sou · H2B372 · 2014-11-05 00:00:00 — Enligt 8 § fjärde stycket kan ett beslut om beslag hävas antingen av rätten, undersökningsledaren eller åklagaren. krävdes att den hos vilken beslaget hade gjorts gick med på att den beslagtagna egendomen lämnades ut till målsäganden för att polis och åklagare under förundersökningen skulle kunna besluta om det. finns emellertid en bestämmelse i 4 a § som anger att om en målsägande eller någon som trätt i dennes ställe har framställt an- språk på egendom som är beslagtagen får undersökningsledaren eller åklagaren innan åtal väckts besluta om att föremålet ska lämnas ut. Förutsättningen är att det är uppenbart att han eller hon har bättre rätt till föremålet än den hos vilken beslaget har gjorts. Ett typfall då ett beslut kan fattas är när det är fullständigt klarlagt att egen- domen olovligen har tagits från målsäganden. Den som drabbas av ett beslag som verkställts utan rättens för- ordnande kan enligt 6 § begära rättens prövning av beslaget. Det gäller även i fall då beslut har fattats enligt 4 a § om att ett beslagtaget föremål ska lämnas ut. När ett beslag har hävts ska, om inte föremålet lämnats ut enligt 4 a § till målsäganden eller någon som trätt i dennes ställe, föremålet lämnas ut till den som gör anspråk på det. Förutsättningen är enligt 8 a § att denne kan visa sannolika skäl för sin rätt till föremålet. I de fall inte föremålet hämtas i enlighet med bestämmelsen tillämpas lagen (1974:1066) om förfarande med förverkad egendom och hittegods m.m. Bestämmelser om förverkande finns i 36 kap. . Den be- stämmelse som här är av intresse är framförallt den som finns i 1 §. Där anges att utbyte av ett brott enligt ska förklaras förverkat, om det inte är uppenbart oskäligt. Bestämmelser om häleri och annan befattning med stöldgods såväl den mottagna egendomen som värdet av det mottagna. För- verkande kan alltså ske både genom sak- eller värdeförverkande. I förarbetena uttalas att om egendomen finns i behåll bör dock i all- mänhet denna förverkas och inte värdet (prop. 1968:79 s. 47). I 1 a § sägs att det vid bedömningen av om det är uppenbart oskäligt att förklara utbyte av ett brott förverkat bland annat ska beaktas om det finns anledning anta att skadeståndsskyldighet i an- ledning av brott kommer att åläggas eller annars bli fullgjord. Kan man räkna med skadeståndsskyldighet på grund av brottet bör ett förverkande alltså inte omfatta den del av egendomen som svarar mot skadeståndsanspråket. Det vanligaste är att ett förverkande drabbar den som har begått det aktuella brottet. Ett förverkande kan emellertid även drabba andra. I 5 § första stycket anges hos vilka förverkande på grund av ett enskilt brott får ske. Till denna personkrets hör till att börja med gärningsmannen eller annan som medverkat till brottet (a). Det ska nämnas att det inte förutsätts att någon brottspåföljd döms ut för att ett förverkande får ske. Till personkretsen hänförs även den i vars ställe gärningsmannen eller annan medverkande var (b). Detta innebär att ett förverkande kan t.ex. drabba en arbetsgivare hos vilken den som begått brott är anställd. Förverkande får också ske hos den som genom brottet beretts eller näringsidkare som har fått ekonomiska fördelar till följd av brott i näringsverksamheten (c). Slutligen får förverkande ske hos den som efter brottet förvärvat egendomen genom bodelning eller på grund av arv eller testamente eller genom gåva eller som efter brottet förvärvat egendomen på annat sätt och därvid haft vetskap om eller skälig anledning till an- tagande om egendomens samband med brottet (d). I andra stycket sägs att om egendomen vid brottet inte tillhörde någon av dem som anges i första stycket a–c, får den inte förklaras förverkad. Ett undan- tag görs dock för egendom som enligt 1 c § ska anses som utbyte om den egendom, som den förverkade egendomen trätt i stället för, vid brottet tillhörde någon av dem som anges i första stycket a–c. Förverkande på grund av brott