sou · H2B354 · 2014-07-15 00:00:00 — LRF och anser vidare att den rovdjursskådning som utvecklats knappast bidragit till ökad acceptans, snarare är det i vissa trakter tvärt om. Däremot är synen att rovdjursturism leder till ökad acceptans en spridd uppfattning i storstäder och hos olika naturvårdsintressen. Exempel på andra områden med, till viss del, liknande förutsätt- ningar som och där viltturismen är under utveckling och ut- värdering är (Wildlife, watching and photography as a tourism product – Initial Assessment 2008), (The Eco- nomic Impact of in , 2010) och (2011 National Survey of Fishing, Hunting, and Wildlife-Associated Re- creation 2012). Från rapporteras främst en besöksnäring utvecklad kring skådning av större rovdjur vid särskilda åtlar och gömslen. hade ca investerats och ytterligare investeringar motsvarande planerades. Vid undersökningens genomförande var 18 personer heltidsanställda och 41 personer del- tidsanställda inom denna verksamhet. Från rapporterades ett ekonomiskt inflöde motsvaran- de ca och ca 2700 jobb som en direkt följd av viltskådningsturism. I beräknades 72 miljoner människor ha ut- övat någon form av viltskådning till ett värde motsvarande 100 mil- jarder kronor i samband med resor för dessa aktiviteter. Från LRF och framhålls också att förut- sättningarna, i jämförelser med och , skiljer sig mycket från . I är rovdjursskådningen etablerad i huvudsak i områden nära ryska gränsen, med täta rovdjursstammar och liten befolkning. Trots det finns uppenbara olägenheter med oskygga rovdjur som vant sig vid kopplingen mat och människa. I har man i huvudsak ett öppet landskap som ger goda förutsättningar för skådning av t.ex. kronhjort och rovfåglar på långa avstånd i vackra landskap. Det kan inte jämföras med en relativt liten möjlighet att se t.ex. ett rovdjur i ett svenskt, flackt skogsland- skap med begränsad sikt. I finns dessutom en väl utvecklad struktur för turism med boende, restau- ranger m.m., som grundar sig på helt andra delar av sevärdheter och verksamhet i . Slutligen medför viltet i sig till den biologiska mångfalden men kan dessutom bidra till ytterligare positiva effekter genom sin när- varo. Exempelvis kan trädbete av hjortdjur leda till ökat ljusinsläpp och förändrad markfauna samt ökad diversitet av vissa insektsarter (Mathisen 2011). Många klövviltsarter bidrar också till den biologiska mångfalden genom att utgöra födoresurser för rovdjur (och 2008, Sand m.fl. 2010). På motsvarande sätt kan viltets kostnader generellt fördelas på pro- duktionsbortfall för areella näringar (skogsbruk, jordbruk, yrkes- fiske och rennäring), vilttrafikolyckor, smittspridning, upplevd för- sämrad livskvalitet och minskad biologisk mångfald (2010). Att bestämma kostnaderna för dessa områden är komplicerat men en redovisning av de mest aktuella övergripande summorna ges i vårt tidigare delbetänkande (SOU 2013:71). När man ur ett nationellt förvaltningsperspektiv beaktar värden respektive kostnader för olika viltslag är det viktigt att komma ihåg att de geografiska skillnaderna är stora. Många viltbestånds storlek varierar betydligt mellan olika områden även då de kan ligga nära varandra. Vidare kan olika viltslag ge olika effekter beroende på vilken miljötyp som studeras. Exempelvis kan de negativa effekterna av vildsvin vara betydligt mindre i slättlandskap jämfört med mellan- bygder med skog och insprängda jordbruksmarker då vildsvinsskador ofta uppträder i nära anslutning till skogskanter (2011). Det är heller inte alltid möjligt att koppla skador till en särskild art utan ofta kan det vara fråga om ett samlat skadetryck från olika viltarter. Lantmännens rådgivningsbyrå, VäxtRåd, har utvecklat meto- der för att tillhandahålla ekonomiska prognoser för lantbrukare i . Prognoserna utgår från normalskörd och baseras bl.a. på val av grödor, inkomster av producerade varor och kostnader för förbrukade varor (t.ex. bränsle och konstgödsel). VäxtRåd har gjort beräkningar på hur täckningsbidraget, dvs. den