sou · H2B352d2 · 2014-07-03 00:00:00 — hos domstolen i mål om prövning av överklagade beslut som framgår av 1 § tredje stycket, det vill säga beslut om resolution och beslut om resolutionsåtgärder. Bestämmelserna kompletterar de bestämmelser som framgår av förvaltningsprocesslagen (1971:291). Av första stycket framgår att handläggningen ska ske skyndsamt. Någon bestämd tidsperiod inom vilken myndigheten ska avgöra målet framgår däremot inte av bestämmelsen. Rätten får istället bevaka rättssäkerheten inom ramen för ett allmänt skyndsamhetsrekvisit. Av andra stycket framgår att de ekonomiska bedömningar som legat till grund för resolutionsmyndighetens beslut ska utgöra en del av rättens prövning av det överklagade beslutet. Genom bestämmelsen i andra stycket förtydligas kravet på den utredning som ska föreligga i mål vari beslut om resolution och resolutionsåtgärder prövas och säkerställer att resolutionsmyndighetens ekonomiska bedömningar blir en del av rättens prövning. Bestämmelsen behandlas i avsnitt 33.2.2. 36.2Förslaget till lag om förebyggande statligt stöd till kreditinstitut Paragrafen innehåller en upplysning om de huvudsakliga delarna i lagen. Paragrafen anger i första stycket att statligt stöd får lämnas om det behövs för att motverka en allvarlig störning av samhällsekonomin och det finansiella systemet i . Lydelsen avviker från lagen (2008:814) om statligt stöd till kreditinstitut (stödlagen) genom att inte ange att stöd ska ges för att motverka en risk för en allvarlig störning. Någon påtaglig skillnad i sak är inte avsedd. Motsvarande skillnad finns också mellan stödlagen och lagen (2015:000) om resolution. Därför hänvisas till författningskommentaren till 8 kap. 1 § lagen om resolution. Det framgår även av bestämmelsen att stöd ska ges i förebyggande syfte. I motsats till lagen (2008:814) om statligt stöd till kreditinstitut innehåller denna lag inga bestämmelser om hanteringen av enskilda företag. Dessa bestämmelser finns i ställe ti lagen (2014:000) om resolution. Stödet får lämnas genom lån, garantier eller kapitaltillskott. Att de tillåtna stödformerna anges innebär en inskränkning av lydelsen i stödlagen. Anledningen till detta är att endast dessa stödformer är undantagna från kravet att förtaget annars ska försättas i resolution enligt EU:s resolutionsdirektiv. Lån, garantier och kapitaltillskott var dock de stödformer som i första hand avsågs med stödlagen och som gavs med stöd av den lagen. Av bestämmelsen framgår att statligt stöd även kan ta formen av garantier för återbetalning av likviditetsstöd som lämnat till kreditinstitut. Även detta är en form av statligt stöd som kan ges utan att resolution måste inledas. Bestämmelsen behandlas i avsnitten 26.3.2 och 26.3.3. Enligt bestämmelsen beslutar regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer om stöd. Bestämmelsen är identisk med 1 kap. 3 § i lagen (2008:814) om statligt stöd till kreditinstitut. Bestämmelsen behandlas i avsnitt 26.3.4. Av bestämmelsen framgår att stöd ska lämnas efter avtal mellan staten och stödmottagaren. Det första stycket är identiskt med första stycket 1 kap. 4 § lagen (2008:814) om statligt stöd till kreditinstitut (stödlagen). Av andra stycket framgår att garantier enligt 2 § andra stycket får lämnas efter överenskommelse mellan och regeringen eller stödmyndigheten. Andra stycket i motsvarande paragraf i stödlagen (1 kap. 4 §) utgår eftersom denna lag endast avser frivilligt stöd och som endast ska ges till solida och livskraftiga kreditinstitut enligt 2 kap 2 §. Det finns i denna lag inga möjligheter för staten att tvingas en stöd- mottagare att acceptera ett avtal om stöd. Den situation som paragrafen i stödlagen syftade på avser stöd till kreditinstitut som inte är solida. Sådana institut ska i stället försättas i resolution om det behövs av systemskyddskäl. Därför behövs det inte heller någon prövningsnämnd varefter alla bestämmelser om den utgår. Bestämmelsen behandlas i avsnitt 26.3.1. 