sou · H2B347 · 2014-06-27 00:00:00 — Utredningen har inte kun- nat få fram någon uppgift när det gäller hur många näringsidkare som totalt använder sig av skriftliga avtalsvillkor med konsumenter. För svenska näringsidkare kommer det bara bli fråga om att lämna information om ett enda tvistlösningsorgan, som i de allra flesta fall kommer att vara (se avsnitt 12.4.2). Vid eventuell osäkerhet om vilket tvistlösningsorgan som ska uppges, kommer det också att vara enkelt för näringsidkare att få information om detta, eftersom information om tvistlösningsorganen kommer att finnas tillgänglig bl.a. på kommissionens webbplats och hos . Det kommer alltså inte att vara tidskrävande för näringsidkare att ta fram relevant information. Genom kontakter med några små och medelstora företag inom olika branscher har utredningen bildat sig den uppfattningen att det är ungefär lika vanligt att näringsidkare sköter små ändringar på sina webbplatser internt, som att de anlitar en extern konsult för att göra det. Utredningen har från ett par konsulter som åtar sig sådana uppdrag, inhämtat den uppgiften att kostnaderna för att göra tillägg av det slag som är aktuellt på en webbplats är som mest . Sköts uppgiften internt, bör det gå snabbt och kostnaden vara marginell. Ändringar i skriftliga avtalsvillkor bör i allmänhet kunna hanteras av näringsidkarna internt, till en liten kostnad. Mot den bakgrunden är en grov uppskattning att kostna- den för näringsidkare att anpassa information på webbplatser och i skriftliga avtalsvillkor till de nya informationskraven kan tänkas uppgå till i genomsnitt per näringsidkare. Såsom det svenska systemet för hantering av konsumenttvister utanför dom- stol är uppbyggt, med som tillämpligt tvistlösningsorgan i de allra flesta konsumenttvister, kommer näringsidkarna inte heller att behöva uppdatera eller ändra informationen som lämnas kontinuer- ligt. Det kommer alltså i princip att handla om en engångskostnad. Med utgångspunkt i ovan angivna uppgifter, kan den totala administrativa engångskostnaden för näringsidkare i med anledning av skyldigheten att lämna generell information om alter- nativ tvistlösning, kunna uppskattas uppgå till (3 500 x 250). Kostnader på grund av skyldigheten att informera om alternativ tvistlösning vid tvist Skyldigheten för näringsidkare som hamnar i tvist med konsumen- ter att ge konsumenten information om vilket tvistlösningsorgan som konsumenten kan vända sig för att få sitt klagomål prövat, kommer som nämnts att träffa alla näringsidkare som bedriver verksamhet i . Enligt uppgift från företagsregister finns det cirka 1 137 000 närings- idkare i , inklusive enskilda näringsidkare. Som angetts ovan, kommer det för svenska näringsidkare bara bli fråga om att lämna information om ett enda tvistlösningsorgan, som i de allra flesta fall kommer att vara . Det kommer inte heller att vara tidskrävande för näringsidkarna att ta fram informa- tion om vilket tvistlösningsorgan som de omfattas av. Vad det handlar om är att näringsidkare kommer att behöva ta fram ett helt standardiserat informationsmaterial som kan lämnas till konsumenter i pappersform eller exempelvis i ett e-postmeddel- ande, när en tvist uppstår. Den information som ska finnas i hand- lingen är att konsumenten kan vända sig till eller, i förkomm- ande fall, ett visst branschdrivet tvistlösningsorgan, för en prövning av tvisten. Handlingen ska också innehålla ARN:s eller det bransch- drivna tvistlösningsorganets webbadress. Liksom när det gäller skyldigheten att lämna generell information om alternativ tvistlös- ning, kommer det i princip att handla om en engångskostnad för att ta fram informationsmaterialet. Det är också rimligt att tro att bransch- och näringslivsorganisationer kan bistå sina medlemmar med att ta fram sådant informationsmaterial, och även att någon statlig myndighet, exempelvis , bör kunna till- handahålla sådan information för utskrift på sin webbplats. Mot ovan angiven bakgrund bedömer vi att tiden