sou · H2B383 · 2014-12-18 00:00:00 — reaktion på förseelsen bör preskriptionstiden kunna sättas relativt kort. Preskriptionstiden bör räknas dels i förhållande till när förfarandet inleds, dels i förhållande till när det bör avslutas. I den inledande fasen bör en preskriptionstid – från det att överträdelsen begicks till dess att den anspråket riktas mot bereds tillfälle att yttra sig – vara tillräcklig. Efter det att beslut om sanktionsavgift vunnit laga kraft måste verkställighet ske därefter. I annat fall faller den beslutade sanktionsavgiften bort. Av rättssäkerhetsskäl bör det finnas möjlighet att jämka en sanktionsavgift om överträdelsen är ursäktlig eller om det annars skulle framstå som oskäligt att ta ut avgiften. Något skäl att medge jämkning av avgiften endast på grund av att förseelsen är mindre allvarlig bör dock inte föreligga. Ett av argumenten för att införa sanktionsavgift är nämligen att därigenom kunna beivra denna typ av överträdelseer. Av rättssäkerhetsskäl och för att skapa legitimera systemet, men också för att uppfylla de internationella konventionerna, ska den anspråket riktas mot beredas tillfälle att yttra sig före det att beslut om avgift meddelas. Detta bör komma till klart uttryck i lagtexten. Huruvida det ska förekomma att föreläggandet att yttra sig ska delges eller inte bör överlämnas till tillsynsmyndigheten att avgöra i det enskilda fallet. Själva beslutet att påför avgift ska dock delges. Ett beslut om att påföra en sanktionsavgift rör en enskilds aktörs rättighet och bör därför kunna överprövas av domstol. Då det är frågan om ett förvaltningsbeslut sker överklagandet till för- valtningsrätt. Vid överklagande till kammarrätten krävs pröv- ningstillstånd. Kommitténs förslag: Både krigsmateriellagen och PDA-lagen innehåller s.k. blankettstraffbud med fängelse i straffskalan, vilka fylls ut genom föreskrifter meddelade av , av ISP respektive av SSM. Då det är oklart om de aktuella straffbuden kan fyllas ut av myndighetsföreskrifterna på sätt som sker bör straffbuden åtgärdas. Åtgärdandet genomför dels på det sättet att straffsanktionen ersätts av sanktionsavgift i vissa blankettstraffbud, dels på det sättet – beträffande det straffbud som behåller fängelse i straff- skalan – att den utfyllande föreskriften får meddelas av rege- ringen istället för av förvaltningsmyndighet under regeringen. Det kan konstateras att straffbestämmelserna i krigsmateriellagen och PDA-lagen är så kallade blankettstraffbud. Detta innebär att den enskilda straffbestämmelsen inte innehåller all information som behövs för att avgöra vad som är straffbart. För att få tillräcklig information därom måste brottsbeskrivningen fyllas ut genom hänvisning till en primär regel som återfinns på ett annat ställe i regelverket. Hänvisningen görs då antingen till en regel i samma författning eller till en regel i en separat författning eller föreskrift. I krigsmateriellagen görs hänvisningarna i huvudsak till regler i samma lag, medan PDA-lagen huvudsakligen hänvisar till rådets förordning (EG) nr 428/2009. Blankettstraffbud före- kommer i stor utsträckning inom det specialstraffrättsliga området, men även innehåller sådana bestämmelser. En nackdel med blankettstraffbud är att de generellt sett försvårar läsningen av ett straffbud genom att författningstexten inte anges samlat på ett ställe eller i ett sammanhang. Detta är särskilt påtagligt när, som sker i PDA-lagen, hänvisningen görs till en separat författning. Ett annat problem med blankettstraffbud är att dessa, under vissa förhållanden, kan stå i strid med regerings- formens regler om normgivning. Så kan vara fallet när ett straffbud, med fängelse i straffskalan, fylls ut