kan som huvudregel ske genom en förverkandeförklaring av domstol, strafföreläggande eller genom föreläggande av ordningsbot. Hur talan ska föras av någon annan än den som är tilltalad framgår av dels lagen (1986:1009 om för- farandet i vissa fall vid förverkande m.m. (förfarandelag), dels lagen (2008:369) om förfarandet vid förverkande av utbyte av Bestämmelser om häleri och annan befattning med stöldgods brottslig verksamhet i vissa fall (förfarandelag). För den personkrets som anges i 5 § regleras förfarandet förfarande- lag. Förverkad egendom tillfaller staten. Det framgår av 36 kap. 17 § . I vissa fall kan en köpare få behålla vad han köpt, trots att inte säljaren var ägare till saken. Förutsättningarna för ett sådant godtros- förvärv framgår av lagen (1986:796) om godtrosförvärv av lösöre (godtrosförvärvslagen). Enligt 2 § godtrosförvärvslagen får den som har förvärvat lösöre genom överlåtelse från någon annan som hade egendomen i sin besittning äganderätt till egendomen om han har fått den i sin besittning och var i god tro, trots att denne varken var ägare till egendomen eller behörig att förfoga över den egendomen på det sätt som skett. En första förutsättning för ett godtrosförvärv är alltså att en överlåtelse av lösöre har gjorts. Med överlåtelse avses köp, byte och gåva. Ett godtrosförvärv kan däremot inte göras genom arv, testamente, bodelning eller utskiftning av ett bolags egendom. Ytterligare en förutsättning är att överlåtaren hade egendomen i sin besittning när han överlät den. Även andra förhållanden än det rent faktiska innehavet bör enligt förarbetena kunna medföra att besitt- ningskravet anses uppfyllt. Medelbar besittning kan alltså räcka (prop. 1985/86:123 s. 19). Den avgörande och sista förutsättningen för ett godtrosförvärv är att förvärvaren var i god tro. Enligt andra stycket i bestämmelsen ska förvärvaren anses ha varit i god tro endast om det är sannolikt att omständigheterna var sådana att han inte borde ha misstänkt att överlåtaren saknade rätt att förfoga över egendomen. Bedömningen av om förvärvaren har varit tillräckligt aktsam ska alltså göras i två led. Förvärvaren ska först göra sannolikt att vissa omständigheter förelåg vid förvärvet. Därefter ska det konstateras att dessa omständigheter är sådana att förvärvaren uppfyllt kraven på aktsamhet vid förvärvet. gällde att ett godtrosförvärv gentemot den rätte ägaren bestod även vid olovliga tillgrepp. Efter en lagändring som trädde i kraft gäller emellertid nu ett undantag från möjlig- heten att göra ett godtrosförvärv med stöd av 2 § godtrosförvärvs- lagen. I 3 § anges nämligen att ägarens rätt till egendomen består, Bestämmelser om häleri och annan befattning med stöldgods även om förutsättningarna för ett godtrosförvärv enligt 2 § är upp- fyllda, om egendomen har frånhänts honom genom att någon olov- ligen tagit den eller tilltvingat sig den genom våld på person eller genom hot som innebar eller för den hotade framstod som trängan- de fara. Bestämmelsen anknyter till det gemensamma objektiva till- greppsrekvisitet för stöld – varmed avses stöldbrott i alla grader – rån, tillgrepp av fortskaffningsmedel och egenmäktigt förfarande. Att bestämmelsen vidare gäller i fall där någon har tilltvingat sig egendom genom våld på person eller genom hot som innebar eller för den hotade framstod som trängande fara innebär att bestäm- melsen också är tillämplig vid s.k. utpressningsfall av rån. Det krävs inte att någon kan fällas till ansvar för ett brott för att bestämmelsen ska bli tillämplig. Vid en talan om bättre rätt till egen- domen är det tillräckligt att den rätte ägaren lägger fram bevisning om att den påträffade egendomen tillhör honom och, i fråga om t.ex. stöldgods, att den olovligen har tagits från honom. I 3 § anges också att om ägaren inte kräver tillbaka egendomen från innehavaren från det att han fick eller måste antas ha fått känne- dom om dennes innehav, får förvärvaren dock äganderätt till egen- domen. Ägaren