det kan ta för näringsidkare att ta fram information som kan lämnas till konsu- menter i händelse av tvist, kommer att vara mycket begränsad. Vi har utgått ifrån att näringsidkare i genomsnitt kommer att behöva ägna åt detta. Att ta fram relevant informationsmaterial bör rimligen inte heller innebära några externa kostnader för kon- sulter eller liknande. Timkostnaden för de företagsinterna personer som kan förväntas utföra uppgifterna i fråga kommer givetvis att variera beroende på vilken slags näringsverksamhet det är fråga om, och om näringsidkaren har anställd administrativ personal eller inte. Vi har utgått ifrån att en genomsnittlig timkostnad för en person som kommer att ansvara för att ta fram materialet kan vara (inklusive sociala avgifter). Den siffran har vi fått fram genom kontakter med några små och medelstora företag. Även om informationen ska lämnas ut i varje tvistsituation, kommer det vidare enbart handla om att lämna över en handling till konsumenten, i samband med att denne ges besked om att kravet inte godtas. Själva informationsutlämnandet kommer därmed att vara en helt marginell del av näringsidkares reklamationshantering, och vi bedömer att den i sig inte kommer att medföra några beak- tansvärda administrativa kostnader (som anges nedan kommer informationsskyldigheten däremot i vissa fall att föranleda vissa kostnader för utbildning av personal). Med utgångspunkt i det ovan angivna, bedömer vi att den totala administrativa engångskostnaden för varje näringsidkare på grund av kravet på information vid tvist, i genomsnitt kommer att uppgå till . Den totala administrativa engångskostnaden för svenska näringsidkare till följd av det nya kravet på information till konsumenter i händelse av tvist, bör då uppgå till (1 137 000 x 550). Skyldighet att lämna information om den nya europeiska plattformen för elektronisk tvistlösning När det sedan gäller informationskravet enligt förordningen, träffar den som framgått bara näringsidkare som ägnar sin åt onlinehandel. Genom , har vi fått uppgift om att mellan 30 000 och 39 000 näringsidkare, med minst en anställd, tog emot beställningar på en webbplats . I den beräkningen ingår en- skilda näringsidkare, men inte näringsidkare utan några anställda. Enligt finns det omkring 300 000 närings- idkare, utan anställda, som är aktiva i någon mening på markanden, men många av dessa har mycket låg omsättning. Det är därför rim- ligt att tro att relativt få av dessa näringsidkare ägnar sig åt online- handel. Med beaktande av de uppgifter som vi har kunnat få fram, har vi räknat med att omkring 40 000 näringsidkare i kommer att träffas av informationsskyldigheten enligt förordningen. Skyldig- heten innebär, som framgått, att dessa näringsidkare ska tillhanda- hålla en länk till den europeiska onlineplattformen för tvistlösning på sina webbplatser. Enligt förordningen ska därutöver de närings- idkare som åtagit sig att använda alternativ tvistlösning i konsu- mentförhållanden tillhandahålla en länk till plattformen i sina skriftliga avtalsvillkor, om sådana används, och i erbjudanden som görs via e-post. Även här har vi räknat med att de näringsidkare som måste anlita konsulter för att göra tillägg till sina webbsidor kommer att ha en engångskostnad om för att få detta arbete utfört av en extern konsult, men att näringsidkare som kan sköta det internt kommer att ha en betydligt lägre kostnad. Eftersom de flesta näringsidkare som ägnar sig åt onlinehandel tillämpar all- männa villkor vid ingående av avtal online, kommer de flesta vidare att behöva göra tillägg i sådana villkor. Detta bör kunna skötas internt och inte ta mycket tid i anspråk. Med beaktande av detta, är en grov uppskattning att varje näringsidkare som berörs av skyldigheten att informera om online- plattformer kommer att ha en administrativ engångskostnad om i genomsnitt . Det innebär att den totala administ- rativa kostnaden för näringsidkare i med anledning av för- ordningens informationskrav skulle