sou · H2B383 · 2014-12-18 00:00:00 — Som huvudregel är det antingen en tillsynsmyndighet eller domstol – efter ansökan från tillsynsmyndigheten – som beslutar om uttag av sanktionsavgiften och dess storlek. Vid fastställandet av en sanktionsavgift används oftast schabloner. 3Det kan noteras att en sådan åtgärd kan medföra att ISP och SSM får en ökad arbetsbörda. T.ex. får ett beslut om att ett företag inte längre får inneha en global licens den konsekvensen för ISP och SSM att myndigheterna därefter måste pröva flertalet individuella licenser. 4Jmf beslut om näringsförbud enligt lag (1986:436) om näringsförbud. 5Jmf beslut om förverkande på grund av brott. 6Regeringens skrivelse 2009/10:79, s. 46. 7Ds Ju 1981:3, avsnitt 4.5.1. 1981/82:142, s. 21. Ds Ju 1981:3, avsnitt 4.5.3.3. Sanktionsavgiften anses möjliggöra ett enklare, snabbare och effektivare beivrande av vissa typer av regelbrott jämfört med det straffrättsliga förfarandet.9 Att så är fallet beror till stor del på att man vanligtvis tillämpar ett strikt ansvar, i kombination med att det är tillsynsmyndigheten som utfärdar avgiften. Avsaknaden av en domstols (en oberoende instans) bedömning av händelseförlopp och uppsåt kan dock inverka menligt på rättssäkerheten. Det kan konstateras att sanktionsavgift inte explicit upptas i regeringsformen. Utifrån grundlagens ordalag får det därför anses oklart hur sanktionsavgiften ska behandlas normgivningsmässigt. Beaktat den uppfattning som kommit till uttryck i tidigare lagstiftningsärenden som berört frågan kan avgiften emellertid, som regel, jämställas med böter.10 Sanktionsavgiften anses vidare ha stora likheter med brottspåföljder.11 Sammantaget anses att norm- givningen ska ske i lag, men med möjlighet att bemyndiga rege- ringen att meddela föreskrifter.12 6.3Hur fungerar sanktionsavgiftssystem inom andra tillsynsområden? I uppdraget ingår att undersöka hur sanktionsavgiftssystem funge- rar inom andra relevanta tillsynsområden. Kommittén har för detta ändamål inhämtat information från sexton kontrollmyndigheter13 jämte Länsstyrelserna, vilka alla är verksamma inom olika tillsyns- områden där sanktionsavgift förekommer, nämligen inom följande områden: 9Se t.ex. prop. 2007/08:107, s. 17. 10Wiweka Warling-Nerep, Sanktionsavgifter – särskilt i näringsverksamhet, s. 116. 1983/84:192, s. 44. 12Wiweka Warling-Nerep, Sanktionsavgifter – särskilt i näringsverksamhet, s. 119. 13Naturvårdsverket, Generalläkaren, , , Havs- och vatten- myndigheten, Kemikalieinspektionen, , Transportstyrelsen, Konkurrens- verket, , , och Finans- inspektionen. Därutöver har även , och Läkemedels- verket hörts. och har angett att de utövar tillsyn bl.a. enligt , men att de inte har möjlighet att besluta om miljösanktionsavgift. Läkemedels- verket har angett att myndigheten kan besluta om sanktionsavgift vid sin tillsyn inom genetik- området, men att myndigheten hitintills inte fattat något sådant beslut. Undersökningen har genomförts på det sättet att kommittén ställt frågor till respektive myndighet rörande myndighetens erfaren- heter av och synpunkter på möjligheten av att kunna besluta om sanktionsavgift. hur många sanktionsavgiftsbeslut som myndigheten meddelar och hur många av dessa som överklagats till domstol, huruvida myndigheten anser att man beivrar fler eller färre överträdelser genom systemet med sanktionsavgift, jämfört med ett straffrättsligt förfarande, huruvida myndigheten uppskattar att dess hantering av ett sanktionsavgiftsärende tar längre eller jämfört med att överträdelsen i fråga i stället prövats genom ett straffrättsligt förfarande, vilken uppfattning om för- respektive nackdelar som myndig- heten har avseende sanktionsavgift. 