2 kap. Villkor för förebyggande statliga stödåtgärderna Av paragrafen framgår att stöd endast får lämnas för fortsatt verksamhet i kreditinstitut som är livskraftiga. Någon skillnad jämfört med vad som gällde i lagen (2008:814) om statligt stöd till kreditinstitut (stödlagen) föreligger inte. Däremot så utgår 2 kap 1 § punkten 2 i stödlagen eftersom den avser stöd i samband med resolution, vilket ör en situation som ska hanteras genom bestäm- melserna i lagen (2014:000) om resolution. För att statligt stöd inte ska föranledda resolution måste det ges till företag som vid stöd- tillfället är solida se 9 kap. 3 § lagen om resolution. Av andra stycket framkommer att stödet ska vara tillfälligt och proportionerligt mot följderna av den störning som inträffat. Denna bestämmelse följer av de krav som ställs på statligt stöd för at det ska godkännas enligt . Bestämmelsen bör därför tolkas i ljuset av dessa regler och praxis statsstöds- ärenden. Det tredje stycket anger att en förutsättning för att ett stöd ska lämnas är godkännande enligt statsstödsregler. Bestämmelsen behandlas i avsnitt 26.3.5. Paragrafen anger med vilka villkor som stöd bör förenas. Para- grafen är identisk med 2 kap. 2 § i lagen (2008:814) om statligt stöd till kreditinstitut. Bestämmelsen behandlas i avsnitt 26.3.5. Av paragrafen anges att för de ändamål som anges i 1 kap. 2 § ska det finnas ett räntebärande konto i . De medel som tillförts kontot utgör, tillsammans med de övriga tillgångar som anskaffats med stöd av denna lag, stabilitetsfonden. I sak mot- svaras detta av första stycket 7 kap. 1 § stödlagen. En skillnad är att det till stabilitetsfonden inte längre ska föras några avgifter. Stabilitets- fonden ska istället utgöras av de medel som tillförts kontot, eller kommer att tillföras kontot, genom inbetalda ersättningar för före- byggande stöd enligt 2 kap. 2 §, tillgångar som anskaffats med medel från stabilitetsfonden, och medel som staten återfått och som avser lämnat stöd enligt denna lag samt lagen (2008:812) om statliga garantier till insättare i utländska instituts filialer i . Av andra stycket framgår att regeringen, eller efter regeringens bemyndigande stödmyndighet, får meddela föreskrifter rörande förvaltningen av stabilitetsfondens tillgångar. Bestämmelsen behandlas i avsnitten 21.4.1 och 21.6. Paragrafen anger vilka utgifter som ska täckas med medel från kontot. Bestämmelsen motsvaras av andra stycket 7 kap. 1 stödlagen. En skillnad är att 7 kap 1 § 3 och 4 stödlagen, vilka rör kostander för god man enligt 6 kap. 4 § stödlagen och kostnader som ska stanna på staten enligt 6 kap. 2 § i förvaltningsprocesslagen (1971:291), utgår eftersom hela 6 kap. i stödlagen utgår. Skälet till detta är att det i denna lag, i motsats till stödlagen, inte finns några tvångsmedel för staten. En annan skillnad mot stödlagen är at en utgift tillkommer i 2. Denna ger möjlighet att använda stabilitetsfonden vid entillämpningen av de statliga stabiliseringsverktygen inom ramen för resolution enligt 23 kap. lagen om resolution. Detta är då ett avsteg från regeln att stöd enligt denna lag endast lämnas till solida och livskraftiga kreditinstitut eftersom denna bestämmelse dels medger stöd för att rekonstruera ett fallerat företag, dels kan lämnas till företag som kan bli föremål för resolution enligt 1 kap. 1 § lagen om resolution och som inte behöver vara kreditinstitut. Exempelvis så är resolutionslagen, och även denna bestämmelse i denna del, tillämplig på värdepappersföretag. Av bestämmelsens andra stycke framgår att beslut om stöd enligt 2 bara får fattas av regeringen. Bestämmelsen behandlas i avsnitt 21.4.1. Av paragrafen framgår att om har lämnat ett särskilt beloppsbegränsat bemyndigande får en kredit i användas, i den mån medlen i stabilitetsfonden inte räcker till. Detta innebär att den rätt till obegränsad kredit i som anges i andra stycket 7 kap. 1 § andra stycket upphör. Bestämmelsen behandlas i avsnitt 21.5.3. Bestämmelsen motsvaras av 8 kap. 1 § lagen (2008:814) om statligt