sou · H2B318 · 2014-04-02 00:00:00 — För grova fall är straffet enligt andra stycket fängelse, lägst och högst . I motiveringen för straffskärp- ningen när den särskilda straffskalan för grova brott infördes, ut- talade departementschefen att staten, mot angrepp på den person- liga integriteten, allmänt sett borde reagera strängare än dittills och att svåra fall av olaga hot ibland kan utvecklas till psykisk terror och medföra svårt lidande.84 I det ovan återgivna fallet från hovrätterna dömde hovrätten till minimistraffet, fängelse . I orefererade hovrättsavgö- randen, se bilaga 3, finns exempel på straffvärdebedömningar från och upp fängelse. I samtliga fall har det då varit fråga om vapen eller tillhyggen som använts som hotmedel. För straffvärden över miniminivån tycks andra faktorer ha tillkom- mit, t.ex. målsägandens utsatta situation eller att skjutvapen varit skarpladdade. 80NJA II 1962 s. 129 och även /Ulväng, Kriminalrättens grunder, 2013, s. 524. 81Se NJA 2011 s. 89 p. 17 i Högsta domstolens domskäl. 82Jfr NJA 2008 s. 1010. 83Jfr NJA 1990 s. 776. 1992/93:141 s. 30. Våra bedömningar och förslag 6.8.3Överväganden och förslag avseende grovt olaga hot Förslag: Minimistraffet för grovt olaga hot höjs till nio måna- ders fängelse. Skälen för förslaget: När den särskilda straffskalan för grovt olaga hot infördes uppmärksammades det förhållandet att olaga hot kan orsaka betydande psykiskt lidande hos den som utsätts för det (se ovan, avsnitt 6.8.1). Grova fall av olaga hot torde ofta innefatta hot med vapen och andra tillhyggen, där den hotade känner en akut rädsla för att bli utsatt för en mycket allvarlig våldshandling, t.o.m. en livsfarlig eller dödlig sådan. De skäl för en straffnivåhöjning som anförts i våra allmänna utgångspunkter gör sig alltså gällande lika väl för grovt olaga hot som för faktisk våldsutövning. Vi anser där- med att även straffskalan för grovt olaga hot bör höjas. Till detta kommer att det nuvarande förhållandet mellan straffskalorna för brottstyperna grovt olaga hot och grovt olaga tvång, samt för grov utpressning och grov misshandel, bör bibehållas i huvudsak. Som tidigare framhållits finns ett samband mellan dessa brottstyper, dels eftersom hot kan ingå som ett moment i olaga tvång och utpress- ning, dels eftersom allvaret i ett hot bör avspegla allvaret i den våldshandling som hotet syftar på (om det är den typen av hot). En strängare syn på grov misshandel bör därför även medföra en sträng- are syn på grova olaga hot, som kan avse hot om sådana allvarliga våldshandlingar som, om de förverkligas, ofta skulle bedömas som grov misshandel. Liksom för andra brottstyper anser vi att en straffnivåhöjning bör åstadkommas genom en höjning av minimistraffet och att denna höjning inte bör vara alltför stor. Nio månaders fängelse är den nivå som utifrån våra allmänna utgångspunkter kan komma ifråga. Med en sådan höjning upprätthålls också proportionaliteten mellan grovt olaga tvång och grovt olaga hot, som har samma mini- mistraff. Straffminimum för grovt olaga hot kommer med en sådan höjning att på nytt ligga i nivå med straffminimum för fridskränk- ningsbrotten, vilket, även om dessa brottstyper inte helt lätt låter sig jämföras, får anses rimligt med tanke på att detta förhållande mellan brottstyperna gällde före lagändringen avseende straffskalorna för fridsbrotten. Våra bedömningar och förslag Bör straffmaximum höjas? Straffskalan för grovt olaga hot sträcker sig till maximalt fängelse. Denna straffskala utnyttjas endast i liten utsträckning.85 Även om straffmätningen, med ett nytt minimistraff, kommer att förskjutas uppåt i straffskalan, bör fortfarande fängelse ses som en tillräckligt hög nivå för att allvaret hos de allra svåraste fallen av olaga hot ska kunna beaktas. Den som berövar annan livet döms för mord, eller, om brottet med hänsyn till de omständigheter som föranlett gärningen eller annars är att anse som mindre grovt, för dråp (3 kap. 1 och 2 §§ brotts- balken). Uppsåtligt dödande