får alltså inte vara passiv utan måste kräva tillbaka egendomen inom denna sexmånadersfrist. Underlåter han det, får förvärvaren äganderätt till egendomen, om förutsättningarna för godtrosförvärv enligt 2 § i övrigt är uppfyllda. Godtrosförvärvslagen innehåller också en regel om hävd i 4 §. Om någon med äganderättsanspråk innehaft lösöre efter att ha förvärvat egendomen genom överlåtelse från någon som varken var ägare till den eller behörig att förfoga över den på det sätt som skett, får han äganderätt till egendomen på grund av hävd. En förut- sättning för detta är dock att förvärvaren har varit i god tro om överlåtarens förfoganderätt över egendomen både vid överlåtelsen och under hela den tioåriga innehavstiden. Samma regler gäller om egendomen efter en sådan överlåtelse med äganderättsanspråk inne- hafts av flera efter varandra på grund av överlåtelse eller arv, testamente, bodelning eller något annat liknande fång. Det behöver alltså inte vara en och samma person som har innehaft egendomen . Villkoret om god tro gäller samtliga innehavare. I 5 § finns en bestämmelse om lösenrätt för den ursprunglige ägaren sedan denne har förlorat äganderätten till viss egendom på grund av någon annans godtrosförvärv eller hävd. Den som vill lösa Bestämmelser om häleri och annan befattning med stöldgods till sig egendomen ska kräva tillbaka den från innehavaren från det att han fick eller måste antas ha fått kännedom om dennes innehav. Om han inte gör det, är rätten att få tillbaka egendomen förlorad. Vad som sägs i godtrosförvärvslagen av äganderätt gäller också godtrosförvärv av panträtt. I 28 kap. finns bl.a. bestämmelser om husrann- sakan. Reglernas uppbyggnad är något invecklad. Till att börja med skiljer man mellan reell (1 och 3 §§) och personell (2, 2 a och 3 §§) husrannsakan. Vid en personell husrannsakan eftersöks, som namnet antyder, en person. De bestämmelser som här är av intresse är fram- förallt de som behandlar reell husrannsakan. En reell husrannsakan har enligt 1 § till syfte att eftersöka före- mål som kan tas i beslag eller i förvar eller för att annars utröna omständigheter som kan vara av betydelse för utredning om brott eller om förverkande av utbyte av brottslig verksamhet enligt 36 kap. 1 b § . Enligt bestämmelsens första stycke får husrann- sakan företas i hus, rum eller slutet förvaringsställe i dessa syften om det finns anledning att anta att ett brott har begåtts på vilket fängelse kan följa. Med hus avses inte bara bostadshus utan även andra byggnader såsom ekonomi- och uthusbyggnader, fabriker och magasin. Med rum avses även kontors- och lagerlokaler, hytter och rum på fartyg. Som slutet förvaringsställe betraktas bl.a. stängd bil samt kassafack i bank. De i första stycket angivna förutsättningarna utgör inte tillräck- lig grund för husrannsakan annat än hos den som är skäligen miss- tänkt för brottet. Hos annan än den som skäligen kan misstänkas för brottet gäller enligt andra stycket strängare krav. Husrannsakan får då företas bara om brottet har begåtts hos honom eller henne eller om den misstänkte har gripits där. Husrannsakan får också företas om det annars finns synnerlig anledning att det vid rannsak- ningen ska anträffas föremål som kan tas i beslag eller i förvar eller att annan utredning om brottet eller om förverkande av utbyte av brottslig verksamhet enligt 36 kap. 1 b § kan vinnas. För husrannsakan hos den misstänkte får inte i något fall åberopas Bestämmelser om häleri och annan befattning med stöldgods hans eller hennes samtycke, om inte den misstänkte själv har begärt att åtgärden ska vidtas. Det framgår av sista stycket. Mindre stränga krav uppställs när det gäller frågan om husrann- sakan i lokaler. I 3 § första stycket anges nämligen att husrannsakan i en lokal som är tillgänglig för allmänheten för ändamål som avses i 1 eller 2 § får göras också i annat fall än som avses där. Med lokal som är tillgänglig för allmänheten avses enligt förarbetena