stöd till kreditinstitut. Ingen ändring i sak är avsedd. Bestämmelsen behandlas i avsnitt 21.4.1. Av paragrafen framgår att , , resolutionsmyndigheten och ska på stöd- myndighetens begäran lämna de uppgifter som myndigheten behöver för sin verksamhet med avseende på förebyggande statligt stöd. Bestämmelsen har sin motsvarighet i 8 kap. 2 § stödlagen, men en skillnad är att resolutionsmyndigheten har lagts till. Ingen annan ändring i sak är avsedd. Bestämmelsen behandlas i avsnitt 21.4.1. Bestämmelsen är identisk med 8 kap. 2 a § lagen (2008:814) om statligt stöd till kreditinstitut. Bestämmelsen behandlas i avsnitt 21.4.1. Bestämmelsen är identisk med 8 kap. 4 § lagen (2008:814) om statligt stöd till kreditinstitut. Bestämmelsen behandlas i avsnitt 21.4.1. 36.3Förslaget till lag om ändring i förmånsrättslagen (1970:979) Paragrafen ändras som en följd av att det införs ett nytt förfarande i svensk rätt; resolution. Ändringen i första stycket innebär att det som enligt bestäm- melserna gäller om en konkurs har föregåtts av en företags- rekonstruktion utvidgas till att även gälla om en konkurs har föregåtts av en resolution enligt lagen om resolution. De övriga ändringarna i paragrafen är redaktionella. Bestämmelsen behandlas i avsnitt 8.15. 13a och 13b §§ Paragraferna genomför artikel 108 i resolutionsdirektivet. Bestämmelserna i 13 a och 13 b §§ om förmånsrätt för insättare Enligt 19 § lagen (1995:1571) om insättningsgaranti träder staten in i insättarnas rätt mot institutet. Detta inkluderar även insättarnas förmånsrätt enligt 13 a §. Med ett svenskt institut avses ett kreditinstitut enligt lagen om bank- och finansieringsrörelse och ett värdepappersbolag enligt lagen om värdepappersmarknaden. Bestämmelsen behandlas i avsnitt 20.1. 36.4Förslaget till lag om ändring i lagen (1974:981) om arbetstagares rätt till ledighet för utbildning Paragrafen ändras som en följd av att det införs ett nytt förfarande i svensk rätt; resolution. Ändringen innebär att det som enligt bestämmelsen gäller vid konkurs utvidgas till att även gälla vid resolution. De övriga ändringarna i paragrafen är redaktionella. Bestämmelsen behandlas i avsnitt 8.15. 36.5Förslaget till lag om ändring i semesterlagen (1977:480) Paragrafen ändras som en följd av att det införs ett nytt förfarande i svensk rätt; resolution. Ändringen i första stycket innebär att det som enligt bestämmelsen gäller vid konkurs utvidgas till att även gälla vid resolution. Bestämmelsen behandlas i avsnitt 8.15. 36.6Förslaget till lag om ändring i lagen (1982:80) om anställningsskydd Paragrafen ändras som en följd av att det införs ett nytt förfarande i svensk rätt; resolution. Ändringen i första stycket 2 innebär att det som enligt bestäm- melsen gäller vid konkurs utvidgas till att även gälla vid resolution. De övriga ändringarna i paragrafen är redaktionella. Bestämmelsen behandlas i avsnitt 8.15. Den ändrade lydelsen genomför artikel 34.4 i resolutionsdirektivet. I andra stycket införs en ny grund för när rättigheter och skyldigheter p.g.a. anställningsavtal och anställningsförhållanden inte ska övergå till en ny arbetsgivare vid överlåtelse av verksamhet. De övriga ändringarna i paragrafen är redaktionella. Bestämmelsen behandlas i avsnitt 8.15. Paragrafen ändras som en följd av att det införs ett nytt förfarande i svensk rätt; resolution. Ändringen i andra stycket innebär att det som enligt bestäm- melserna gäller vid konkurs utvidgas till att även gälla vid resolution. De övriga ändringarna i paragrafen är redaktionella. Bestämmelsen behandlas i avsnitt 8.15. 36.7Förslaget till lag om ändring i sparbankslagen (1987:619) Paragrafen, genomför delar av artikel 86.1 i resolutionsdirektivet. Av paragrafens framgår att en sparbank som är i resolution inte får försättas i likvidation. Ett sådant beslut får dock fattas efter ansökan av resolutionsmyndigheten. Bestämmelsen behandlas i avsnitt 8.9.2. 