uppgå till (40 000 x 300). ska det beaktas att vissa närings- idkare kommer att omfattas både av kravet enligt direktivet att lämna generell information om alternativ tvistlösning på webbplatser och i allmänna avtalsvillkor, och förordningens krav på att tillhandahålla en länk till onlineplattformen. Eftersom sådana näringsidkare kom- mer att kunna samordna de åtgärder som krävs med anledning av kraven, kommer kostnaderna för och administrationen med anled- ning av dessa att bli mindre än vad som angetts ovan. 18.6.3Kostnader för utbildning av personal Det nya kravet att näringsidkare ska lämna information till konsu- menter i händelse av tvist, kommer att innebära att näringsidkare får utveckla nya rutiner för detta, och se till att eventuellt anställd personal har kännedom om kravet. Vissa utbildningsinsatser kom- mer därmed att krävas initialt, särskilt för lite större företag. Med tanke på att det handlar om en enkel rutin som ska utföras på samma sätt i alla fall då en näringsidkare motsätter sig ett krav från en konsument, bör det inte föranleda några höga kostnader för näringsidkare att sprida nödvändig kunskap om detta. 18.6.4Konsekvenser för näringsidkare som är etablerade i flera medlemsstater Någonting som inte är en följd av den svenska implementeringen av direktivet, men som vi ändå anser bör uppmärksammans i det här sammanhanget, är att direktivets informationsbestämmelser kommer att få särskilda konsekvenser för svenska näringsidkare som också är etablerade andra medlemsländer. Det som anges nedan har utvecklats närmare i avsnitt 12.15.4. De informationsbestämmelser som införs i svensk rätt med anledning av direktivet, kommer att träffa näringsidkare som är etablerade i , och kommer att innebära en skyldighet för de näringsidkarna att lämna information om tillämpligt svenskt tvist- lösningsorgan. Näringsidkare som även är etablerade i andra EU- länder, kommer därutöver att omfattas av den lagstiftning som gäller i de länderna, inklusive informationsbestämmelser som införts där med anledning av direktivet. Skyldigheten för svenska företag som är etablerade i andra medlemsstater, att lämna information till konsumenter enligt lagstiftningen i dessa länder är däremot ingen- ting som omfattas av svensk lagstiftning eller kommer att kon- trolleras av svenska myndigheter. Det finns en stor variation när det gäller hur medlemsstaternas system för hantering av konsumenttvister är utformade. Närings- idkare som är etablerade i flera olika EU-länder kommer därmed att ha ett visst arbete med att ta reda på vilka tvistlösningsorgan som de ska informera om i de olika länderna, särskilt om de också är verksamma inom flera branscher. Vi konstaterar alltså att svenska näringsidkare även kan komma att omfattas av informationskrav i andra medlemsstater om de har en etablerad verksamhet där, men att inte kan påverka hur övriga länder inom EU utformar sina informationskrav enligt direk- tivet. 18.6.5Positiva effekter för näringslivet på grund av ökad tillgång till alternativ tvistlösning Vi menar att utökade möjligheter till tvistlösning utanför domstol vid konsumenttvister, kommer att vara till fördel för näringsidkar- kollektivet i stort. Att konsumenter får ökad tillgång till tvistlös- ning av hög kvalitet utanför domstol bör i längden leda till att näringsidkare som har en god reklamationshantering och agerar seriöst i en tvistsituation får en konkurrensfördel i förhållande till andra, mindre seriösa företag. En sådan utveckling är positiv för såväl konsumenter som för näringsidkarkollektivet. Förbättrade möjligheter till utomrättslig tvistlösning bör i vissa fall också inne- bära att näringsidkare undviker kostsamma domstolsförfaranden.4 18.6.6Påverkan på små respektive stora företag När det gäller effekterna för små respektive större näringsidkare, finns det enligt direktivet inte utrymme för att ta särskild hänsyn till små företag vid regleringen av informationsskyldigheten. Samma informationsskyldighet kommer alltså att gälla för alla närings- idkare, oavsett storlek. De nya informationskraven kommer, enligt vad som angetts ovan, inte att vara särskilt betungande, varken för små eller stora näringsidkare. Även om en ny administrativ uppgift i allmänhet kan upplevas något mer betungande för mindre närings- idkare än för större, bedömer vi därför att de nya skyldigheterna inte kommer att påverka små näringsidkares arbetsförutsättningar, konkurrensförmåga eller villkor i övrigt i förhållande till större näringsidkares. 