ska alltså som en utgångspunkt bedömas som mord. Gränsdragningen mellan mord och dråp86 Bedömningen av om en gärning är att betrakta som mord eller dråp ska göras utifrån alla omständigheter vid brottet. Att gärningsman- nen handlat i stark affekt till följd av en provokation från offrets sida, ett snabbt händelseförlopp och gärningsmannens psykiska sär- drag eller i övrigt starkt pressade situation, är omständigheter som enligt rättspraxis kan medföra att brottet ska anses som dråp.87 Omständigheter som talar för bedömningen att gärningen är att 85Den officiella kriminalstatistiken, se tabell 430 (domslut med huvudpåföljd fängelse efter huvudbrott och fängelsetidens längd i månader). , där grovt olaga hot särskiljs i statistiken, dömdes till fängelse för grovt olaga hot som huvudbrott i 34 domar, i åtta stycken av dessa var fängelsestraffet längre än ett men högst fängelse, vilket var de längsta fängelsestraffen. avsåg sex fängelsedomar strafflängder mellan ett och fängelse, och en dom, den med längst straff, fanns i intervallet över två men under fyra års fängelse. fanns det i stället två domar i det senare intervallet, och samma antal, dvs. sex stycken, i intervallet mellan ett och fängelse. 86Jfr framställningen i Ds 2013:55. 87NJA 1975 s. 594 och NJA 1995 s. 464 (om bl.a. stark affekt och provokation), NJA 1985 s. 510 och RH 2003:64 (pressad livssituation och psykiska särdrag), NJA 2002 s. 116 (starkt pressad livssituation och snabbt händelseförlopp), NJA 1987 s. 33 (snabbt händelseförlopp), NJA 1989 s. 97 (hastigt mod och gärningsmannens psykiska särdrag). Det ska anmärkas att i flera av de nu nämnda fallen har bedömningen, trots de anförda skälen, blivit att gärningen bedömdes som mord. Våra bedömningar och förslag betrakta som ett mord är att offret varit skydds- och försvarslöst88, att händelseförloppet inte har varit helt kortvarigt89 och att offret utsatts för dödsångest90. När det gäller närstående till gärningsmannen har det i tidigare praxis anförts att denna omständighet med betydande styrka talar för att bedöma gärningen som mord och bedömningen när det gäller närstående har ofta utmynnat i att gärningen bedömts som mord, trots att det funnits omständigheter som talat i en annan riktning, t.ex. ett snabbt händelseförlopp eller att gärningsmannen befunnit sig i en pressad situation eller haft psykiska särdrag.91 I det senaste fallet från som rörde bl.a. frågor om rubrice- ringen av en gärning där offret var en till gärningsmannen när- stående kvinna, förde inte någon diskussion kring några sådana omständigheter, utan konstaterade att det inte fanns några skäl att bedöma gärningen som mindre grov.92 I den aktuella domen nämner exempel på tänkbara fall av dråp: utvidgat självmord (gärningmannen dödar först en annan person och hindras sedan att fullfölja sitt eget själv- mord) eller att en person dödar någon som har utsatt gärningsmannen för psykisk eller fysisk misshandel. Fall av barmhärtighetsdödande (dödshjälp, eutanasi) nämns också som exempel.93 I hovrättsfallet RH 1999:86 gjorde hovrätten bedöm- ningen att en kvinna som dödade en man som i deras förhållande utsatt henne för fysisk och psykisk misshandel, skulle dömas för dråp och inte mord. I två fall av s.k. aktiv döds- hjälp, NJA 1979 s. 802 och RH 1989:19, gjorde respektive hovrätten bedömningen att gärningarna skulle bedömas som dråp. Andra exempel på uppåtligt dödande under mycket spe- ciella omständigheter, där domstolen bedömt gärningen som dråp och också straffmätt avsevärt under straffminimum för brottet, redogörs för i avsnitt 6.10.2. 88NJA 1980 s. 407, NJA 1985 s. 510, NJA 1989 s. 97, NJA 1994 s. 310, NJA 2002 s. 116 och RH 1998:55. 89NJA 1989 s. 97, jfr NJA 1987 s. 33 och NJA 1995 s. 464. 90NJA 1989 s. 97 och 1985 s. 510. 91NJA 1989 s. 97, se även NJA 1994 s. 310, NJA 2002 s. 116 och RH 2003:64. 