6.3.1Sammanfattning av vad som framkommit vid undersökningen De uppgifter och synpunkter som framkommit från respektive myndighet finns återgivna i bilaga 2. I detta avsnitt sammanfattas dessa uppgifter och synpunkter. Det kan konstateras att det råder en stor skillnad mellan myndigheterna i vilken utsträckning dessa använder sig av sanktionsavgift. Detta är delvis beroende på om myndigheten själv kan besluta om avgiften eller att det är ett beslut som domstol ska fatta efter ansökan från tillsynsmyndigheten. Det kan därvid konstateras att användningsfrekvensen är betydligt högre hos de myndigheter som själva kan fatta beslutet jämfört med hos de myndigheter som måste ansöka hos domstol. Även omfattningen av de överträdelser som kan prövas inom ramen för ett sanktions- avgiftssystem inverkar på användningsfrekvensen. Av de sank- tionsavgiftsbeslut som meddelas direkt av en myndighet är det överlag få som överklagas till domstol. I de fall överklagande sker är ändringsfrekvensen också låg. En övergripande uppfattning hos myndigheterna är att det inte skulle innebära några ekonomiska besparingar eller tidsbesparingar för myndigheterna om en förseelse som beivras genom sank- tionsavgift i stället skulle hanteras inom ramen för ett straffrättsligt förfarande. Tvärt om, framhåller många av myndigheterna, skulle en sådan förändring troligtvis kräva merarbete för myndigheten. Bl.a. i form av att bistå polis/åklagare under förundersökningen samt att vittna inför domstolen. Överlag synes myndigheternas tidsåtgång för hanteringen av ett sanktionsavgiftsärende vara kortare jämfört med om överträdelsen beivras inom ramen för ett straffrättsligt förfarande. I de fall där myndigheten själv beslutar om sanktionsavgift är huvudregeln att verksamhetsutövaren agerat under strikt ansvar, vilket innebär att myndigheten inte behöver bevisa förekomsten av uppsåt eller oaktsamhet. Detta förenklar naturligtvis bedömningen för myndigheten, men begränsar de överträdelser som kan bli föremål för en sådan summarisk prövning. Det har framkommit att antalet beslutade avgifter hos vissa myndigheter med tiden blivit färre, vilket dessa myndigheter bedömt bero på att regelefterlevnaden blivit bättre.14 En åsikt som framförts av flera är att sanktionsavgiftssystemet har bättre förutsättningar att bidra till regelefterlevnaden än ett straffrättsligt system, där brott mot lagstiftningen inte prioriteras av polis och åklagare.15 14Jmf SOU 2006:58, s. 118. 15Jmf SOU 1997:127, s. 6.3.2För- respektive nackdelar med ett sanktionsavgiftssystem Utifrån myndigheternas redovisning kan listas några för- respek- tive nackdelar med ett sanktionsavgiftssystem.16 Såsom fördelar framhålls bl.a. att ett sådant system medför ett enklare och snab- bare beivrande av överträdelser, jämfört med ett straffrättsligt förfarande. Ett sådant system har också större förutsägbarhet och därmed en preventiv effekt, vilken förbättrar regelefter- levnaden. Sanktionsavgiftssystemet är också resurseffektivt efter- som aktuell tillsynsmyndighet fattar sitt beslut baserat på sin egen utredning. Andra myndigheter behöver således inte kopplas in i processen. Därutöver kan tilläggas att en sanktionsavgift, till skillnad från en straffrättslig sanktion, kan åläggas både fysiska och juridiska personer. Därmed möjliggörs att rikta sanktionen mot det subjekt som tjänar på själva överträdelsen. Bland de nackdelar som framhålls kan nämnas att införandet av ett sanktionsavgiftssystem innebär ett ytterligare administrativt system att hantera, vilket kräver resurser hos tillsynsmyndigheten. Om avgiftsbeloppet är lågt kan verksamhetsutövaren eventuellt se avgiften som enbart en kostnad att kalkylera med. Avgiften i sig bidrar i dessa fall inte till en ökad regelefterlevnad. I de fall bedöm- ningen utgår från ett strikt ansvar för verksamhetsutövaren kommer sanktionsavgift, mer eller mindre, alltid att döms ut, vilket kan upplevas orättvist för de som försökt göra rätt för sig, men som ändå drabbas. Därutöver kan som en ytterligare nackdel till- läggas att sanktionsavgiften inte träffar en eventuell medhjälpare. Vidare kan domstolsväsendet i stort få fler ärenden att hantera vid inrättandet av ett sanktionsavgiftssystem. Nämligen i den situa- tionen att överträdelser inte tidigare blivit föremål för rättslig prövning inom ramen för ett straffrättsligt förfarande, men att de blir det inom ramen för en överprövning av ett sanktionsavgiftsbeslut. Sanktionsväxlingen från straffrätt till sanktionsavgift behöver med andra ord inte medföra någon ekonomisk besparing för staten. 