4 Jfr Kommissionens sammanfattande konsekvensbedömning av , Komm. nr SEK (2011) 1409 slutlig, s. 10. Bedömning: Förbättrad tvistlösning på konsumentområdet, bör kunna vara positivt för samhällsekonomin genom att det kan påverka utvecklingen i riktning mot produktion av mer hållbara produkter och seriösa tjänster och medföra att konsu- menter i ännu högre utsträckning än utnyttjar sådan tvist- lösning i första hand framför att väcka talan i domstol. Förbättrade möjligheter för konsumenter att få klagomål mot när- ingsidkare prövade bör enligt utredningen kunna vara posi- tivt ur ett samhällsekonomiskt perspektiv. I någon mån bör det nämligen kunna påverka utvecklingen i riktning mot en marknad som producerar mer hållbara produkter och mer seriösa tjänster. Detta gäller särskilt inom sektorer med ett stort utbud av lågpris- produkter, såsom exempelvis marknaden för kläder och skor samt handeln med hemelektronik. Att konsumenter får ökad tillgång till tvistlösning av hög kvalitet utanför domstol bör även medföra att konsumenter, i ännu högre utsträckning än , kommer att utnyttja sådan tvistlösning i första hand framför att väcka talan i domstol. Även detta bör kunna medföra vissa positiva effekter, framförallt genom att domstolarnas resurser kan användas för de ärenden där de verkligen behövs. Våra författningsförslag med anledning av de nya EU-rättsakterna innebär som nämnts bl.a. att måste anpassa sin verksamhet på olika sätt. Förslagen innebär också att näringsidkare behöver anpassa bl.a. information och rutiner vid reklamationshantering samt i viss utsträckning avtal och information på webbplatser till de nya infor- mationskraven. Direktivet ska vara genomfört och förordningen börjar gälla fullt ut . Med hänsyn därtill, och till att den reglering som vi föreslår i huvudsak ansluter till EU-rättsakterna, bör de föreslagna författningsänd- ringarna träda i kraft . Frågan om ikraftträdande och övergångsbestämmelser behandlas mer utförligt i kapitel 17. 19.1Förslaget till lag om alternativ tvistlösning i konsumentförhållanden 1 § Denna lag gäller för sådan tvistlösning utanför domstol i kon- sumentförhållanden som avses i och rådets direktiv /11/EU av om alternativ tvistlösning vid konsumenttvister och om ändring av förordning (EG) nr 2006/2004 och direktiv /22/EG (direktivet om alternativ tvistlösning). Denna lag innehåller också bestämmelser som kompletterar och rådets förordning (EU) nr 524/2013 av om tvistlösning online vid konsumenttvister och om ändring av förordning (EG) nr 2006/2004 och direktiv /22/EG (förordningen om tvistlösning online vid konsumenttvister). I paragrafen anges lagens sakliga tillämpningsområde. Övervägan- dena finns i avsnitt 12.24. Av första stycket framgår att lagen bara gäller för sådan tvist- lösning utanför domstol i konsumentförhållanden som avses i direk- tivet om alternativ tvistlösning. Det innebär att all annan tvist- lösning, såsom prövning av konsumenttvister vid andra utomrätts- liga tvistlösningsnämnder än sådana som godkänts enligt direktivet, liksom tvistlösning i domstol eller i Hyres- och arrendenämnder, faller utanför lagens tillämpningsområde. Av andra stycket framgår att lagen också innehåller komplette- rande bestämmelser till förordningen om tvistlösning online vid konsumenttvister. 