36.8Förslaget till lag om ändring i lagen (1987:667) om ekonomiska föreningar Paragrafen, genomför delar av artikel 86.1 i resolutionsdirektivet. Av paragrafen framgår att en ekonomisk förening som är i resolution inte får försättas i likvidation. Ett sådant beslut får dock fattas efter ansökan av resolutionsmyndigheten. Bestämmelsen behandlas i avsnitt 8.9. 36.9Förslaget till lag om ändring i konkurslagen (1987:672) Paragrafen genomför delar av artikel 86.1 i resolutionsdirektivet. Av ändringen i paragrafens första stycke framgår att det är bara är resolutionsmyndigheten som får ansöka om att ett företag under resolution ska försättas i konkurs. Som framgår av 25 kap. 1 § lagen om resolution, avslutas resolutionen av ett företag när resolutions- myndigheten beslutar det. Av 25 kap. 2 § samma lag framgår vidare att resolutionsmyndigheten som regel ska ansöka om att ett företag ska försättas i konkurs eller gå i likvidation när den har vidtagit de resolutionsåtgärder som behövs. Bestämmelsen behandlas i avsnitt 8.9. Paragrafen genomför delar av artikel 86.1 och delar av artikel 86.2. I paragrafen, som är ny, beskrivs vad rätten ska göra om den får en ansökan om att försätta ett sådant företag som kan bli föremål för resolution i konkurs. Det första som rätten då ska göra är att vilandeförklara ansökan. Därefter ska den underrätta resolutions- myndigheten och om ansökan. Bestämmelsen behandlas i avsnitt 8.9. Paragrafen genomför delar av artikel 86.2. Av paragrafen, som är ny, framgår när vilandeförklaringen ska upphävas. Bestämmelsen innebär att när resolutionsmyndigheten har fått en underrättelse enligt 10 b §, har den på sig att bestämma hur den ska agera. Om resolutionsmyndigheten inte hör av sig till rätten får rätten ta upp målet igen. Om resolutionsmyndigheten däremot beslutar att försätta företaget i resolution ska ansökningen avvisas, se 10 e §. Bestämmelsen behandlas i avsnitt 8.9. Paragrafen har ingen direkt motsvarighet i resolutionsdirektivet. I paragrafen, som är ny, klargörs det att det som sägs i 10 b och 10 c §§ inte gäller när resolutionsmyndigheten ansöker om konkurs. Bestämmelsen behandlas i avsnitt 8.9. Paragrafen genomför delar av artikel 86.1. Av paragrafen, som är ny, framgår att rätten inte får försätta ett företag som är i resolution i konkurs. Det gäller även om ansökan har tagits upp till prövning, t.ex. för att resolutionsmyndigheten inte hört av sig, men resolutionsmyndigheten försätter företaget i resolution innan rätten hinner pröva ansökan. Bestämmelsen behandlas i avsnitt 8.9. 36.10Förslaget till lag om ändring i lagen (1988:1385) om riksbank Paragrafen behandlar uppgiftsskyldighet avseende genomförda likviditetsåtgärder. Bestämmelsen avser uppgifter som rör såväl generella likviditetsåtgärder som nödkrediter. Av bestäm- melsen följer att information får lämnas exempelvis om vilka aktörer som utnyttjat en kreditmöjlighet och till vilket belopp. Uppgiftsskyldigheten förutsätter inte att myndigheterna begär att få uppgifterna. När förutsättningarna är uppfyllda bryter bestämmelsen sekretessen i 31 kap. 1 § första stycket OSL. Bestämmelsen behandlas i avsnitt 32.4.3. 36.11Förslaget till lag om ändring i lagen (1995:1570) om medlemsbanker Paragrafen genomför delar av artikel 86.1 i resolutionsdirektivet. Av paragrafen framgår att en medlemsbank som är i resolution inte får försättas i likvidation. Ett sådant beslut får dock fattas efter ansökan av resolutionsmyndigheten. Bestämmelsen behandlas i avsnitt 8.9. 