16 Jmf SOU 2006:58, s. 7Riktlinjer att beakta vid utformningen av ett administrativt sanktionssystem 7.1Regeringens riktlinjer för användande av sanktionsavgift I har sanktionsavgift använts som sanktionsform . Införandet av skattetillägget brukar ses som inledningen på ett mer allmänt brukande av sanktionsavgift som sanktionsform.1 Inledningsvis saknades övergripande riktlinjer för hur sanktionsavgift skulle användas och utformas. I samband med lagstiftningsarbetet avseende ekonomiska sanktioner i näring- sverksamhet togs ett övergripande samlat grepp om frågan.2 I propositionen lade regeringen fram riktlinjer för hur ett sanktions- avgiftssystem bör utformas.3 Vid den efterföljande riksdags- behandlingen underströk att utformningen av ett sank- tionsavgiftssystem skulle utgå från den straffrättsliga skuld- principen även om avgiftsskyldighet förutsätts kunna i särskilda fall bygga på strikt ansvar.4 Riktlinjerna har därefter, i större eller mindre utsträckning, kommit att ligga till grund för efterföljande lagstiftningsärenden.5 Riktlinjerna sammanfattas enligt följande i propositionen: 1SOU 2013:38, s. 467. 2Ds Ju 1981:3 och prop. 1981/82:142. , Sanktionsavgifter – särskilt i näringsverksamhet, s. 53. 1981/82:142, s. 24 f. 4Betänkande 1981/82:JuU53 och rskr. 1981/82:328. 5Wiweka Warling-Nerep, Sanktionsavgifter – särskilt i näringsverksamhet, s. 54. Riktlinjer att beakta vid utformningen av ett sanktionssystem 1.Ett avgiftssystem kan erbjuda en ändamålsenlig lösning i fall där regelöverträdelser är särskilt frekventa eller speciella svårigheter föreligger att beräkna storleken av den vinst eller besparing som uppnås i det särskilda fallet. Andra fall är när den ekonomiska fördelen av en isolerad överträdelse genomsnittligt sett kan bedömas som låg, som samhällets behov av skydd på det aktuella området är så framträdande att inte bara den ekonomiska fördelen i det särskilda fallet utan redan utsikten till vinst eller besparing bör neutraliseras. 2.Avgifter bör få förekomma endast inom speciella och klart avgränsade rättsområden. I den mån de används på närings- regleringens område bör de vara knutna till särskilda föreskrifter som näringsutövarna har att iaktta i denna egenskap. 3.Bestämmelserna om beräkning av avgiftsbeloppet bör i all möjlig utsträckning konstrueras så att de utgår från ett mätbart moment i den aktuella överträdelsen – en parameter – som gör det möjligt att förutse och fastställa hur stor avgiften ska bli i det särskilda fallet. Konstruktionen kan vara utformad på ett sådant sätt att den schablonmässigt fastställda avgiften kan beräknas genomsnittligt motsvara den uppkomna vinsten vid varje särskild överträdelse. I de fall då det bedöms angeläget att söka neutralisera redan utsikten till vinst bör dock hinder inte föreligga mot att låta avgiften utgå enligt grunder som leder till väsentligt högre avgiftsbelopp. 4.Beroende på det aktuella rättsområdets natur bör särskilt prövas om uppsåt eller oaktsamhet skall förutsättas för avgiftsskyldighet eller om denna skyldighet ska bygga på strikt ansvar. För att en konstruktion med strikt ansvar ska vara försvarbar från rätts- säkerhetssynpunkt bör förutsättas att det finns starkt stöd för en presumtion om att överträdelser på området inte kan förekomma annat än som en följd av uppsåt eller oaktsamhet. Vidare måste uppmärksammas att särskilda undantag från det strikta ansvaret även i dessa fall kan vara nödvändiga med hänsyn till förhållanden inom avgiftens användningsområde eller till reglernas utformning i övrigt. Sådana undantag bör så långt som möjligt vara preciserade så att det inte föreligger någon tvekan om deras räckvidd. Detta gäller även i fråga om bestämmelser