t.ex. butiker, restauranger, kaféer, teater- och biograf- lokaler, men däremot inte t.ex. rum som i hotell, pensionat eller här- bärgen var upplåtna åt gäster. I ett sådant utrymme som omfattas av bestämmelsen får således en reell husrannsakan företas även i annat fall än som föreskrivs i 1 §. Detta innebär att det inte finns något krav på att det brott som man antar har begåtts är av viss svårhetsgrad. Husrannsakan i dessa fall kan alltså företas även vid bötesbrott. Inte heller krävs att någon är skäligen misstänkt för brottet eller att det förekommer en synnerlig anledning att man ska påträffa något av betydelse för brottsutredningen. I andra stycket finns en bestämmelse om när husrannsakan får ske i en lokal som brukar användas gemensamt av personer som kan antas ägna sig åt brottslig verksamhet. Bestämmelsen, vars primära syfte är att under mindre stränga förutsättningar möjliggöra husrannsakningar i exem- pelvis kriminella motorcykelklubbars lokaler, berörs inte närmare här. I 3 a § uppställs ett proportionalitetskrav som alltid ska beaktas vid beslut om husrannsakan. Där sägs att en husrannsakan får be- slutas endast om skälen för åtgärden uppväger det intrång eller men i övrigt som åtgärden innebär för den misstänkte eller för något annat motstående intresse. Förordnande om husrannsakan meddelas, utom i vissa undantags- fall, av undersökningsledaren, åklagaren eller rätten enligt 4 §. När husrannsakan kan antas bli av större omfattning eller medföra syn- nerlig olägenhet för den hos vilken åtgärden vidtas och det inte före- ligger fara i dröjsmål bör beslutet om husrannsakan fattas av rätten. Åklagare ska överta ledningen av förundersökningen från polis när fråga uppkommer om användande av husrannsakan, dock inte när husrannsakan inte är av större omfattning (se 8 § ÅFS 2005:9). Om det är fara i dröjsmål får en polisman företa husrannsakan utan för- ordnande enligt 5 §, såvitt det inte gäller delgivning. Bestämmelser om häleri och annan befattning med stöldgods Sådan handel som avses i pantbankslagen undantas uttryckligen från lagens om handel med begagnade varor tillämpningsområde (se 4 § förordningen om handel med begagnade varor). För sådan handel ska i stället pantbankslagen (1995:1000) och pantbanksförordningen (1995:1189) gälla. Ett av pantbankslagstiftningens syften är att under- lätta polisens brottsförebyggande och brottsuppdagande arbete när det gäller tillgreppsbrottslighet. Pantbankslagen och pantbanksför- ordningen innehåller därför flera bestämmelser som innehållsmässigt liknar de som finns i lagstiftningen om handel med begagnade varor. I likhet med vad som tidigare gällde för handel med begagnade varor får pantbanksverksamhet bara drivas efter att tillstånd till det meddelas, enligt 3 § pantbankslagen. Tillstånd meddelas av läns- styrelsen och ges tills vidare. I 4 § anges vissa krav för att tillstånd ska få meddelas. Tillstånd ska ges om företaget med hänsyn till orga- nisation, ledning och ägare med bestämmande inflytande kan antas komma att bedriva en sund pantbanksverksamhet och i övrigt upp- fylla kraven enligt bestämmelserna i pantbankslagen. Tillstånd kan också ges till ett utländskt företag under förutsättning att företaget i det land där det har sitt säte bedriver pantbanksverksamhet och står under tillsyn av behörig myndighet. Bestämmelsen i 4 § innebär alltså att en vandelsprövning ska göras beträffande företagsledningen (styrelse och verkställande direktör) samt sådana större ägare som kan antas komma att organisera verksamheten på ett sätt som gör det möjligt att driva verksamheten seriöst. Det ska också göras en allmän prövning av om företaget kan antas komma att bedriva en seriös verksamhet (prop. 1994/95:178 s. 28 och 41). Ett tillstånd kan återkallas bl.a. om företaget överträder bestämmelser enligt pant- bankslagen eller någon annan författning eller på något annat sätt visar sig inte uppfylla kravet på en sund pantbankverksamhet enligt 28 § pantbankslagen. Pantbankslagen