slutliga inkomsten efter alla intäkter och kostnader beräknats, på- verkas av viltskador. För ett mellansvenskt lantbruksföretag (240 ha) med inriktning mot spannmålsproduktion sjunker täckningsbidraget från ca /år till ca /år vid tioprocentiga viltskador (gäller ). Enligt denna beräkning motsvarar det en kostnad på /ha för lantbrukaren (, personlig kommunikation). Om viltskadorna för det ovan beskriva lantbruket ökar till sjunker täckningsbidraget från ca till ca -enligt samma beräkningsmodell. Tjugofem-pro- centiga skador leder därmed till direkta förluster för lantbrukaren. En ofta föreslagen motåtgärd vid höga viltskador är att anpassa växtföljden för att minska skadorna. VäxtRåds beräkningar för samma företag med anpassad växtföljd (antagande att skadorna minskar från som effekt av åtgärden) resulterar att täck- ningsbidraget blir ungefär -. (, per- sonlig kommunikation). Dessa beräkningar visar att trots en ändrad växtföljd, med minskade viltskador, kan täckningsbidraget fortfa- rande bli negativt på grund av att de alternativa grödorna ger lägre intäkter. Ett annat sätt att minska skadorna från vilt på jordbruket är att stängsla ute viltet från känsliga områden och upprätta skjutgator i anslutning till odlade fält. Sådana åtgärder minskar viltets skador men är förknippade med kostnader att sätta upp, kontrollera och underhålla stängslen. En redovisad undersökning pekar på kost- nader per hektar beroende på skiftenas storlek och då materialkostnaden slås ut (2010). Dessa kostnader ligger väl i linje med de beräkningar som pre- senterats baserade på verksamheten vid Sjösa säteri avseende pris per kilometer stängsel. Dock framhålls vikten av att använda stäng- sel på ett strategiskt riktigt sätt vilket gör att kostnaderna per ha skyddad mark kan minskas betydligt. Detta kan ske genom att t.ex. endast stängsla de markavsnitt som viltet naturligt rör sig på. Genom sådan användning kan stängselkostnaderna reduceras med 40–60 pro- cent per hektar beroende på arrondering och det omkringliggande skogslandskapets struktur (personlig kommunika- tion). Vilka skadegrader som förekommer varierar. De undersök- ningar som gjorts om skadegrad på spannmål indikerar att skadorna varierar mellan 5–och att skillnaderna mellan olika gårdar är stor(2010, och 2013, personlig kommuni- kation ). I den av SLU genomförda undersökningen rapporterar de som inventerat omfattningen av viltskador att de varierade mellan och att av de som inventerat omfattningen av viltskador har skador som över- stiger . (avsnitt 5.2). Vad gäller kostnader i samband med viltolyckor i trafiken beror storleken på om man avser de direkta kostnaderna eller de samhälls- ekonomiska kostnaderna. De direkta kostnaderna för försäkrings- bolagen kan översiktligt skattas till avseende allt vilt beräknat utifrån kostnader för viltolyckor 2012 (, personlig kommunikation). Ser man till de totala samhällsekonomiska kostnaderna har dessa beräknats enligt beräkningsmodell ASEK 5 (ASEK, 2013 hemsida) där såväl kostnader för materiella sk- ador som kostnader för sjukvård i samband med olyckor ingår. Av beräkningarna framgår att de samhällsekonomiska kostnaderna –2012 skattas till för alla viltolyckor (personlig kommunikation). Som nämnts ovan kan vilt ha positiva effekter för olika växt- och djurarter och därmed bidra till den biologiska mångfalden. Sam- banden är dock ofta komplexa och det finns exempel där höga tätheter vilt har negativa effekter på biologiska mångfalden (Mathisen 2011). T.ex. kan höga tätheter av hjortdjur leda till för- sämrad återväxt av lövträd som rönn, asp, sälg och ek vilket i sin tur har effekter på de organismer som är kopplade till dessa lövträds- arter (m.fl. 2004). Nedan redovisar vi värden och kostnader för de arter som är i fokus för detta delbetänkande. Vildsvinens värden består främst av rekreationsvärden i form av jakt- upplevelser och av produktion av viltkött samt näringslivsutveck- ling i form av jaktturism på större