som reglerar möjligheten till jämkning av avgiftsbeloppet. Riktlinjer att beakta vid utformningen av ett sanktionssystem 5.Något hinder bör inte föreligga mot att låta avgiftsregler som i första hand riktas mot juridiska personer och straffrättsliga bestämmelser riktade mot fysiska personer vara tillämpliga vid sidan av varandra. De subjektiva rekvisiten kan därvid vara annorlunda utformade i de olika systemen – strikt ansvar vid avgift och uppsåt eller oaktsamhet vid straffrättsligt ansvar. Om det rör sig om mindre allvarliga överträdelser, kan den vinste- liminering som uppnås genom avgiften framstå som en fullt tillräcklig åtgärd. Det kan i så fall bli aktuellt att låta införandet av ett avgiftssystem innebära att de aktuella gärningarna är straffbara. 6.Åläggande av avgiftsskyldighet kan i viss utsträckning över- lämnas till de administrativa myndigheter som är verksamma på det aktuella området. I vissa fall är det emellertid lämpligt att överlämna denna prövning till de allmänna domstolarna. Det gäller främst när avgiftsskyldigheten görs beroende av huruvida överträdelsen skett av uppsåt eller oaktsamhet och när reglerna är utformade på sådant sätt att det finns utrymme för betydande skönsmässiga bedömningar. I sådana fall kan sakkunniga admi- nistrativa myndigheter ges ställning som initiativtagare till eller part i domstolsprocessen. Det kan noteras att riktlinjerna endast avsåg de vinstbegränsande sanktionsavgifterna.6 Kommittén kan dock inte se något bärande skäl till att riktlinjerna inte också bör ha giltighet avseende den andra typen av sanktionsavgifter, nämligen de sanktionsavgifter som har ett renodlat straffande syfte. Riktlinjerna har också tillämpats på det sättet. Det vill säga, riktlinjerna har också legat till grund för utformningen av sådana sanktionssystem.7 6Ds Ju 1981:3, avsnitt 4.5.3.5. 7Se t.ex. prop. 2007/08:107 och prop. 2012/13:143. Riktlinjer att beakta vid utformningen av ett sanktionssystem 7.2Andra riktlinjer att beakta Vid sidan om regeringens riktlinjer finns ytterligare riktlinjer som är att beakta vid utformandet av repressiva sanktioner – såväl sank- tionsavgifter som andra administrativa sanktioner. Bl.a. den euro- peiska konventionen angående skydd för de mänskliga rättig- heterna och de grundläggande friheterna (EKMR) samt Europa- rådets rekommendation om administrativa sanktioner. 7.2.1Europeiska konventionen angående skydd för de mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna EKMR, som utgör svensk rätt, innehåller bestämmelser som inverkar på utformningen av ett sanktionsavgiftssystem. De bestämmelser som är av störst intresse i konventionen är artikel 6, artikel 7 och artikel 4 i tilläggsprotokoll 7. Artikel 6 uppställer krav på domstolsprövning och en rättssäker process för den som blir anklagad för brott. I artikeln fastslås också presumtionen att envar är oskyldig till dess att vederbörandes skuld är fastlagd. Artikel 7 föreskriver att ingen får straffas utan stöd i lag samt att retroaktiv tillämpning av strafflag är förbjuden (den straffrättsliga legalitetsprincipen). Artikel 4 i tilläggsprotokoll 7 föreskriver förbud mot dubbel- bestraffning (ne bis in idem). att den som blivit slutligt fri- känd eller döms för ett brott inte ska riskera att kunna lagföras eller straffas på nytt för samma brott. 7.2.2Europarådets rekommendation om administrativa sanktioner rekommendation nr R (91) 1 om administrativa sank- tioner omfattar åtta principer. Många av de frågeställningar som rekommendationen reglerar behandlas också i EKMR. Vissa av frågeställningarna behandlas dock inte i EKMR och rekom- mendationen får därför anses komplettera konventionen i dessa Riktlinjer att beakta vid utformningen av ett sanktionssystem delar.8 Rekommendationen är inte rättsligt bindande. De åtta prin- ciperna kan sammanfattas enligt följande: Princip 1, lagkrav. Såväl sanktionens innehåll som de om- ständigheter som krävs för att sanktionen ska kunna åläggas någon ska framgå av