Enligt Livsme- delsverket32 saknas i ett effektivt system för att 32 yttrande till Utredningen om livsmedelstillsynen (Dnr 2249/97), s. 7. spåra andra slag av livsmedel som härrör från andra EU-länder. När en tillsynsmyndighet får kännedom om en otjänlig vara är det svårt att härleda varan till importören. Ett effektivt och aktuellt importregister saknas . har i en ny kungörelse tagit fram förslag, 33 till skärpta bestämmelser för införsel av animaliska livsmedel från EU. Enligt förslaget, som remissbehandlas, måste alla importörer registrera sig på . Gamla register förstörs och det nya importörregistret ska hållas aktuellt. Vid registrering måste impor- tören uppge vad som ska importeras och från vilka länder varorna kommer. Indirekt kommer även import från tredje land att beröras genom registreringen av importörer. Importörerna måste registreras på besöksadress och inte postadress för att de snabbt ska kunna nås vid problem. Enligt förslaget ska en registerhållningsavgift tas ut av importören vid registrering. Avslutningsvis kan här nämnas att kommunerna har en uppgift av- seende kontroll av internationella transporter av lättfördärvliga livs- medel som ligger utanför EU-systemet och som inte heller redovisas i rapporteringen till . Kontrolluppgiften grundas på en internationell överenskommelse om transporter av lättfördärvliga livs- medel och specialutrustning för sådan transport (ATP). Reglerna om- fattar vissa frysta och kylda livsmedel, och den kommunala kontrollen i samband med undersökning och andra åtgärder ska ersättas av impor- tören enligt taxa som fastställs av kommunen. Kommittén återkommer inte vidare till denna kontroll, som även i fortsättningen förutsätts vara en uppgift. Inspektioner och andra tillsynsaktiviteter ska dokumenteras i protokoll. Avvikelser som konstateras vid tillsyn ska åtgärdas av näringsidkaren eller huvudmannen för vattenverk och följas upp av tillsynsmyndigheten. som livsmedelstillsynen skärptes 1990 beslutades också att ett rapporteringssystem skulle införas. finns rapporteringsskyldigheten till innehåll och omfattning reglerad i kungö- relse (SLV FS 1992:14) om rapporteringsskyldighet för tillsynsmyn- digheter. Syftet med rapporteringssystemet är att ska få kunskap om hur den lokala livsmedelskontrollen bedrivs och hur livsmedelslagstiftningen efterlevs. Enligt kontrolldirektivet (89/397/EEG) ska medlemsstaterna rapportera till om hur de regelbundna inspektioner- na enligt livsmedelslagstiftningen har genomförts. 33 SLV Dnr 915/98 Sanktioner vid överträdelser av livsmedelslagstiftningen . Enligt 25 a § livsmedelslagen ska tillsynsmyndigheterna verka för att överträdelser av lagen beivras. får löpande kopior av domar i brottmål som rör livsmedelslagen. Däremot får verket inte regelmässigt uppgift om polis- anmälningar som inte leder till åtal. Sådana uppgifter meddelas inte heller om polisanmälningar som leder till strafförelägganden, dvs. fall där den tilltalade bötfälls av åklagaren utan att fallet går till domstol. De lokala tillsynsmyndigheternas beslut om ingripanden följs upp genom kommunernas årliga rapportering. finns totalt 116 domar, varav 10 frikän- nande, förtecknade hos . Av det totala antalet för- tecknade domar avsåg sex brott mot föreskrift om egentillsyn. En av dessa var helt frikännande. En innebar fällande dom vad gäller egen- kontrollen, men frikännande beträffande hantering, dvs. fällande domar har avkunnats i åtminstone fem fall för bristande egentillsyn. Det har således förekommit, i bl.a. och , att företagare fällts i domstol för bristande egenkontroll. En företagsledare i dömdes till 30 dagsböter för att egentillsynen inte bedrevs enligt fastställt kontrollprogram. Vid