innehåller en del kontrollföreskrifter som liknar dem som finns i lagstiftningen om handel med begagnade varor. I 14 § pantbankslagen ställs en åldergräns upp. En pantbank får ta emot pant bara av den som har fyllt . I samma bestämmelse anges att låntagaren ska vara känd för pantbankens personal eller på ett tillförlitligt sätt styrka sin identitet. Detsamma gäller när panten ska lösas. Enligt 21 § pantbankslagen ska en pantbank föra pantbok. Bestämmelser om häleri och annan befattning med stöldgods I 6 § pantbanksförordningen anges vilka uppgifter som ska anteck- nas i pantboken. För varje pant ska det i pantboken antecknas 1) ett eget löpnummer, 2) dagen för pantsättningen och lånets förfallo- dag, 3) lånebelopp och ränta, 4) ersättning som avses i 10 § pant- bankslagen, 5) pantens art och skick samt storlek, mängd eller vikt, 6) pantens fabrikat och tillverkningsnummer eller andra särskilda kännetecken och 7) låntagarens namn och adress samt, om denne inte är känd för pantbankens personal, personnummer och identitets- handlingens art. Samma uppgifter om låntagarens person ska an- tecknas om panten löses av någon annan än låntagaren. Uppgiften i pantboken ska bevaras enligt 22 § pantbankslagen. I 27 § pantbankslagen anges att en pantbank är skyldig att på begäran lämna ut uppgifter ur pantboken till polismyndigheten. En sådan begäran får avse viss systematisk rapportering till polismyndigheten. Pantbanken ska också lämna polismyndigheten tillträde till pant- bankens lokaler för undersökning av pantlagret och granskning av pantboken och de handlingar som ligger till grund för dem. kunde den som bröt mot bestämmelser om pantbanks- verksamhet dömas till böter. I och med att pantbankslagen trädde i kraft avkriminaliserades dock detta område. Det be- dömdes i stället tillräckligt med möjligheten att återkalla tillstånd eller att meddela en varning. Dessa bestämmelser finns i 28 och 29 §§. Handeln med begagnade varor regleras i genom lov om handel med brugte genstande samt pantelånevirksomhed av och bekendtgørelse om handel med brugte genstande samt pant- lånevirksomhed av . Bestämmelserna i lagen tillämpas på selvstændig näringsverk- samhet vid handel med eller köp av begagnade föremål, i den mån handeln inte förekommer som ett sedvanligt led i en handelsverk- samhet med nya varor eller i en hantverks- eller industrirörelse. För- utom begagnade varor är regleringen, med vissa undantag, tillämplig på gammelt järn, metall och annat avfall. Från tillämpningsområdet undantas bl.a. handel med eller köp av registreringspliktiga motor- fordon, böcker och frimärken. Det krävs tillstånd för att bedriva sådan verksamhet som omfattas av lagen. Tillstånd kan meddelas antingen för handel med begagna- de varor eller för pantlåneverksamhet och utfärdas av polismyndig- heten på den ort där verksamheten ska bedrivas. Den som uppfyller den danska näringslagens krav för att få s.k. näringsbrev som hand- lare, hantverkare och industridrivande har rätt att få tillstånd. Ett näringsbrev är en form av generellt näringstillstånd. En ansökan om tillstånd kan avslås om sökanden är dömd för något som ger anledning att anta att han eller hon kommer att miss- bruka tillståndet. Ansökningen kan också avslås om det i övrigt finns upplysningar om sökandens personliga förhållanden som utgör sär- skilda skäl att anta att han eller hon inte kommer att driva verksam- heten på ett försvarligt sätt. Ett aktiebolag kan vägras tillstånd om de personer som ingår i direktionen eller styrelsen inte uppfyller nämnda krav. Väljs nya medlemmar in i direktionen eller styrelsen ska detta förhållande anmälas till polisen som då har att ompröva tillståndet. En verksamhet måste bedrivas från ett fast försäljningsställe. Innan verksamheten påbörjas, ska tillståndshavaren anmäla till polisen varifrån verksamheten ska bedrivas. Tillståndshavaren är också skyl- dig att meddela polisen om verksamheten flyttas. Verksamheten ska bedrivas av tillståndshavaren eller