92NJA 2013 s. 376, domskälen p. 93NJA 2013 s. 376, domskälen p. Våra bedömningar och förslag Straffskalan för dråp har sedan infördes varit fängelse i lägst sex och högst . Det lägsta straffet för mord är , dvs. samma maximistraff som gäller för dråp. Straffskalorna för dråp och mord skiljer sig därmed från straffskalorna för andra gradindel- ade brott på så sätt att det inte finns någon överlappning emellan dem. När det gäller straffmätningen för dråp får det senaste rättsfallet från , NJA 2013 s. 376, avseende uppsåtligt död- ande anses ha en avgörande betydelse. uttalade där följande om straffskalorna och straffmätningen av mord och dråp. Den totala straffskalan för uppsåtligt dödande sträcker sig alltså (se p. 10) från fängelse , som är minimistraffet för dråp, till livstids fängelse, som är maximistraffet för mord. Straffskalekonstruktionen vid mord och dråp skiljer sig från vad som gäller för andra fall av grad- indelade brott på så sätt, att det inte finns någon överlappning mellan straffskalorna för de olika graderna av uppsåtligt dödande. I stället ligger straffskalorna så att säga kant i kant. En följd av detta är att det finns anledning att betrakta straffskalorna för mord och dråp som en enhet, dvs. som en glidande skala på vilken det aktuella brottet ska placeras in med beaktande av de olika faktorer som har betydelse för hur brottet ska bedömas samt för straffvärdet och straffmätningen i det enskilda fallet. Utgångspunkten är alltså att den som gör sig skyldig till uppsåtligt dödande ska dömas för mord. För att gärningen ska vara att bedöma som dråp krävs att brottet är att anse som mindre grovt (se p. 10 och 24), dvs. omständigheterna sammantagna ska vara sådana att de fram- står som klart förmildrande. Då bör utgångspunkten vara att straffvär- det motsvarar fängelse . Fängelse bör tillämpas bara i de fall där omständigheterna är mycket förmildrande. Minimistraffet för mord, fängelse , bör också reserveras för fall där den samlade be- dömningen av de omständigheter som ska påverka straffet leder till att dessa är förmildrande, dock inte så klart förmildrande att ett fängelse- straff understigande ska dömas ut (och gärningen ska bedömas som dråp).94 94 Högsta domstolens domskäl p. 17 och p. Våra bedömningar och förslag I NJA 1979 s. 802, som avsåg aktiv dödshjälp, dömdes den tilltalade till fängelse. I ett hovrättsfall som också avsåg aktiv döds- hjälp, RH 1989:19, gjorde varken hovrätten eller tingsrätten någon uttrycklig bedömning av vilket straffvärde gärningen kunde anses ha. Tingsrätten uttalade dock att om ett fängelsestraff skulle dömas ut skulle strafftiden kunna sättas betydligt under minimistraffet för dråp. Tingsrätt och hovrätt bestämde slutligen påföljden till vill- korlig dom. Av betydelse för påföljdsvalet var bl.a. att offret, som själv ville dö och också försökt ta sitt liv, troligtvis inte hade mer än kvar att leva, och att hon, även om hon levt längre, inte hade varit kontaktbar eller kunnat ta vård om sig själv, ett liv som hon själv velat undkomma genom att begå självmord. Andra exem- pel på straffmätning för dråp, där domstolarna bestämt straffvärdet under straffminimum för brottet, finns i avsnitt 6.10.2. 6.9.3Överväganden och förslag avseende dråp Förslag: Minimistraffet för dråp höjs till fängelse . Skälen för förslaget: I våra direktiv ingår inte uttryckligen att se över straffskalan för dråp. Vi är däremot fria att överväga och lämna förslag angående straffskalorna för andra allvarliga våldsbrott än dem som anges i vårt uppdrag, om vi anser det befogat med hänsyn till intresset av en höjd straffnivå eller för att upprätthålla propor- tionalitet mellan de olika brottstyperna. Dråp, liksom mord, innebär att uppsåtligen beröva en annan människa den mest grundläggande rättigheten, rätten till liv. Dess- utom utsätts anhöriga och närstående till brottsoffret regelmässigt för ett stort lidande till följd av brottet. Straffnivån för mord har, genom den förändring av straffskalan som trädde i kraft , skärpts utöver den allmänna straffnivåhöjning för allvarliga våldsbrott som avsågs med straffmätningsreform. I en lag- rådsremiss