tingsrätten i har tre fällande domar för underlåtenhet att följa krav i egen- kontrollprogrammen avkunnats. Även i har fällande dom för brister i egenkontrollen registrerats. De utdömda straffen var på 30 och 40 dagsböter. verksamhet gentemot lokala tillsynsmyndigheter benämner verket indirekt tillsyn. Denna verksamhet avser främst sam- ordning och uppföljning av tillsynen i landet. Målgrupper för verkets indirekta tillsyn är kommunernas nämnder, som har ansvar för livsmedelstillsyn, samt länsstyrelserna. Länsstyrel- sernas uppgifter i livsmedelstillsynen behandlas i kapitel 6. 34 Kommunernas årliga rapportering till avser förbud, saluförbud, omhändertaganden och åtalsprövning. Följande aktiviteter ingår, enligt , i den indirekta tillsynen: -information och utbildning av lokala och regionala tillsynsmyndig- heter om livsmedelsbestämmelser samt tillsyn och tillsynsmetodik -rådgivning vid förfrågan från tillsynsmyndigheter -uppföljning och utvärdering av lokal tillsyn -samordning av den nationella livsmedelstillsynen (närmare om dessa uppgifter i kapitel 7). är central tillsynsmyndighet inom livsmedels- tillsynen, länsstyrelserna regionala och kommunerna lokala tillsyns- myndigheter. Enligt 24 § livsmedelslagen svarar för den centrala tillsynen över efterlevnaden av lagen och de föreskrifter som har meddelats med stöd av lagen. Länsstyrelserna ska utöva den närmare tillsynen inom länet, främst genom att följa och stödja kommunens verksamhet. Den eller de kommunala nämnder som fullgör uppgifter inom miljö- och hälsoskyddsområdet - i regel miljö- och hälsoskyddsnämnd - utövar tillsynen inom kommunen, såvida rege- ringen inte har föreskrivit att tillsyn ska utövas av . Ansvaret för den s.k. direkta livsmedelstillsynen är uppdelat mellan och kommunerna. Livsmedelshanteringens risknivå, storskalighet, komplexitet och omsättning är avgörande för om verket eller kommunerna ska ha tillsynsansvaret. är den centrala myndighet som leder och centralt samordnar livsmedelstillsynen bl.a. genom att utfärda tillämp- ningsföreskrifter till livsmedelslagen. ska följa den kommunala tillsynsverksamheten och se till att kontrollen är effektiv och likartad i hela landet. Verket ska även bistå länsstyrelser och kommuner med rådgivning. Livsmedelslagen 28 § stadgar att regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer får meddela föreskrifter om hur tillsynen ska bedrivas och om undersökning och annan kontroll som behövs för att livsmedelslagen ska följas. Enligt livsmedelsförordningen 48 § får meddela sådana föreskrifter. får också meddela föreskrifter om skyldighet för övriga tillsynsmyndig- heter att underrätta om den tillsynsverksamhet som bedrivs och resultatet av verksamheten. Proposition 1988/89:68 om livsmedelskontroll anger de generella riktlinjerna för uppdelningen av det direkta tillsynsansvaret mellan och kommunerna. Propositionen fastslår emellertid också att har rätt att i enskilda fall vid behov utföra kontroll även vid sådana anläggningar där kommunernas miljö- och hälsoskyddsnämnder har det direkta tillsynsansvaret. Livsmedels- lagen 25 § stadgar att tillsynsmyndighet får meddela föreläggande eller förbud som uppenbart behövs för att lagen eller föreskrifter som meddelats med stöd av lagen efterlevs. Enligt ordalydelsen i lagen kan ingripanden vidtas av tillsynsmyndighet utan att det i lagtexten preciseras vilken tillsynsmyndighet. I första hand är det den myndighet som har det direkta ansvaret för den aktuella verksamheten, oftast den lokala myndigheten. Om flera kommuner berörs är det oftast Livsme- delsverket som central myndighet som vidtar åtgärder. Så sker t.ex. i fråga om saluförbud för livsmedel som kan