egendomar. Det skattade brutto- jaktvärdet uppgick /2006 till ca 100 miljoner (m.fl. 2008). Med tanke på den kraftiga ökningen av vildsvinsstammen kan man anta att jaktvärdet har ökat betydligt . Genom att såväl köttvärde som rekreationsvärdet per vildsvin förändras då antalet vildsvin förändras är det dock inte möjligt att göra någon ny skattning utan att genomföra en motsvarande omfattande studie vilket ligger utanför utredningens ramar. Vildsvinets kostnader innefattar skador på jordbruk främst genom bökning, trampning och konsumtion av odlade grödor (och 2010). I denna studie skattade kostnaderna för jordbruket enbart i till ca 17 miljoner. kostnader för vildsvinsskador på enskilda jordbruk har också upp- skattats i en annan studie (2010). Tabell 1 Beräkningar av hur stor ekonomisk skada vildsvin lett till för fem olika gårdar baserat på uppgifter –2008 Yta (Ha) I anges inte hur stor den uppskattade kost- naden är i förhållande till jordbrukets totala resultat. Sådana beräk- ningar har dock gjorts i (2010) rapport där fem gårdar undersökts (tabell 1). I denna studie framkom att på gårdsnivå kan vildsvin leda till en sänkning av resultat på mellan knappt fem och beroende på gårdens produktionsinriktning, stor- lek och belägenhet. Vildsvin kan också sprida sjukdomar och parasiter vilka kan leda problem för såväl traditionell som ekologisk grisproduktion. SVA genomförde 2009, på uppdrag av , en bedömning av de risker som är förknippade med vildsvin och spridning av sjuk- domar och parasiter (Yttrande om riskvärdering beträffande vild- svinsförekomst i ) Vid denna genomgång fann de att det främst är svinpest (Klassisk svinpest 2013 hemsida) som skulle kunna utgöra ett hot: Vildsvinens roll vid en introduktion av klassisk och afrikansk svinpest till ligger i möjligheten att de äter smittat matavfall och sprider sjukdomen till tamsvin. Förutom olaglig utfodring med matavfall kan detta ske genom oavsiktlig utfodring via smittat matavfall som kastas i naturen. Till följd av en ökande vildsvinspopulation i kombination med nya EU-länder med en mindre fördelaktig situation när det gäller klassisk svinpest bedöms risken för introduktion ha ökat men den bedöms fortfarande som låg. Risken för spridning från vildsvin till tam- svin bedöms som låg till medelhög. Vildsvinens betydelse för spridning av afrikansk svinpest bedöms som försumbar till låg. har afrikansk svinpest observerats hos vildsvin i och . Dessa sjukdomsutbrott har lett till ökade risker för att även denna form av svinpest kan etablera och sprida sig i . Däremot bedömdes inte risken för spridning trikinos (Trikiner 2013 hemsida), sarcoptesskabb (Rävskabb 2013 hemsida) och salmo- nella (Salmonellaportal 2014 hemsida) att öka som en effekt av en ökande vildsvinsstam även om dessa parasiter och bakterier har hit- tats hos vildsvin. Sannö m.fl. (2014) fann att ca en tredjedel av vild- svinen i studien bar på salmonella- eller yersiniabakterier och att de riskerar smitta de jägare som tar till vara köttet. Vidare framförs att vildsvinen kan fungera som sjukdomsbärare såväl genom att utgöra en refug för, och underlätta spridning av bakterierna. En aktuell studie inom visar också att vildsvin tillsammans med kronhjort och rådjur kan fungera som smittbärare av tuberkulos och därmed sprida och försvåra utrotning av sjukdomen i de områden den etablerat sig (Hardstaff med flera, i tryck). konstaterar också, utan att beräkna eventuella kostnader, att vildsvin direkt kan hota ekologisk grisproduktion mer specifikt. Eftersom vildsvin kan ta sig in i inhägnader med utegå- ende grisar kan de, förutom sprida sjukdomar, även skada utrust- ning och tjuvbetäcka gyltor och suggor (Redovisning av regeringens uppdrag om åtgärder med anledning av vildsvinsförekomst 2009). Vad gäller vildsvins effekter på skogsbruk råder oklar- het, eftersom såväl risk för negativa effekter som möjliga positiva effekter identifierats(och 2009). Det finns dock tecken som tyder på att vildsvins bökande kan leda