2 § I denna lag avses med: direktivet: och rådets direktiv /11/EU, förordningen: och rådets förordning (EU) nr 524/2013, alternativ tvistlösningsnämnd: en sådan tvistlösningsnämnd som har godkänts enligt 6 §, alternativ tvistlösning: sådan tvistlösning som äger rum vid en alternativ tvistlösningsnämnd, onlineplattformen: den europeiska plattformen för tvistlösning online som regleras i förordningen, konsument: en fysisk person som handlar huvudsakligen för ändamål som faller utanför näringsverksamhet, och näringsidkare: en fysisk eller juridisk person som handlar för ändamål som har samband med den egna näringsverksamheten. I paragrafen definieras några för lagens tillämpning viktiga begrepp. Paragrafen genomför artikel 4 i direktivet, i de delar som krävs för tillämpning av lagen. Övervägandena när det gäller definitionen av begreppen konsu- ment och näringsidkare finns i avsnitt 12.24. Övriga definitioner avser begrepp som syftar på, eller förekommer i, förordningen och direktivet, och som behöver definieras i lagen. Med direktivet avses i lagen direktivet om alternativ tvistlösning, och förordningen syftar på förordningen om tvistlösning online för konsumenter. definieras som en sådan tvistlösning som har godkänts enlig det särskilda god- kännandeförfarande som föreskrivs i lagen (5 och 6 §§). Begreppet alternativ tvistlösningsnämnd motsvaras i direktivet och förord- ningen av begreppet alternativt tvistlösningsorgan (se våra överväg- anden i avsnitt 12.24). En alternativ tvistlösningsnämnd kan vara antingen en myndighet, som , eller en privat branschdriven nämnd (se avsnitt 12.4.1 och 12.4.2). Med alternativ tvistlösning avses vidare enligt lagen tvistlösning som äger rum vid en sådan alternativ tvistlösningsnämnd som defi- nieras i paragrafen. Genom definitionerna av begreppen alternativ tvistlösningsnämnd och alternativ tvistlösning, framgår tydligt att lagen bara gäller för tvistlösning som äger rum vid sådana tvistlösningsnämnder som har godkänts enligt lagen. Onlineplattformen syftar på den europeiska plattformen för tvist- lösning online som regleras i förordningen. Med konsument avses en fysisk person som handlar huvudsak- ligen för ändamål som faller utanför näringsverksamhet. Med näringsidkare avses en fysisk eller juridisk person som hand- lar för ändamål som har samband med den egna näringsverksam- heten. Definitionerna av begreppen konsument och näringsidkare stäm- mer överens med begreppens innebörd enligt direktivet och även enligt annan svensk konsumeträttslig lagstiftning (se t.ex. 1 § kon- sumentköplagen [1990:932]). 3 § Regeringen, eller den myndighet som regeringen bestämmer, ska vara behörig myndighet enligt direktivet och förordningen. Den behöriga myndigheten ska fullgöra de uppgifter som framgår av denna lag, direktivet och förordningen. I paragrafen pekas regeringen, eller den myndighet som regeringen bestämmer, ut att vara behörig myndighet enligt direktivet. Genom bestämmelsen genomförs artikel 18 i direktivet. Övervägandena finns i avsnitt 12.20 och 13.2.2. Som framgår av våra överväganden i avsnitt 12.20.2, föreslår vi att det i första hand ska vara regeringen som ska fullgöra uppgiften som behörig myndighet enligt direktivet, men att regeringen ska kunna delegera uppgiften till en förvaltningsmyndighet vid behov. De uppgifter som den behöriga myndigheten ska fullgöra enligt denna lag regleras i 4–6 §§ samt 8 och 9 §§. Det handlar främst om att den behöriga myndigheten ska besluta i frågor om godkännande av alternativa tvistlösningsnämnder och utöva tillsyn över de tvist- lösningsnämnder som godkänts. Att den behöriga myndigheten även ska fullgöra uppgifter enligt direktivet, syftar på detaljerade bestämmelser i direktivet som rör bl.a. den behöriga myndighetens skyldighet att upprätta en förteck- ning över tvistlösningsnämnder som har godkänts, och anmäla dessa till genom att skicka den förteckningen dit, samt underrätta kommissionen om eventuella ändringar i den för- teckningen (se artikel 20.2). Dessa bestämmelser har på grund av sin detaljerade karaktär inte återgetts direkt i lagen, utan blir tillämpliga för den behöriga myndigheten genom hänvisningen