finnas spridda över hela landet. I samband med beslut om skärpt livsmedelskontroll ut- talades att på central nivå skulle vara policyskapande och normgivande samt aktivt följa godkännande- och tillsynsverksam- heten bl.a. för att se till att kontrollen genomförs likartat och effektivt i hela landet. Enligt instruktionen för gäller speciellt för livs- medelstillsynen att bevaka konsumentintresset inom livsmedels- området, utöva tillsyn enligt livsmedelslagen samt leda och samordna livsmedelskontrollen. har således både normgivande och normbevakande uppgifter. har också i uppgift att följa upp tillsynsverksam- heten i landet för att kunna ansvara för åtaganden som med- lemsland i EU samt svara för tillsyn enligt vissa EG-förordningar. har direkt tillsynsansvar för totalt drygt 400 större livsmedelsföretag och anläggningar. (En översikt över hur till- synsansvaret fördelas finns i tablå 6.1). Här ingår slakterier, mejerier, tillverkare av äggprodukter och exportkontrollanläggningar samt vissa andra större livsmedelsindustrier. Därtill kommer ca 140 äggpackerier. har vidare tillsynsansvar över anläggningar som till- verkar förpackningsmaterial och hushållsgods. Verket har även ansvar för kontroll av bekämpningsmedelsrester i inhemskt producerade och importerade livsmedel samt för kontroll av veterinärmedicinska prepa- rat och främmande ämnen i animaliska livsmedel. har tre tillsynsenheter, Tillsynsenheterna 1 och 2 samt Dricksvattenenheten. (Organisationstablå över livsmedelsverket återges på sidan 23.) Tillsynsenheterna 1 och 2 har båda såväl direkt som indirekt tillsynsansvar. Dricksvattenenheten svarar för den indirek- ta tillsynen inom dricksvattenområdet. För den direkta veterinära tillsynen svarar 12 veterinärinspektörer, varav fyra är regionalt pla- cerade. Inom Tillsynsenhet 1 finns även besiktningsveterinärorga- nisationen (BVO). Tillsynsenhet 2 svarar för direkt tillsyn av mejerier, äggproduktanläggningar stora livsmedelsindustrier mm, samt för den indirekta tillsynen, dvs. service och råd till kommunerna samt uppfölj- ning av den lokala tillsynen. Dessa uppgifter åvilar 16 statsinspektörer, varav två är regionalt placerade. prövar också frågor om godkännande av livsmedelslokaler beträffande sådana livsme- delsanläggningar över vilka verket utövar den direkta tillsynen samt alla storskaliga kött-, fisk-, mjölk- och äggproduktanläggningar. får efter samråd med den kommunala nämnden i det enskilda fallet besluta att tillsynen över en viss verksamhet ska flyttas över från verket till nämnden. Ansvar kan även överföras i motsatt rikt- ning, om verksamheten har särskilt stor omfattning, är komplicerad eller om det finns andra särskilda skäl. har även direkt tillsynsansvar över småskalig slak- teriverksamhet, s.k. gårdsslakterier. Den löpande kontrollen utförs dock här som regel av andra veterinärer på uppdrag av verket. är chefsmyndighet för besiktningsveterinärorga- nisationen. består av besiktningsveterinärer och besiktningsassistenter vid slakterier samt av besiktningsveterinärer vid exportkontrollerade anläggningar. Till besiktningsveterinärorgani- sationen hör även viss administrativ personal vid . Inom besiktningsveterinärorganisationen tjänstgör dessutom i viss utsträckning andra veterinärer, främst distriktsveterinärer, vilka för- ordnats som besiktningsveterinärer. Detta är vanligt beträffande småskaliga slakterier och renslakterier. Totalt finns omkring 135 slakterier, varav 34 storskaliga slakterier för tamdjur och vilt, 49 småskaliga slakterier för tamboskap och vilt, 27 renslakterier samt 13 storskaliga och 12 småskaliga fjäderfäslakterier. Besiktningsveterinärerna ska övervaka verksamheten vid slakterier- na