lag. Princip 2, förbud mot retroaktiv tillämpning. Princip 3, förbud mot dubbelbestraffning (ne bis in idem). Princip 4, krav på skälig handläggningstid. Princip 5, krav på ett slutligt beslut. Varje inlett förfarande som kan föranleda att en sanktion åläggs en person ska avslutas med ett slutligt avgörande. Princip 6, krav på ett öppet, objektivt och rättvist förfarande. Varje person som riskerar att åläggas en sanktion ska informeras om anklagelsen som riktas mot denne och om den bevisning som åberopas. Vidare ska denne beredas tillfälle att yttra sig samt få tillräcklig tid därtill. Ett sanktionsbeslut ska innehålla skälen för beslutet. Princip 7, bevisbördan åligger den administrativa myndighet som beslutar om sanktionen. Princip 8, krav på domstolsprövning. En sanktion beslutad av en administrativ myndighet ska kunna överprövas av en domstol. 8 Bl.a. anses begreppet sanktion i rekommendationen vara något vidare än begreppet straff i EKMR. NOU 2003:15, s. 119 och SOU 2013:38, s. 465. Kommitténs förslag: Sanktionsväxlingen genomförs på två sätt. Dels genom att vissa straffrättsliga sanktioner utgår och ersätts av sanktionsavgift, dels genom att ytterligare administrativa sanktioner – generellt vitesföreläggande och varning – införs i krigsmateriellagen och i PDA-lagen och att dessa administrativa sanktioner jämte förefintliga sådana används i större utsträck- ning än . Som ett led i detta bör ISP och SSM ha möjlighet att förena ett tillstånd enligt PDA-lagen med villkor eller föreskrift. Utifrån de uppgifter som bl.a. ISP och SSM lämnat till kommittén framgår att många av överträdelserna som uppdagas mot krigs- materiellagen och PDA-lagen är av mindre allvarlig art. Såvitt det får förstås beror dessa överträdelser i stor utsträckning på antingen förbiseende eller på bristande kunskaper om exportkontroll- regelverket som sådant. T.ex. kan det vara så att den som bedriver en verksamhet inte har kännedom om att man hanterar tillstånds- pliktiga produkter – detta torde vara vanligare vid hantering av PDA-produkter jämfört med vid hantering av krigsmateriel – och därför begår överträdelser mot regelverket. Det kan finnas flera orsaker till en sådan situation. En sådan kan vara att den produkt aktören tillverkar eller handlar med tidigare inte varit kontrollerad, men plötsligt blir det. En annan orsak kan vara att aktören, som vet att man hanterar kontrollerade produkter, inte lägger tillräckliga resurser på sin exportkontroll, varför fel begås. Om aktören i fråga riskerar en administrativ sanktion som innebär en kostnad eller förlust som är lika med eller större än den besparing man gör på att inte informera sig om samt tillse att man efterlever regelverket, skapar sanktionen ett incitament att inte begå överträdelser Som framgår av synpunkterna från tillfrågade tillsynsmyndig- heter, vilka har möjlighet att beivra överträdelser med sanktions- avgift, har ett sanktionsavgiftssystem många fördelar. Särskilt då det gäller att beivra mindre allvarliga förseelser av administrativ natur – t.ex. att rapportering eller anmälan inte skett inom före- skriven tid. Härutöver medför sanktionsavgift en större möjlighet jämfört med företagsbot att göra juridiska personer ansvariga för mindre allvarliga förseelser. Dessa mindre allvarliga överträdelser torde inte sällan bero på att den juridiska personen inte avsatt tillräckligt stora resurser för att säkerställa att berört regelverk efterföljs. ska beaktas vad regeringen uttalat, nämligen att sanktionsavgift endast utgör ett komplement till övriga ingri- pandemöjligheter och att avgiften ska användas för att i enskilda fall nyansera övriga sanktioner.1 Vidare bör beaktas vad Straff- rättsanvändningsutredningen anfört. Nämligen att de repressiva metodernas funktioner och syften, liksom deras effektivitet ska vara vägledande vid utformningen av sanktionssystemet. Effek- tivitetshänsynen avser såväl vilken metod som bäst motverkar det onönskade beteendet, som vilken metod som innebär den lämpligaste resursanvändningen.2 Före det att frågan om införandet av sanktionsavgift i krigs- materiellagen och i PDA-lagen behandlas (se kapitel 9) ska under- sökas vilka andra administrativa sanktioner som bör finnas i dessa lagar. 