till ökad rotröta hos gran (och 2013, per- sonlig kommunikation). Därutöver medför vildsvinet skador på privat egendom (golfbanor, hustomter, m.m.), och på kyrkogårdar. Även om det inte är enkelt att ekonomiskt mäta kostnaden, bör man notera att vildsvin inger rädsla hos allmänheten. Ungefär en tredjedel av allmänheten uppgav 2009 att de är rädda för att möta vildsvin i skogen (m.fl. 2010). –2012 skattades de samhällsekonomiska kostnaderna för vildsvinsolyckor i trafiken till . I medeltal beräknas varje vildsvinsolycka medföra samhälls- ekonomiska kostnader på per olycka (personlig kommunikation). Kronhjortens värden är, likt vildsvinen, främst kopplade till pro- duktion av viltkött samt till jaktupplevelser, såväl ur allmänhetens perspektiv som ur ett spirande näringsperspektiv. Det skattade brutto- jaktvärdet var 2005/2006 ca (m.fl. 2008). Dessutom anses den skånska stammen utgöra den svenska nominat- rasen (ursprungstypen se kapitel 3.1.3), vilket innebär att den utgör ett särskilt bidrag till den biologiska mångfalden (et al. För jordbruket innebär kronhjort främst skador och kostnader i form av betning av och trampskador på grödor. Det finns dock ingen studie som fokuserat på skadekostnader i jordbruk relaterade till enbart kronhjort. Kronhjort kan även påverka skogsbruket genom barkgnagning och barkflängning (då långa remsor av barken dras bort). Det gäller i synnerhet gran men även tall och andra trädslag. Det finns inga undersökningar som redovisar hur vanliga dessa skador är, men feno- menet verkar variera betydligt beroende av i vilken miljö kron- hjortarna befinner sig. Barkätande har ansetts öka då utfodring av kronhjort sker med fiberfattigt foder (se avsnitt 3.6.3). Från LRF framförs att det är vanligt med barkgnag på gran nära åker med t.ex. höstraps och att hjortar som äter mycket raps verkar få samma be- hov av fibertillskott som vid utfodring. Effekten av kronhjortens barkätande uppskattas vara att ca 60 pro- cent av gnagda eller flängda granar drabbas av blödskinsangrepp (m.fl. 2011). Av de träd som drabbas antas ungefär hälften knäckas i stormar och därmed gå förlorade. Resterande träd kan endast användas till brännved eller massa och ger därmed betydligt lägre vinst än om de kunnat användas som virke. –2012 har antalet rapporterade kronhjorts- olyckor i trafiken legat på en relativt stabil nivå runt 300 olyckor . Ser man till kostnaderna för trafikolyckor med kronhjort finns ingen skattning gjord enbart för denna art. Kronhjort inkluderas i gruppen rådjur och hjort. Den samhällsekonomiska kostnaden för denna grupp uppskattas till per viltolycka för dessa arter (personlig kommunikation). Slutligen kan tuberkulos spridas till kronhjort men smittan har ännu inte hittats hos vilda bestånd av kronhjort (Tuberkulos hos hjort 2013 hemsida). Dovhjortens värden ligger främst i form av viltkött och jaktupp- levelser. Förutom produktion i vilthägn finns områden med frilevan- de bestånd, där populationstätheten uppgår till 300–400 individer per 1000 ha i vinterstam (2005). På sådana om- råden kan dovhjorten anses utgöra en alternativ form av köttpro- duktion. Bruttojaktvärdet skattades för dovhjort till ca 50 miljoner 2005/2006. (m.fl. 2008). Med tanke på den tillväxt som dovhjortsstammen uppvisat bör värdet vara betyd- ligt högre. Då jordbrukets grödor går i mjölkmognad är dessa, liksom för annat klövvilt, mycket attraktiv vilket kan leda till stora skador. Ska- dorna består såväl av hjortarnas konsumtion som av trampskador då större dovhjortsgrupper rör sig genom åkrar och fält. P.g.a. för- mågan att till större del leva av gräs jämfört med älg och rådjur, samt benägenheten att gå i stora grupper, utgör dovhjorten dessutom ett potentiellt problem för de jordbrukare som väljer att anlägga vall- odlingar. Antalet rapporterade viltolyckor med dovhjort ökade under perio- den till 2012 från 663 till 1167 , en ökning med 76 pro- cent. Den totala kostnaden för trafikolyckor med dovhjort kan dock inte redovisas