har föreslagit att straffnivån för mord ska höjas ytterligare.95 Med beaktande av detta, och de allmänna skäl som talar för en straffnivåhöjning för allvarliga våldsbrott, anser vi att även straffskalan för dråp bör höjas. Till detta kommer att det bör finnas ett visst utrymme mellan straffminimum för synnerligen grov misshandel och straffminimum 95 Lagrådsremiss Skärpt straff för mord, (). Våra bedömningar och förslag för dråp, för att upprätthålla proportionalitet mellan dessa brotts- typer och för att möjliggöra en differentierad straffmätning av syn- nerligen grov misshandel och även försök till dråp eller grov miss- handel i kombination med grovt vållande till annans död. Vårt förslag att höja straffminimum för synnerligen grov misshandel bör därför leda till att minimistraffet för dråp höjs till fängelse. Som vi anfört i de allmänna utgångspunkterna ser vi det inte som lämpligt att föreslå en höjning av det allmänna straffmaximum om tio års fängelse som föreskrivs i 26 kap. 1 § . Med en höjning av minimistraffet för dråp till fängelse blir där- med straffskalan för dråp förhållandevis snäv. Å andra sidan ska straffskalorna för dråp och mord ses som en enhet, vilket tydliggjort i NJA 2013 s. 376. För mord och dråp skulle därmed finnas en sammanlagd straffskala från åtta till fäng- else och därutöver livstids fängelse. En sådan straffskala får anses tillräcklig för att möjliggöra en differentierad straffmätning. Vi ser därför inte något hinder mot att straffskalan för dråp på detta sätt begränsas. Som närmare utvecklas i avsnitt 6.10.4 föreslår vi att det införs en särskild straffskala för dråp under förmildrande omständigheter. Tillämpningsområdet för denna straffskala är avsedd för sådana fall av uppsåtligt dödande som enligt nuvarande praxis kan leda till att straffminimum för dråp underskrids i betydande mån. Skulle inte våra förslag i den delen leda till lagstiftning kvarstår möjligheten att, som redan skett i praxis, underskrida straffminimum för dråp i vissa speciella undantagsfall med stöd av 29 kap. 3 § andra stycket. Vi ser därför inte att förslaget till höjt minimistraff för dråp behöver få några negativa konsekvenser för möjligheten att mäta ut straff för uppsåtligt dödande på ett adekvat sätt i de fall där omständig- heterna är särskilt lindrande. Våra bedömningar och förslag 6.10Barnadråp och andra fall av dråp under förmildrande omständigheter I 3 kap. 3 § finns en särskild bestämmelse om uppsåtligt dödande, barnadråp, som utgör en privilegierad form av dråp. Privilegieringen gäller endast barnets mor och är tillämplig antingen då hon dödar sitt barn vid födelsen eller därefter då hon på grund av nedkomsten befinner sig i upprivet sinnestillstånd eller i svårt trångmål. För barnadråp gäller en lägre straffskala än för dråp, från fängelseminimum till som längst fängelse. Uttrycket vid födelsen syftar från det att födslo- arbetet börjat till dess att barnet är fött. För tiden därefter kan bestämmelsen alltså också vara tillämplig, om kvinnan p.g.a. för- lossningen befunnit sig i ett upprivet sinnestillstånd eller i ett svårt trångmål. Det måste då finnas ett samband mellan förlossningen och det upprivna sinnestillståndet eller trångmålet för att bestäm- melsen ska bli tillämplig. Om kvinnan efter förlossningen, utan att det finns något samband med denna, kommer i t.ex. ekonomiska svårigheter som kan betraktas som trångmål, gör detta inte bestäm- melsen tillämplig. Hur lång den tidsperiod kan vara under vilken en kvinna till följd av förlossningen kan vara i upprivet sinnestillstånd är enligt förarbetena varierande. Det nämns att tvångsföreställ- ningar av den art som åsyftas med bestämmelsen kan förekomma kvinnan ammar sitt barn.96 Bestämmelsen om barnadråp har en stark koppling till historiska förhållanden. I strafflagen gällde bestämmelsen för en kvinna som blivit havande genom olovlig beblandelse, dvs. med någon hon inte var gift med. Det starka samhälleliga och sociala fördömande som kunde bli följden av att föda ett barn utom äktenskapet var en av anledningarna till att kvinnan privilegierades straffrättsligt. Brotts- balkens reglering bygger i stället på att det kan vara biologiskt normala fysiska och psykiska orsaker som gör att en nybliven mor förgriper sig på sitt barn.97 Departementschefen uttalade följande. 