genom en föreskrift som har meddelats av en myndighet under regeringen eller av en kommun. När så sker får det bl.a. till effekt att fängelse utgår ur den aktuella straffskalan. Det föreligger emellertid inte något absolut förbud mot att fylla ut blankettstraffbud, med fängelse i straffskalan, med myndighets- eller kommunala föreskrifter. Förbudet föreligger endast i de fall där den gärning som straffbeläggs helt eller i det väsentliga anges i den utfyllande föreskriften. Detta kan även uttryckas på det sättet att det föreligger ett förbud mot att en myndighets- eller kommunföreskrift utgör en väsentlig del av straffbestämmelsen i ett blankettstraffbud med fängelse i straff- skalan.1 Så är fallet när det straffbara området helt eller i det väsent- liga anges i föreskriften. Straffbudets materiella innehåll framgår således i dessa fall av föreskriften istället för av straffbudet. Det anses vara i sin ordning att i blankettstraffbud kriminalisera överträdelser av myndighets- eller kommunföreskrift. I dessa fall straffbeläggs nämligen inte den norm som framgår av föreskriften utan i stället straffbeläggs den omständigheten att gärningsmannen bryter mot /föreskriften. Gärningsmannens subjektiva upp- såt behöver därvid inte omfatta rekvisiten i den föreskrift dit blankettstraffbudet hänvisar. Däremot ska uppsåtet omfatta att gärningen står i strid med den norm som framgår av föreskriften. Att i det enskilda fallet avgöra om en utfyllande norm i en myndighetsföreskrift utgör eller inte utgör en del av själva straff- bestämmelsen är inte alltid möjligt. Bl.a. på grund av att det sällan (eller aldrig) framgår av vare sig blankettstraffbudet eller av dess förarbeten hur straffbudet och föreskriften är tänkta att uppfattas i 1 Se bl.a. NJA 2005 s. 33, NJA 2006 s. 293 och NJA 2008 s. 567 samt lagsrådets yttranden i prop. 2011/12:59, s. 71 ff och prop. 2011/12:109, s. 72 ff. nämnda avseende.2 För att skapa tydlighet och förutsägbarhet finns det, som anfört, skäl att åtgärda blankettstraffbud med fängelse i straffskalan som fylls ut genom föreskrifter meddelade av myndigheter under regeringen eller av kommuner.3 I de fall där det är uppenbart att blankettstraffbudet är tillåtet kan ett åtgärdande dock underlåtas. Vid den prövning av krigsmateriellagen och PDA-lagen som företagits har frågan om blankettstraffbudens utformning aktuali- serats. Kommittén har därför prövat om det förekommer otillåtna blankettstraffbud i regelverket. 11.3Förekommer straffbud som utformats på ett sätt som inte överensstämmer med regeringsformen? Både krigsmateriellagen och PDA-lagen innehåller blankett- straffbud med fängelse i straffskalan som fylls ut genom före- skrifter meddelade av myndigheter under regeringen, nämligen av , av ISP respektive av (). Frågan är om dessa blankettstraffbud har utformats på ett otillåtet sätt enligt regeringsformen. I 27 § första stycket 4 föreskrivs straffansvar för den som upp- såtligen eller av oaktsamhet åsidosätter ett villkor eller bryter mot en kontroll- eller ordningsbestämmelse som har meddelats med stöd av krigsmateriellagen. SOU 2013:38, s. 606 f. 3SOU 2013:38, s. 607. Med stöd av 6 § tredje stycket krigsmateriellagen har regeringen enligt 14 § krigsmaterielförordningen delegerat till att meddela föreskrifter om utförsel av vissa handeldvapen med tillhörande ammunition. har med stöd av delegationen utfärdat en föreskrift som reglerar införsel och utförsel av skjutvapen och ammunition.4 Föreskriften innehåller, såvitt avser utförselsituationen, både kontroll- och ordningsbestämmelser. Huruvida den straffbelagda gärningen ska anses beskriven i blankettstraffbudet eller om denna helt eller i det väsentliga ska anses