och se till att gällande bestämmelser följs, utföra besiktning av djur före slakt, utföra köttbesiktning samt i övrigt utföra de arbetsuppgifter som lämpligen kan förenas med besiktningsveterinärverksamheten vid slakteriet och om vilka överenskommelse träffats mellan Livsme- delsverket och berört företag. Besiktningsveterinärer har även till uppgift att utöva besiktning och kontroll vid exportkontrollerade anläggningar. har tillsynsansvar för sådana anläggningar enligt såväl livsmedelsförord- ningen som den särskilda kungörelsen (1974:271) om kontroll vid ut- försel av livsmedel. Enligt livsmedelsförordningen godkänner Livsme- delsverket exportkontrollerade anläggningar och ansvarar även för den löpande tillsynen över anläggningen som sådan. Enligt 3 § utförselkun- görelsen förordnar särskild besiktningsman för be- siktning och kontroll i övrigt vid exportkontrollerad anläggning. Livsmedel som härrör från sådan anläggning ska ha godkänts före utförseln och när varorna förs ut ska sändningen åtföljas av ett exportintyg som utfärdats av besiktningsveterinären. Besiktningsveterinärer och besiktningsmän inom besiktningsveteri- närorganisationen utövar även tillsyn över EG-godkända stycknings- och köttproduktanläggningar. Denna verksamhet omfattar tillsammans med tillsynen av de exportkontrollerade anläggningarna 131 anlägg- ningar. består av 70 fast anställda besiktningsveterinärer och 110 besiktningsassistenter. Härtill kommer omkring 200 vikarier samt 33 timanställda veterinärer för besiktning vid småskaliga slakterier. De flesta besiktningsmän är veterinärer. I en del fall utnyttjas stads- veterinärer som besiktningsmän, i andra fall distriktsveterinärer, privat- praktiserande veterinärer eller verkets egna besiktningsveterinärer. I något fall gäller det veterinär anställd hos Svelab. stadsveterinärer svarar för tillsynen av anlägg- ningar i och . På regional nivå ska enligt livsmedelslagen utöva den när- mare tillsynen inom länet. ska fungera som stödjande och rådgivande organ gentemot miljö- och hälsoskyddsnämnderna och är besvärsmyndighet i frågor om livsmedelstillsyn. I varje län finns en länsveterinär som fullgör upp- gifter inom livsmedelsområdet. I några län finns även en biträdande länsveterinär. Livsmedelsfrågor är en av flera uppgifter för länsveteri- nären som också har uppgifter avseende smittskydd, djurskydd, djur- sjukvård och allmänna veterinära frågor. Länsstyrelsernas uppgifter behandlas i kapitel 6. och har organisa- tionen av miljö- och hälsoskyddsfrågorna förändrats från fristående miljö- och hälsoskyddsnämnder till nämnder med flera verksamhets- områden. får kommunerna fritt bestämma vilka nämnder som ska finnas inom kommunen. Utvecklingen har därefter gått snabbt. gjorde en enkät om miljö- och hälsoskyddsnämndernas verksamhet. 36 Resultatet av enkäten illustrerar 35Fråga om överföring av tillsynsansvaret i vissa fall, PM , 36Miljö- och hälsoskydd i kommunerna, en enkätundersökning, bedömer svarsfrekvensen vara så hög att man i redovisningen räknat upp svaren till att gälla samtliga kommuner. den utveckling som ägt rum - 1996. hade 229 av landets dåvarande 286 kommuner en separat miljö- och hälsoskyddsnämnd. hade antalet kommuner med separat nämnd minskat till 166 stycken. Enligt den s.k. KLIV-utredningen37 var modellen med sär- skild förvaltning den helt dominerande i de störrre kommunerna, medan av de kommuner som har färre än 45 000 invånare har en förvaltningsorganisation som innebär att miljö- och hälsoskydds- frågorna handläggs tillsammans med andra frågor. I de kommuner där det finns en miljö- och hälsoskyddsnämnd fullgör den kommunernas tillsynsuppgifter inom livsmedelsområdet. kritisera- de att