36.12 Förslaget till lag om ändring av lagen (1995:1571) om insättningsgaranti I paragrafen föreslås en ny definition. Det är definitionerna av garanterad insättning och resolutionsmyndighet. Definitionerna behandlas i avsnitten 5.9 och 5.14. I paragrafen görs det en ändring i första stycket för att klargöra att insättningsgarantin inte omfattar de belopp som anges i 3 a §. Den närmare innebörden av den ändringen framgår av författnings- kommentaren till 3 a §. Bestämmelsen behandlas i avsnitt 21.4.8. Paragrafen genomför artikel 109.4 i resolutionsdirektivet. Av paragrafen som är ny, framgår med vilket belopp en insättare har rätt till ersättning från institutet under resolution om hela eller delar av dennes insättning har överförts till en privat aktör med hjälp av försäljningsverktyget eller till ett broinstituts med hjälp av broinstitutsverktyget. Om insättningarna har överförts till något annat institut gäller insättningsgarantin dock för insättningarna i det institutet. Enligt första stycket har en insättare inte rätt till ersättning om hela hans eller hennes insättning helt och hållet har överförts till en privat aktör eller till ett broinstitut. Han eller hon har inte heller rätt till ersättning om insättningen visserligen inte överförts i sin helhet men till ett belopp som motsvarar det som är ersättningsgillt enligt insättningsgarantin, , Om inte hela insättningen har förts över och värdet av den överförda insättningen understiger motsvarande , har insättaren rätt till ersättning från garantin om institutet under resolution försätts i konkurs eller förklarar insättningarna indisponibla. Det framgår av andra stycket. Bestämmelsen behandlas i avsnitt 21.4.8. Paragrafen genomför delar av artikel 109.1. Av paragrafen framgår vilket belopp insättningsgarantisystemet kan få skjuta till för att absorbera de förluster som de garanterade insättningarna skulle ha burit om de inte hade getts en förmånlig behandling. Av 13 kap. 11 § lagen om resolution framgår att resolutionsmyndigheten ska säkerställa att det ekonomiska utfallet för insättningsgarantisystemet inte blir sämre än om företaget i stället hade avvecklats genom konkurs eller likvidation. Bestämmelsen behandlas i avsnitt 21.4.7. Paragrafen genomför delar av artikel 109.1 i resolutionsdirektivet Paragrafen behandlar möjligheten att använda medel ur insättnings- garantifonden för att kapitalisera ett institut i resolution. Bestämmelsen behandlas i avsnitt 21.4.7. 36.13Förslaget till lag om ändring i inkomstskattelagen (1999:1229) Ändringen i andra stycket är en följd av att lagen (2008:814) om statligt stöd till kreditinstitut upphävs. Stöd som tidigare lämnats med stöd av den lagen får nu lämnas med stöd av två nya lagar; lagen om resolution och lagen om förebyggande statligt stöd till kreditinstitut. I övrigt är någon saklig skillnad inte avsedd. Bestämmelsen innebär alltså att som näringsbidrag avses stöd enligt de nämnda lagarna, om stödet inte redovisas som en skuld i räkenskaperna eller avser betalning för nyemitterade eller egna aktier. Regeln innebär alltså att sådana stöd – oavsett förekomst och utformning av villkor om återbetalning – skattemässigt ska behandlas som näringsbidrag och därmed tas upp som intäkt, om och till den del stödet inte redovisas som en skuld i räkenskaperna eller avser betalning för nyemitterade eller egna aktier. som lämnas i form av en utställd statlig garanti, dvs. i princip en borgensförbindelse, medför inte några skattemässiga effekter för institutet. Om och när ett stöd, som tagits upp till beskattning, betalas tillbaka får det återbetalda beloppet dras av. Detta följer av 5 § andra stycket (prop. 2008/09:61 s. 83 f). 36.14Förslaget till lag om ändring i lagen (2004:297) om bank- och finansieringsrörelse Paragrafen genomför delar av artikel 2 i resolutionsdirektivet. Paragrafen innehåller flera nya definitioner som är relevanta för de nya bestämmelser som föreslås i lagen. I den nya punkten 34 definieras begreppet återhämtningsplan. En sådan plan avser ett individuellt institut, jfr koncernåter- hämtningsplaner som avser koncerner. Syftet med en sådan plan är att identifiera olika åtgärder som det institut som upprättar planen kan vidta när de får allvarliga finansiella problem. Vilka olika scenarier som kan bli aktuella planens innehåll i övrig kommer att framgå av föreskrifter som meddelas av regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer. Planen ska dock inte enbart beskriva de olika alternativ som ett institut identifierar utan det ska också vara möjligt att utläsa av planen bl.a. om den