framgå av föreskriften är oklart. Av föreskriften framgår bl.a. vem, när och på vilket sätt en anmälan om utförsel ska göras. Detta är en omständighet som får anses tala för att föreskriften utgör en del av blankettstraffbudet i och med att den senare får sitt materiella innehåll genom föreskriften. går det att argumentera för att blankettstraffbudet inte straffbelägger de normer som framgår av föreskriften, utan endast straffbelägger överträdelsen av föreskriften som sådan. att man bryter mot en kontroll- eller ordningsbestämmelse i före- skriften, vilken meddelats med stöd av krigsmateriellagen. I det senare fallet är blankettstraffbudet utformat i enlighet med regeringsformen och därmed tillåtet. Den påvisade osäkerheten kring hur blankettstraffbudet ska förstås gör att detta bör åtgärdas. Med stöd av 6 § tredje stycket krigsmateriellagen har regeringen enligt 15 § krigsmaterielförordningen delegerat till att meddela föreskrifter om utförsel av krigsmateriel. har med stöd av delegationen utfärdat en föreskrift som bl.a. reglerar när, av vem, avseende vilka uppgifter samt hur en anmälan ska göras till vid utförsel av krigsmateriel.5 4Tullverkets författningssamling TFS 2003:17. 5Tullverkets författningssamling TFS 1997:35. Föreskriften innehåller både kontroll- och ordningsbestämmelser. Huruvida den straffbelagda gärningen ska anses beskriven i blankettstraffbudet eller om denna helt eller i det väsentliga ska anses framgå av föreskriften är oklart. Med beaktande av före- skriftens detaljerade reglering finns det omständigheter som talar för att föreskriften ska anses utgöra en del av blankettstraffbudet. går det att argumentera för att föreskriften inte utgör en del av blankettstraffbudet och att den därmed är tillåten. Osäker- heten kring hur blankettstraffbudet ska förstås gör att detta bör åtgärdas. Med stöd av 6 a § andra stycket krigsmateriellagen har regeringen enligt 2 b § krigsmaterielförordningen delegerat till ISP att meddela närmare föreskrifter om generella tillstånd. ISP har med stöd av delegationen utfärdat fem likartade före- skrifter.6 Föreskrifterna innehåller villkor för användandet av gene- rella tillstånd. Huruvida den straffbelagda gärningen ska anses beskriven i blankettstraffbudet eller om denna helt eller i det väsentliga ska anses framgå av föreskriften är oklart. Beroende på hur blankettstraffbudet i kombination med respektive föreskrift tolkas finns det utrymme för att komma till diametralt olika upp- fattning i den frågan. Å ena sidan går det att argumentera för att respektive föreskrift utgör en del av straffbudet i och med att det ger en närmare precisering av hur ett generellt tillstånd får användas. Straffbestämmelsen talar endast om att den som åsido- sätter ett villkor som meddelats med stöd av krigsmateriellagen gör sig skyldig till brott. Någon närmare precisering av det straff- bara området lämnas inte i straffbestämmelsen. Istället är det ISP:s föreskrifter som utgör straffbestämmelsens materiella innehåll genom att närmare precisera villkoren för användandet av ett 6 , TFS 2012:7, 2012:8, 2012:9, 2012:10 och 2012:11. Författ- ningarna skiljer sig åt såtillvida att de träffar olika aktörer och situationer. TFS 2012:7 avser utförsel till en försvarsmakt eller myndighet i ett land inom EES. TFS 2012:8 avser utförsel till en certifierad mottagare i et land inom EES. TFS 2012:9 avser utförsel till ett land inom EES för demonstration, utvärdering och utställning. TFS 2012:10 avser utförsel till en mottagare i ett land inom EES för underhål eller reparation. TFS 2012:11 avser utförsel till en mottagare inom EES efter underhåll, reparation eller demonstration i . generellt tillstånd; bl.a. anges