96NJA II 1962 s. 96. 1962:10, del B, s. 12. Våra bedömningar och förslag anfört har samhällsutvecklingen medfört att den problemställning som föranlett SL:s särskilda regler om barnamord numera i ganska hög grad förlorat sin aktualitet. Jag anser dock i likhet med kommittén, att det är befogat att bibehålla en särskild brottstyp som ett uttryck för den mildare bedömning som ter sig naturlig, då en nybliven moder förgriper sig på sitt barn. Departementschefen anförde också, med anledning av ett yttrande från , att det var givet att denna mildare bedömning som kan tillkomma en mor, bygger på förutsättningen att dråpet av barnet subjektivt föranletts av den upprivna sinnesstämningen eller trångmålet. En så restriktiv tillämpning ansågs dock inte lämplig med beaktande av svårigheterna att utreda och föra bevisning om sådana subjektiva omständigheter.98 I rättsfallet RH 2004:63 bedömde hovrätten att en kvinna skulle dömas för barnadråp och inte mord eller dråp. Kvinnan hade dödat sitt barn i nära anslutning till förlossningen och innan efterbörden kommit ut. Hovrätten tog inte ställning till om tidpunkten i sig skulle betraktas som vid födelsen eller som tiden därefter. Hov- rätten konstaterade att kvinnan under alla förhållanden befunnit sig i ett svårt trångmål p.g.a. nedkomsten – ingen kände till hennes graviditet och hon kände sig därför förhindrad att tillkalla assistans. Följaktligen gick hon igenom hela förlossningen ensam i sitt hem. Först när hon förstod att hon riskerade att själv förblöda ringde hon efter en ambulans. I det ovan nämnda hovrättsavgörandet avseende barnadråp dömdes kvinnan till fängelse. I kriminalstatistiken finns endast få lagföringsbeslut avseende barnadråp. har sex fall förekommit. I fyra av dem har kvinnan överlämnats till rättspsykiatrisk vård. I två fall, vilket alltså inkluderar det ovan nämnda rättsfallet, bestämdes påföljden till fängelse, i båda fallen i tre år.99 98NJA II 1962 s. 97. 99Den officiell kriminalstatistiken, tabell 420 (personer lagförda för brott efter huvudbrott och huvudpåföljd), för åren 1995–2012. Utdömda fängelsestraffs längd kan utläsas ur tabell 430(personer dömda till fängelse efter huvudbrott och fängelsestraffets längd). Våra bedömningar och förslag 6.10.2Andra fall av dråp under starkt förmildrande omständigheter Så kallad aktiv dödshjälp och dödande med samtycke Som tidigare nämnts är aktiv dödshjälp ett exempel på uppsåtligt dödande som kan vara att bedöma som dråp. Den förmildrande omständighet som tas upp i 29 kap. 3 § 4 anges också åsyfta bl.a. barmhärtighetsmord. har tagit ställning till frå- gan om aktiv dödshjälp i rättsfallet NJA 1979 s. 802. En fråga i målet gällde om den tilltalades handlande – dels att ge en svårt sjuk man en dödlig dos tabletter, dels att injicera en dödlig dos insulin – skulle betraktas som medhjälp till självmord, vilket är straffritt, eller som ett uppsåtligt dödande. uttalade i denna fråga att offret visserligen svalt tabletterna själv, men att intagandet av tabletter och injiceringen av insulin skulle ses som en gärning, och att den tilltalades handlande präglades av en sådan självständig- het att det var att bedöma som gärningsmannaskap. När det gällde påföljden hade hovrätten, till vars skäl anslöt sig, uttalat att man beaktade å ena sidan att gärningen företagits på offrets bestämda önskan och utifrån den tilltalades utgångspunkter i ett humanitärt syfte, men att uppsåtligt dödande å andra sidan är ett allvarligt avsteg från den rättsuppfattning som präglar brotts- balkens bestämmelser, grundade på respekt för människolivet, även i det fall då livets värde för en svårt sjuk kan te sig tvivelaktigt. Att lämna