kan rimligen kan förväntas ge önskat resultat. Eftersom det inte är möjligt att förutse alla tänkbara situationer kan det när planen ska verkställas visa sig omöjligt, Om institutet då inte reder ut situationen självt kan det komma att bli föremål för exempelvis åtgärder för ingripanden, se 6 a kap. Åtgärderna ska vidtas vid en avsevärd försämring av ett instituts finansiella situation. Det är alltså inte fråga om mindre svängningar i resultatet utan en försämring som kan påverka institutets över- levnadsförmåga. Planen ska dessutom inte hantera enbart inträffade försämringar. Den ska även hantera situationer som sannolikt leder till en avsevärd försämring, baserat på t.ex. olika typer av indikatorer. Det föreslås också en definition av begreppet koncernåterhämt- ningsplan (punkten 18). Det detsamma som en återhämtningsplan, men den behandlar ett företag i en koncern som står under gruppbaserad tillsyn. Om det finns andra företag i koncernen, t.ex. industriföretag, ska de dock inte ingå. Det inkluderar både nationella koncerner och gränsöverskridande sådana. Definitionerna behandlas i kapitel 5 och 28. Paragrafen genomför artikel 5.1 i resolutionsdirektivet I paragrafens första stycke görs det en ändring för att klargöra att återhämtningsplaner och koncernåterhämtningsplaner omfattas av bestämmelserna i nämnda paragraf. Planerna är nämligen en styr- form i kapitaltäckningsdirektivets mening. Av ändringen följer att om någon annan bestämmelse hänvisar till denna paragraf så omfattar hänvisningen även återhämtningsplanerna. Som exempel på en sådan hänvisning kan nämnas den i 2 kap. 1 § lagen om särskild tillsyn över kreditinstitut och värdepappersbolag. Enligt den bestämmelsen ska ett företag som bryter mot den här paragrafen åläggas ett särskilt kapitalbaskrav. Övriga ändringar i paragrafen är redaktionella. Bestämmelsen behandlas i avsnitt 28.2.1. Paragrafen har ingen direkt motsvarighet i resolutionsdirektivet. Av den föreslagna ändringen i paragrafen framgår att ett kredit- instituts system även göra det möjligt att identifiera den typ av kvalificerade insättningar som räknas upp. Bestämmelsen behandlas i avsnitt 20.1. Paragrafen genomför delar av artikel 5.1 och artikel 5.9 i resolutionsdirektivet. Av bestämmelsens första stycke framgår att ett kreditinstitut som ingår i en koncern som inte står under gruppbaserad tillsyn ska upprätta en återhämtningsplan. Det som åsyftas är exempelvis ett kreditinstitut som är helt fristående och som inte ingår i en kon- cern över huvud taget eller ett kreditinstitut som visserligen ingår i en koncern, men de övriga koncernföretagen inte är sådana som omfattas av gruppbaserad tillsyn. Om kreditinstitut ingår i en utländsk koncern som står under gruppbaserad tillsyn av en utländsk behörig myndighet behöver den inte heller upprätta återhämtningsplaner enligt denna bestämmelse. När en återhämtningsplan ska upprättas och hur ofta den ska uppdateras kommer att framgå av föreskrifter meddelade av reger- ingen eller den myndigheten regeringen bestämmer. Detsamma gäller planens närmare innehåll. Bemyndigandet finns i 16 kap. 1 §. En återhämtningsplan är inte bara ett internt styrdokument. Den ska också granskas och bedömas av . Innan planen ges in till inspektionen ska den dock enligt bestämmelsens andra stycke godkännas av kreditinstitutets styrelse. Bestämmelsen behandlas i avsnitten 28.2.1 och 28.2.2. Paragrafen genomför artikel 7.1 i resolutionsdirektivet. Paragrafen behandlar koncernåterhämtningsplaner. För en koncern som består av företag som står under grupp- baserad tillsyn ska enligt första stycket moderföretaget inom EES upprätta en koncernåterhämtningsplan. Om ett svenskt kredit- institut ingår i en sådan koncern ska den alltså omfattas av planen. Vad ett moderinstitut inom EES är framgår av definitionen i 1 kap. 5 §. En koncernåterhämtningsplan upprättas endast på gruppnivå och inte på undergruppsnivå. Bestämmelsen är dock tillämplig på både nationella och gränsöverskridande koncerner.