i lagen till direktivet. Den behöriga myndigheten ska enligt paragrafen också fullgöra de uppgifter som en behörig myndighet har enligt förordningen. Det handlar främst om att den behöriga myndigheten ska övervaka att de alternativa tvistlösningsnämnder som godkänts enligt direk- tivet fullgör de skyldigheter som godkända alternativa tvistlösnings- nämnder har enligt förordningen (artikel 15). Den behöriga myndig- heten ska enligt förordningen också tillhandahålla en elektronisk länk till onlineplattformen (artikel 14.5). Genom hänvisningen i paragrafen till förordningen, klargörs att den behöriga myndig- heten ska fullgöra även dessa uppgifter. Godkännande av alternativa tvistlösningsnämnder 4 § Den behöriga myndigheten beslutar i frågor om godkännande av alternativa tvistlösningsnämnder. Endast en tvistlösningsnämnd som har godkänts som alternativ tvistlösningsnämnd enligt denna lag får anmälas till Europeiska kommissionen enligt artikel 20.2 i direktivet. I paragrafen anges de grundläggande förutsättningarna för beslut i frågor om godkännande av alternativa tvistlösningsnämnder enligt direktivet. Paragrafen genomför, tillsammans med 5 och 6 §§, de delar av artiklarna 19 och 20 i direktivet som handlar om godkänn- ande av tvistlösningsnämnder. Övervägandena finns i avsnitt 12.21, särskilt avsnitt 12.21.2. Av paragrafen följer att frågor om godkännande av tvistlösnings- nämnder ska avgöras genom formella beslut av den behöriga myn- digheten. Genom användningen av uttrycket frågor om godkänn- ande i paragrafen, markeras att det är den behöriga myndigheten som fattar såväl positiva beslut om godkännande av tvistlösnings- nämnder, som beslut om att avslå en ansökan om godkännande eller att återkalla ett godkännande (se 9 § nedan). Eftersom den behöriga myndigheten enligt vårt förslag ska vara regeringen (se våra överväganden i avsnitt 12.20.2), kommer frågor om godkännande av tvistlösningsnämnder avgöras genom regerings- beslut. Den enda möjligheten att angripa ett regeringsbeslut är att ansöka om rättsprövning enligt lagen (2006:304) om rättsprövning av vissa En förutsättning för rättsprövning är att beslutet rör en enskilds civila rättigheter eller skyldigheter i den mening som avses i artikel 6.1 (se 1 § i lagen om rättsprövning av vissa regeringsbeslut och prop. 2005/06:56 s. 11 f.) Som framgår i avsnitt 12.21.2, är det vår bedömning att beslut i frågor om godkännande av tvistlösningsnämnder sannolikt inte kommer att utgöra sådana beslut om civila rättigheter som kan bli föremål för rättsprövning. Om regeringen skulle utse en förvaltningsmyndig- het att vara behörig myndighet enligt direktivet, kommer det att bli fråga om ett förvaltningsbeslut som kan överklagas till förvaltnings- domstol enligt 22 a § förvaltningslagen (1986:223). I paragrafen klargörs vidare att det bara är tvistlösningsnämnder som har godkänts enligt lagen som kan fungera som alternativa tvistlösningsnämnder i den mening som avses i direktivet och för- ordningen, och därmed anmälas till enligt direk- tivet. har enligt artikel 5 i direktivet en skyldighet att se till att konsumenter, för i princip alla typer av avtalsrättsliga tvister med näringsidkare, har tillgång till prövning vid en alternativ tvistlös- ningsnämnd som uppfyller de kvalitetskrav som framgår av direkti- vet och som har godkänts och anmälts till enligt detta. Av våra övervägandande i kapitel 12.4.2 och 12.6.3, framgår att vi föreslår att direktivets krav på tillgång till alternativ tvistlös- ning ska uppfyllas genom i första hand , men att även privata branschdrivna tvistlösningsnämnder, som har bedömts uppfylla direktivets krav, kan komplettera ARN:s verksamhet genom att pröva tvister som undantas från . Genom den föreslagna para- grafen, tillsammans med de föreslagna bestämmelserna i 5 och 6 §§, säkerställs att endast de svenska tvistlösningsnämnder som av den behöriga myndigheten bedömts uppfylla direktivets kvalitetskrav och godkänts, får anmälas till enligt direktivet.