vem som får använda ett sådant tillstånd och på vilket sätt det får användas. går det att argumentera för att blankettstraffbudet inte straffbelägger de normer som framgår av respektive föreskrift, utan endast straff- belägger överträdelsen som sådan. att man åsidosatt ett villkor som meddelats med stöd av krigsmateriellagen. I det senare fallet är blankettstraffbudet utformat i enlighet med regeringsformen och därmed tillåtet. Även i detta avseende föreligger således en osäkerhet kring hur blankettstraffbudet ska förstås. Osäkerheten gör att blankett- straffbudet bör åtgärdas. 11.3.2Lagen om kontroll av produkter med dubbla användningsområden och av tekniskt bistånd I 22 § första stycket 1 föreskrivs straffansvar för den som upp- såtligen eller av oaktsamhet lämnar oriktiga uppgifter i en ansökan om tillstånd eller i någon annan handling som är av betydelse för prövning enligt rådets förordning eller enligt PDA-lagen. Vidare föreskrivs ansvar för den som lämnar oriktiga uppgifter i en deklaration som avses i 12 eller 13 § PDA-lagen. I 22 § första stycket 2 föreskrivs straffansvar för den som åsidosätter krav eller villkor som har meddelats med stöd av artikel 9.2 i EU förordningen eller för den som bryter mot en kontroll- eller ordningsföreskrift som meddelats med stöd av PDA-lagen. Med stöd av 6 § PDA-lagen har regeringen enligt 11 § PDA- förordningen delegerat till att meddela föreskrifter om vilka uppgifter som ska lämnas i samband med anmälan om export eller överföring. har med stöd av delegationen utfärdat en föreskrift med bestämmelser om anmälan vid export och utförsel av PDA.7 Föreskriften innehåller ordningsbestämmelser, bl.a. rörande vilka uppgifter som en anmälan om utförsel ska innehålla. 7 TFS 2000:29. de ovan genomgångna föreskrifterna är det oklart huruvida den straffbelagda gärningen ska anses beskriven i blankettstraffbudet eller om denna helt eller i det väsentliga ska anses framgå av före- skriften. Det finns av samma skäl som anförts ovan omständigheter som talar för båda uppfattningarna. Osäkerheten kring hur blankett- straffbudet ska förstås gör att detta bör åtgärdas. Med stöd av 6 § PDA-lagen har regeringen enligt 8 § PDA- förordningen delegerat till ISP att meddela föreskrifter om vilka uppgifter som en ansökan om tillstånd ska innehålla. ISP har med stöd av delegationen utfärdat sådan föreskrift.8 Föreskriften inne- håller ordningsbestämmelser. Med stöd av 6 § PDA-lagen har regeringen enligt 8 § PDA- förordningen delegerat till ISP att meddela föreskrifter om vilka uppgifter som en ansökan om förmedlingstjänster ska innehålla. ISP har med stöd av delegationen utfärdat sådan föreskrift.9 Föreskriften innehåller ordningsbestämmelser. Med stöd av 13 § PDA-lagen har regeringen enligt 14 § PDA- förordningen delegerat till ISP att meddela föreskrifter om viss deklarationsskyldighet. ISP har med stöd av delegationen utfärdat sådan föreskrift.10 Föreskriften innehåller ordningsbestämmelser. 8Tullverkets författningssamling TFS 2000:25, vilken uppdaterats genom TFS 2009:13. 9Tullverkets författningssamling TFS 2009:14. 10Tullverkets författningssamling TFS 2000:26, vilken uppdaterats genom TFS 2008:10. Föreskriften innehåller bl.a. även bestämmelse om vilka uppgifter en ansökan om tillstånd ska innehålla (4 §). I den delen får delegationen till ISP förstås ha skett med stöd av 6 § PDA-lagen och 8 § PDA-förordningen. Huruvida de straffbelagda gärningar som beskrivs i blankett- straffbuden enligt A, B och C ska anses framgå av straffbuden eller om dessa helt eller i det väsentliga istället ska anses framgå av ISPs föreskrifter är oklart. Av samma skäl som anförts ovan finns det nämligen omständigheter