det i flera kommuner förekom en förvaltningsorgaisation som inte skilde på driftsansvar och tillsynsansvar. Utredningen ansåg att samma princip om att skilja på drifts- och tillsynsansvar bör tillämpas på förvaltningsnivå som i den politiska organisationen. Tablå 3.1 enligt enkät Miljö-, bygg-, och räddnings/trafiknämnd Miljö- och teknisk nämnd Jämförelse mellan kommunernas nämndorganisation, 1992, 38 286 svarande, 1995,39 *uppgift saknas. I tablå 3.1 redovisar en jämförande översikt över nämndorganisationen vid tre olika år. Uppgifterna är hämtade från en tidigare offentlig utredning samt offentlig statistik. bygger på Kommunför bundets enkät . 37Kommunerna och miljöarbetet, Utredningen om kommunernas arbete för en god livs- miljö (KLIV). Miljö- och naturresursdepartementet, SOU 1993:19. 38Kommunerna och miljöarbetet, Utredningen om kommunernas arbete för en god livs- miljö (KLIV). Miljö- och naturresursdepartementet, SOU 1993:19. 39Hälsoskyddslagens tillämpnin g 1995. och , 1997. tablå var det endast i en kommun som miljö- och hälsoskyddsnämnden var sammanslagen med teknisk nämnd. () gjorde ock- så en enkät , , som till landets kommuner om deras resurser och organisation i miljö- och hälsoskyddsarbetet. Resultatet av enkäterna skiljer sig något. Framförallt är det uppgiften i MHTFs enkät om att miljö- och hälsoskyddsfrågorna i sju av landets kommuner ligger under teknisk nämnd som avviker. Utredningen om livsmedelstillsynen har följt upp Kommunför- bundets och MHTFs enkäter genom att bl.a. ta del av visst grund- material och genom att ta telefonkontakt med de sju kommuner som i MHTFs enkät angivit att MHN är sammanslagen med teknisk nämnd. Uppföljningen ger vid handen att i åtminstone fem av dessa kommuner är MHN sammanslagen med teknisk nämnd eller motsvarande så att den sammanslagna nämnden har både drifts- och tillsynsansvar. 40 I två av de sju kommunerna har man antagit en särskild beslutsordning med syfte att undvika att en jävsituation kan inträffa. Några kommuner anger att nämndorganisationen ska ses över. Tablå 3.2 enligt MHTFs enkät Miljö-, bygg-, och räddnings/trafiknämnd Det är vanligast med en separat miljö- och hälsoskyddsnämnd. Av 223 kommuner har 144 () den organisationen41. Det finns en tydlig skillnad mellan kommuner av olika storlek: av de 50 största 40Att i sin enkät kommit till avvikande resultat kan förklaras av att i dess enkät är frågan om nämndorganisationen än i MHTFs enkät och att svarsalternativet Annat organ i kommunförbundets enkät är öppet för tolkningar. (MHTF): Resurser och organisation för ett effektivt miljö- och hälsoskyddsarbete. Resultat av en enkätundersökning kommunerna har en miljö- och hälsoskyddsnämnd; (24 st) av de 50 minsta har en separat nämnd. har ett driftsansvar för sådan verksamhet som ska utöva tillsyn över enligt miljöskydds- lagen, hälsoskyddslagen eller lagen om kemiska produkter. Enligt MHTFs enkät finns det således minst sju kommuner i landet som har en organisation som inte är tillåten enligt kommunallagen 3 kap 5 §: En nämnd får inte bestämma om rättigheter eller skyldigheter för kommunen eller i ärenden där nämnden företräder kommunen eller som part. En nämnd får inte heller utöva i lag eller annan författning föreskriven tillsyn över sådan verksamhet som nämnden själv bedriver. Enligt den s.k. KLIV-utredningens42 enkät till kommunerna, redovisad i SOU 1993:19, hade 11 kommuner en förvaltningsorganisation som innebär att den som är ansvarig för drift av verksamhet där miljö- och hälsoskyddsnämnden har tillsyn också är ansvarig förvaltningschef för denna tillsyn. Enligt Kommunförbundets rapport 43 är det formellt inget som enligt kommunallagen hindrar att miljö- och