av en föreståndare som är godkänd av polisen. Om en tillståndshavare grovt eller vid upprepade tillfällen åsido- sätter de plikter som följer av lagen, och det på grund av detta finns skäl att anta att denne inte kommer att bedriva verk- samheten på ett försvarligt sätt, kan tillståndet återkallas. Handlaren är skyldig att anteckna varje köp, försäljning eller lån under ett särskilt löpnummer i en affärsbok. Undantag görs för in- köp av gammelt järn, metall och annat avfall där köpesumman inte överstiger . Försäljning av gammelt järn, metall och annat avfall behöver inte heller antecknas, oavsett värdet på det sålda. En färdigskriven affärsbok ska bevaras . Det åligger en handlare att begära legitimation av en säljare som inte är känd. Om handlaren också saluför nya varor ska de hållas åtskilda från de begagnade varorna. En begagnad vara får inte säljas vidare eller förändras förrän den sjätte söndagen efter det att hand- laren mottog varan. Den sistnämnda bestämmelsen gäller emeller- tid inte för bl.a. järn, metall och annat avfall. Om handlaren erbjuds att köpa en vara som kan misstänkas vara stöldgods åligger det hand- laren att genast meddela polisen. Handlaren får inte köpa begagnade varor från en person som är eller som är berusad. För tillsyn har polisen tillträdesrätt till de lokaler som används i verksamheten och rätt att granska varulager och affärsböcker. Den som överträder bestämmelserna i lagen eller kungörelsen kan dömas till böter. Försäljning av begagnade varor på auktion regleras genom be- kendtgørelse af Lov om offentlig auktion ved auktionsledere av . Enligt denna lag ska en auktionsförrättare som håller frivillige auktioner som huvudregel vara auktoriserad av justitie- ministern. En auktorisation kan under vissa omständigheter åter- kallas. En auktionsförrättare ska ställa säkerhet för eventuell skada och är skyldig att uppmärksamma bl.a. att det inte föreligger om- ständigheter som tyder på att det gods som ska säljas på auktionen har åtkommits olovligen. Vid auktionen ska det finnas en auktions- katalog i vilket det gods som ska säljas är förtecknat i nummerord- ning. Som nämns ovan omfattar lagstiftningen om handel med brugte genstande samt pantelånevirksomhed, med vissa undantag, också handel med gammelt järn, metall och annat avfall. Någon ytter- ligare lagstiftning som reglerar handeln med metallskrot finns inte i . Enligt uppgift från justitsministeriet i finns det inga planer på att införa ett kontantförbud vid handel med metall- skrot. I reglerades tidigare handeln med begagnade varor och skrot genom förordningen angående handel i öppen butik med begagnade varor samt skrot och lump 28.3.1941/218. Förordningen var tillämplig på sådana handelsrörelser som köpte och sålde eller förmedlade begagnade varor såsom möbler och hus- geråd, arbetsredskap, kläder, skor, föremål av metall, smycken, musik- instrument, cyklar och andra liknande varor. Förordningen tilläm- pades också på skrot- och lumphandel och på antikvariatsrörelser som handlade med föremål som har konst- eller samlarvärde. För att bedriva sådan verksamhet som omfattades av förord- ningen krävdes tillstånd av . En handlare fick inte ta emot varor av personer eller av en berusad person. Det ålåg handlaren att föra en särskild affärsbok. För varje affär skulle antecknas bl.a. datum för transaktionen, varuslag, antal eller mängd och eventuella kännetecken. Även säljarens namn och bostadsadress skulle antecknas. Vid behov skulle säljarens identitet säkerställas genom körkort eller annat identitetsintyg. I fråga om skrot- och lumprörelser skulle i stället motsvarande uppgifter antecknas på fak- turan eller kvittot. En vara som mottagits av en handlare fick inte överlåtas, för- ändras eller omarbetas förrän från den dag då varan togs emot. Vissa undantag gjordes för bl.a. auktionsrörelse. Polisen var den myndighet som utövade tillsyn enligtförordning- en. Polisen hade för detta ändamål rätt till tillträde till handlarnas