eftersom dovhjort inkluderas i gruppen rådjur och hjort (se avsnitt 3.2.2, personlig kommunikation). Dovhjorten är, liksom kronhjorten, spridare av tuberkulos. Sjukdomen har påträffats i enstaka dovhjortshägn på grund av im- porterade djur. Genom riktade åtgärder har dock sjukdomen hindrats att sprida sig till vilda bestånd, nötkreaturbesättningar eller män- niskor (Tuberkulos hos hjort 2013 hemsida). finns inga hägn med konstaterad tuberkulos. Rådjurets värde ligger främst i att det är ett för allmänheten mycket uppskattat jaktbart vilt. Det skattade bruttojaktvärdet är det näst högsta efter älg och beräknades 2005/2006 till ca 650 miljoner kro- nor (m.fl. 2008). framför också att dagens rådjursstammar närmast är en förutsättning för att kunna nå beva- randemålet för lodjur, åtminstone om lodjuren inte tillåts äta mer ren. Negativa effekter av rådjur är främst kopplade till betning av tall- och granplantor. Vid bete av tall föredrar rådjur mindre plantor och effekten av denna betning är en nedsatt tillväxthastighet. Vid höga rådjurstätheter kan även granplantor betas med en något nedsatt till- växthastighet som följd. I vissa fall kan rådjursbete dessutom leda till att återplantering av gran kräver en dyrare form av återplan- tering (så kallad barrotsplantering istället för täckrotsplantering), och därmed kan höga rådjursstammar öka till fördyring för skogs- bruket (m.fl. 2011) Förekomsten av rådjur leder till kostnader genom betning av jordbruksgrödor, främst i specialodlingar som morots- och sallads- odlingar, liksom betning av skott av fruktträd och energiskogs- odlingar. Någon nationell skattning av kostnaderna har vi inte funnit men kostnaden för den enskilde som drabbas kan bli mycket stor. Då rådjuret inte undviker bebyggda områden kan det också ställa till skador genom att beta blommor och buskar i villaträdgårdar och på kyrkogårdar (och 1995). Slutligen sker ett stort antal trafikolyckor med rådjur inblanda- de. har rapporterats ca 30 000 trafikolyckor där rådjur varit inblandade (Nationella viltolycksrådet 2014 hemsida). Av den totala kostnaden (2,) för viltolyckor där rådjur och hjort ingår, står rådjuren för en mycket stor del. Mårdhunden har i i motsats till övrigt vilt inga värden att ta till vara. Av den nationella strategin och handlingsplanen för främ- mande arter och genotyper (2008) framgår däremot att det finns stora risker och kostnader kopplade till arten. Dess hot mot biologisk mångfald utgörs främst av deras kraftiga konsumtion av mark- häckande fågelarter och groddjur. Dessutom är mårdhund viktigaste vektor för (spridare av) såväl rabies som dvärgbandmask (P.-A. Åhlen personlig kommunikation), båda sjukdomar som kan smitta människor med allvarliga följder (Rabies 2013 hemsida, Rävens dvärgbandmask 2013 hemsida). I detta kapitel redogör vi översiktligt för olika former av jakt och de metoder som används för att övervaka viltstammarnas utveck- ling. Därefter beskrivs vilka jaktformer som är vanligast för de arter som är av intresse för utredningen samt hur dessa arters utveckling övervakas . De arter som inkluderats är vildsvin, kron- hjort, dovhjort, rådjur, björn och mårdhund. 3.3.1Olika former av jakt Jakt sker på många olika sätt i . Metoderna varierar bero- ende på var man jagar och vilken art man jagar. I ett först steg kan jakt delas upp i användande av fångstredskap (fällor och snaror) och aktiv jakt där jägaren själv väntar på eller söker upp bytet. Jakt med fångstredskap regleras övergripande i Jaktförordningen (SFS 1987:905). Där framgår att fångstredskap ska vara typgodkända vilket prövar efter samråd med . Därutöver meddelar föreskrifter om tillstånd, kun- skapskrav, vittjande och andra villkor för hur man använder fångst- redskap. Fångstredskap kan vara konstruerade för att fånga djur som pas- serar ett visst ställe, t.ex. snaror, eller vara försedda med någon form bete för att locka djuren in i redskapet. Fällor kan antingen döda djuret genom sin konstruktion eller fånga