hälsoskyddsfrågorna ingår i den tekniska nämnden om man lyfter ut de frågor som gäller kontrollen av kommunens egen verksamhet till en annan nämnd eller till kommun- styrelsen. Det finns 288 lokala tillsynsmyndigheter som 1996 sysselsatte 338 årsarbetskrafter (inkl assistenter). Totalt är c:a 1 000 inspektörer involverade i den lokala livsmedelstillsynen. I förvaltningsorganisationen på förvaltningssidan kan man urskilja samma trend som har gällt för nämndorganisationen. Sammanslag- ningar av olika förvaltningar blir allt vanligare. var antalet kommuner med separata förvaltningar för miljö- och hälsoskydd 163 stycken, vilket kan jämföras med 201 stycken 1992. 42Utredningen om kommunernas arbete för en god livsmiljö (KLIV). 43Miljö- och hälsoskydd i kommunerna, en enkätundersökning, 1997. Tablå 3.3 enligt enkät Miljö-, bygg-, och räddnings- (Antal svar) *Uppgift saknas. Enligt Kommunförbundets enkät handlades frågor om miljö- och livsmedelstillsynen av teknisk förvaltning i 16 kommuner. Tablå 3.4 enligt MHTFs enkät Miljö-, bygg- och räddning Det är något vanligare med sammanslagna kontor än sammanslagna nämnder. 144 kommuner har särskilda Miljö- och hälsoskyddsnämnder, 44Kommunerna och miljöarbetet, KLIV. 45Hälsoskyddslagens tillämpning 1995. 46Myndigheternas arbete enligt miljöskyddslagen 1995. men endast 133 har separata . I 20 av kom- munerna finns en organisation, där utgör en del av ett tekniskt kontor. Personalresurser och kostnader i kommunernas livsmedelstillsyn enligt rapporteringen till och enligt enkät redo- visas i kapitel 7. Inspektionerna har, enligt kommunernas årliga rapportering till , 47 minskat : 1996 gjorde kommunerna 54 242 inspektioner (1,08 inspektioner per anläggning). Motsvarande siffror var 55 600 inspektioner (1,13 inspektioner per anlägg- ning) och drygt 58 000 inspektioner, ( 1,22 inspektioner per anläggning). Siffran var 63 000 inspektioner (1,36 inspektioner per anläggning). Inspektionsfrekvensen har ökat inom gruppen industrier, men minskat både i butiks- och storhushållsgrupperna. Siffrorna för respektive grupp är 1,34 inspektioner för industrier, 0,98 för butiker och 0,96 per anläggning för storhushåll. vet inte säkert varför inspektionsfrekvensen minskar. En trolig anledning till den minskade inpektionsfrekvensen har tidigare ansetts vara att kommunernas satsning på egenkontroll- verksamheten har tagit mycket stor del av resurserna i anspråk och att en viss omfördelning av resurserna därför varit nödvändig. Eftersom inspektionsfrekvensen stadigt minskat kan man inte utesluta att det är fråga om en reell minskning av kommunernas tillsynsaktiviteter. Alla företag har inte fått lika mycket tillsyn beroende på att vissa anläggningar som kräver mer tillsyn har tagit mer av tillsynsresurserna. Genomsnittssiffrorna för länen visar samma tendens. Fem av länen ligger under en inspektion per anläggning, 1994 låg endast ett län på den nivån. I tillsynen av vattenverk rapporterade av kommunerna att man inte utfört några inspektioner. Provtagningarna har legat på ungefär samma nivå . Därefter har en minskning skett från totalt 46 000 prov till 41 000 . Det är de kemiska proverna som minskat stort. Antalet mikrobiologiska prov ligger på ungefär samma nivå som . Det är stora skillnader i provtagningsfrekvens mellan kommunerna. Femton kommuner tog ut mera än två prov per anläggning, medan 42 kommuner hade en mycket låg provtagningsfrekvens, under 0,3 prov per anläggning. Fyra kommuner tog inte ut några livsmedelsprov alls. Andelen kommuner med mycket låg provtagningsfrekvens har ökat 47Rapportering om livsmedelstillsynen 1996. , Rapport 31/97. 48Rapportering av dricksvattentillsynen 1996, SLV-Rapport 1/98.