8.2En kombination av olika repressiva sanktioner De repressiva sanktioner som kan komma i fråga har olika funk- tion. Sanktionerna kan antingen vara tillbakaverkande (bestraf- fande) eller framåtriktande (motverkar överträdelse). Några av sanktionerna kan även anses inrymma båda funktionerna. 1Regeringens skrivelse 2009/10:79, s. 46. 2SOU 2013:38, avsnitt 9.2.2. Till gruppen av tillbakaverkande (bestraffande) sanktioner hör, förutom straffsanktionen, bl.a. sanktionsavgift, förbud och åter- kallelse av tillstånd. Dessa sanktioner är tänkta att vara avskräck- ande och genom denna egenskap förhindra att överträdelser sker. Sanktionsformen varning, som även är att hänföra till gruppen framåtriktande sanktioner, kan också räknas till gruppen bestraf- fande sanktioner i och med att varningen utgör en sanktion som meddelas p.g.a. en överträdelse. Till gruppen av framåtriktande (motverkande) sanktioner hör bl.a. vite och varning. Dessa sanktioner är tänkta att tvinga fram ett önskvärt beteende hos aktören, som annars riskerar att drabbas av sanktionen. Även förbud och återkallelse av tillstånd kan anses höra till gruppen av framåtriktande sanktioner i de fall där förbudet/återkallelsen meddelas i syfte att förhindra fortsatt överträdelse av lagen.3 Kommittén anser att det i krigsmateriellagen och i PDA-lagen bör finnas både tillbakaverkande och framåtriktande sanktioner. Därigenom möjliggörs att både bestraffa begångna överträdelser och att direkt och indirekt förhindra att sådana sker. Det är i sammanhanget viktigt att ha i åtanke att de beteenden som är oönskade enligt krigsmateriellagen och PDA-lagen, och som regelverket är avsett att motverka spänner, över ett brett spektrum. Det rör sig om allt från mycket allvarliga brott till mindre allvarliga föreselser. För att på bästa sätt hantera detta spektrum behöver både krigsmateriellagen och PDA-lagen – utöver att innehålla såväl bestraffande som framåtriktande sanktioner – möjliggöra en kombination av straffsanktioner och administrativa sanktioner. En kombination av olika sanktionsformer ger en förbättrad möjlighet att på ett proportionerligt sätt beivra detta spektrum. I gällande regelverk finns i viss grad sådana möjligheter , men inslaget av administrativa sanktioner är begränsat. Ett ökat inslag av administrativa sanktioner förbättrar bl.a. möjligheten att beivra mindre allvarliga förseelser. Den straffrättsliga sanktionen bör även fortsättningsvis behållas för de allvarligare överträdelserna. Dels för att markera allvaret, dels för att bibehålla en kongruens gentemot övrig svensk författning. Ett felaktigt beteende bör således bestraffas lika oaktat 3 SOU 2013:38, s. om det bedöms utifrån krigsmateriellagen, PDA-lagen eller utifrån någon annan svensk lag. De förefintliga administrativa sank- tionerna – förbud, återkallelse av tillstånd samt vite – bör kvarstå, men komma till större användning än . Vidare bör den administrativa sanktionen varning införas som ett komplement till återkallelse respektive förbud. Därutöver bör sanktionsavgift införas som sanktionsform i krigsmateriellagen och PDA-lagen. Vilka straffsanktioner som bör ersättas av sanktionsavgift behandlas i kapitel 9. Kommittén ser inget bärande skäl till att sanktionsbestäm- melserna i krigsmateriellagen respektive i PDA-lagen bör skilja sig åt. De föreslagna förändringarna av sanktionssystemet i respektive lag bör därför utformas på likartat sätt. 8.3Nya administrativa sanktioner införs I syfte att göra de administrativa sanktionerna mer tillämpbara bör två nya administrativa sanktioner införas i krigs- materiellagen och i PDA-lagen, nämligen varning och sank- tionsavgift. Vidare bör det införas en generell möjlighet för ISP och SSM att använda sig av vitesförelägganden.