sådana gärningar utan kännbar påföljd skulle kunna få svår- överskådliga konsekvenser, menade hovrätten och bestämde påfölj- den till fängelse. fastställde hovrättens domslut. I ett senare rättsfall från hovrätterna, RH 1989:19, bedömde hovrätten påföljden för en annan gärning som avsåg aktiv döds- hjälp. Hovrätten konstaterade att omständigheterna i målet skilde sig från dem i det nämnda NJA-fallet. Det var fråga om en mycket sjuk kvinna, som uttalat en önskan att dö. Hon över- levde ett självmordsförsök, men hade p.g.a. detta varit medvetslös i cirka en månad, när hennes sambo dödade henne genom kvävning i enlighet med ett löfte han gett henne att befria henne från fortsatt lidande. I målet var också utrett att det var mycket osäkert om kvinnan skulle ha vaknat ur medvetslösheten och att möjligheten för henne att leva mer än var små. Skulle hon kommit till medvetande skulle hon inte varit kontaktbar och hon hade inte Våra bedömningar och förslag haft möjlighet att ta vård om sig själv. Hovrätten konstaterade att det fick antas att ett sådant liv skulle ha utgjort ett ännu större lidande än det liv hon själv velat lämna. Hovrätten gjorde slutligen bedömningen att påföljden i målet, utan att äventyra den allmänna laglydnaden, kunde bestämmas till villkorlig dom. Båda rättsfallen gällde fall där offret själv inte hade förmåga att ta sitt liv och önskade dö. Som en jämförelse kan nämnas ett hovrättsavgörande som avsåg ett dödande med offrets samtycke. Avgörandet är summariskt refererat i RH 2011:86. Av detta referat framgår hovrättens domskäl, där det först konstateras att ett upp- såtligt dödande av en annan människa är en brottslig handling, även om dödandet sker med dennes samtycke. Den tilltalades agerande var inte att betrakta som medhjälp till självmord. Hovrätten be- dömde gärningen som dråp med beaktande av samtliga omständig- heter, bl.a. den tilltalades egna uppgifter om motivet för gärningen. Av hovrättens dom framgår att den tilltalade berövat sin far livet genom att sticka en kniv i hans bröst. Detta hade skett på hans uttryckliga önskemål. Hovrätten konstaterade också att den till- talades psykiska störning fick anses ha haft en stor betydelse för gärningen. Enligt rättens bedömning var gärningens straffvärde fängelse, men påföljden bestämdes till fängelse , med beaktande av framför allt den tilltalades psykiska störning, men även hennes ungdom (vid gärningstillfället). Gärningar begångna i nödvärnssituationer Det finns också exempel i rättspraxis på gärningar som begåtts i nödvärn, där gärningen i och för sig varit uppenbart oförsvarlig och heller inte straffri p.g.a. nödvärnsexcess, men där domstolen tagit hänsyn till nödvärnssituationen som en förmildrande omständighet och satt fängelsestraffet under minimistraffet för dråp. I rättsfallet NJA 2005 s. 237 var utgångspunkten för Högsta domstolens bedömning att den 19-åring som utdelat fem knivstick, som ledde till att offret avled, själv först blivit angripen med kniv och blivit stucken i bröstet. kom fram till att det våld 19-åringen använt i situationen var uppenbart oförsvarligt och att omständigheterna inte heller var sådana att han svårligen kunde besinna sig. Med beaktande både av gärningsmannens ungdom och att gärningen begåtts i en nödvärnssituation bestämde fängelsestraffets längd till fängelse . Våra bedömningar och förslag innebära, om man beaktar den straffnedsättning som normalt tillämpas för en 19-åring, att straffmätningsvärdet för en vuxen person hade varit omkring fängelse. I det s.k. Rödebymålet, RH 2008:90, konstaterade hovrätten att straffvärdet låg avsevärt under minimistraffet för dråp. Gärnings- mannens psykiska handikapp hade betydelse för bedömningen, men även den nödvärnssituation gärningsmannen befann sig i. Nöd- värnssituationen bestod i att några ungdomar olovligen tagit sig in på gården till gärningsmannens och hans familjs bostadshus. Familje- medlemmar hade tidigare blivit hotade och ungdom- arna var utrustade med tillhyggen.