djuret levande. Levande- fångstredskap, till skillnad från dödande redskap, ger jägaren möjlig- het att avgöra om djuret i fråga får/bör avlivas eller ska släppas fri beroende t.ex. på kön, ålder eller om det har ungar. Aktiv jakt med jägare innefattar ett stort antal typer av jakt. Uti- från jägarens perspektiv kan man översiktligt dela in jakten i några grundtyper för de viltarter som beskrivits ovan: 5)Jakt med hund a)Jakt med drivande hund b)Jakt med stötande hund c)Jakt med ställande hund Med vaktjakt avses de typer av jakt där jägaren befinner sig på ett ställe och väntar på att viltet ska komma inom skotthåll för jägaren. Det kan uppnås genom att jägaren väljer en plats där viltet normalt passerar, t.ex. skogsbryn eller åkrar. För vissa arter lägger jägaren ut attraktiv föda eller annat material för den art som jägaren önskar jaga för att på så sätt locka viltet till en särskild plats. Denna typ av vaktjakt kallas åteljakt och det som lagts ut för att locka viltet är själva åteln. Drevjakt innebär att man med hjälp av drevkedjor (med män- niskor) ser till att djuren sätts i rörelse och drivs mot en skyttekedja med jägare som fäller viltet. Tryckjakt kan ses som en variant av drev- jakt där några få personer försiktigt motar viltet mot utposterade jägare. Vid smygjakt, också kallat pyrschjakt efter tyskans motsvarande ord, smyger sig jägaren själv mot viltet tills denne kommit tillräck- ligt nära för att fälla det. De olika formerna av jakt med hund är beroende av framavlade egenskaper hos hundarna. Jakt med drivande hund innebär att jäga- ren släpper sin hund så att den kan hitta viltspår. Därefter tar hunden upp spåret som följs och då hunden kommit tillräckligt nära viltet sätts detta i rörelse. Genom att välja lämplig plats där viltet tros passera under drevet kan jägaren fälla viltet då det passerar. Vid jakt med stötande hund används hundar som släpps i om- råden där vilt antas befinna sig. Hunden skrämmer upp viltet utan att förfölja det mer än en mycket kort stund. Då viltet stöts fram av hunden kan strategiskt utplacerade jägare sedan fälla det. Jakt med ställande hund innebär att jägaren släpper en hund vilken söker efter viltet. Då viltet hittats börjar hunden skälla för att distrahera det och få det att stanna kvar så att jägaren kan smyga fram och skjuta. Denna uppdelning gör inte anspråk på att vara fullständig och jakt kan bestå av flera av de olika typerna beskrivna ovan. Ett exempel är älgjakt där jägare kan sitta på pass och vänta sam- tidigt som hundförare går med hund. lyckas då hunden ställa älgen så att hundföraren kan smyga fram och fälla älgen, medan vid andra tillfällen sätter hunden älgen i rörelse varvid den drivs mot en passkytt som då kan fälla den. 3.3.2Olika former av viltövervakning används ett antal olika etablerade metoder för vilt- övervakning i (2010). Inventeringarna kan ske på lokal nivå och inkludera endast ett mindre jaktområde eller ske på nationell nivå koordinerade av myndigheter eller organisationer. Beroende på art används för den lämplig metod och ofta används flera kompletterande metoder. Inventeringar organiseras och genom- förs av olika myndigheter, organisationer och enskilda jakträtts- innehavare. För en mer utförlig beskrivning och genomgång av hur viltet övervakas rekommenderar vi och , Förslag till en integrerad viltövervakning (2010). Dessutom genom- förs begränsade forskningsprojekt med syfte att såväl bestämma populationers storlek som att utveckla nya övervakningsmetoder. Vid en översikt framkommer att följande metoder används för att följa viltets utveckling: 1)Strukturerade observationer av allmänhet och av myndigheter an- ställd personal: a)Jägarnas viltobservationer 3)Spårning under snöförhållanden 4)Fångst och märkning av smågnagare och fågel 5)Viltrapportering efter jakt, såväl obligatorisk som frivillig Som framhålls i rapporten från och är dess- utom antalet utförare och datavärdar stort och det finns ingen sammanhållen nationell viltövervakning.