som talar för båda uppfattningarna. Blankettstraffbuden bör därför åtgärdas. Med stöd av 6 § PDA-lagen har regeringen enligt 8 a § PDA- förordningen delegerat till SSM att meddela föreskrifter om vilka uppgifter som en ansökan om tillstånd ska innehålla. SSM har med stöd av delegationen utfärdat sådan föreskrift.11 Föreskriften innehåller ordningsbestämmelser. Huruvida den straffbelagda gärningen ska anses beskriven i blankettstraffbudet eller om denna helt eller i det väsentliga ska anses framgå av föreskriften är oklart. Av samma skäl som anförts ovan finns det omständigheter som talar för båda uppfattningarna. Blankettstraffbudet bör därför åtgärdas. Av genomgången i denna del framgår att det råder oklarhet kring huruvida de blankettstraffbud som fylls ut med nu aktuella före- skrifter från , ISP och SSM är förenliga med regerings- formen. Oklarheten bottnar i att det för varje blankettstraffbud finns omständigheter som talar för att den straffbelagda gärningen helt eller i det väsentliga framgår av föreskrifterna istället för av straffbudet. går det att argumentera för att de aktuella lagbestämmelserna är så utformade att dessa innehåller den straff- belagda gärningen. Osäkerheten kring om straffbuden utformats på ett tillåtet sätt eller inte gör att de bör åtgärdas. 11 SSMFS 2008:3. 11.4Hur bör blankettstraffbuden åtgärdas? Ett sätt att åtgärda straffbuden är att utmönstra fängelse ur straff- skalan. Ett annat sätt är att låta regeringen, istället för myndigheter under regeringen, utfärda utfyllande föreskrifter till blankett- straffbuden. Ett tredje sätt att åtgärda straffbuden är att helt ersätta den straffrättsliga sanktionen med en annan, administrativ sanktion. Kommittén har i det föregående föreslagit att både 27 § första stycket 4 krigsmateriellagen och 22 § första stycket 2 PDA-lagen ska bli föremål för en sanktionsväxling innebärande att den straffrättsliga sanktionen ersätts av sanktionsavgift. Genom att den straffrättsliga sanktionen utmönstras från dessa bestämmelser har de åtgärdats. Vad beträffar 22 § första stycket 1 PDA-lagen är kommitténs förslag att straffsanktioneringen i dess nuvarande form ska kvarstå; straffskalan innehåller fängelse. I syfte att åtgärda straff- bestämmelsen bör den föreskrift om deklarationsskyldighet som ISP utfärdat12 istället utfärdas av regeringen. Detta bör komma till uttryck i lagtexten på så sätt att delegationsmöjligheten för rege- ringen enligt 13 § PDA-lagen utmönstras, vilket medför att 14 § andra stycket PDA-förordningen också utmönstras. 12 TFS 2000:26. Kommitténs förslag: Undantaget från kravet på tillstånd för svenska statliga myndigheter att tillverka och tillhandahålla krigsmateriel avskaffas (3 § tredje stycket och 4 § tredje stycket krigsmateriellagen). Även undantaget från kravet på tillstånd för att tillhandahålla krigsmateriel för annan avskaffas (4 § fjärde stycket krigsmateriellagen). Kommittén har i uppdrag att utreda den framtida svenska export- kontrollen av krigsmateriel. Ett huvudsakligt syfte med export- kontroll av krigsmateriel är att förhindra att sådana produkter hamnar hos fel slutanvändare. Med exportkontroll inom detta område avses alla de prövningar och övervakningsåtgärder som vidtas under produktens hela livscykel – från tillverkning och tillhandahållande inom riket, via gränspassage, till efterkontroll hos mottagaren, inom riket som utanför dess gränser.1 En viktig beståndsdel i exportkontrollen av krigsmateriel utgörs av den prövning som föregår att tillstånd ges. En annan viktig del utgörs av den tillsyn som utövas och en tredje utgörs av de sanktioner och andra åtgärder som kan vidtas vid överträdelser. Beståndsdelarna hänger ihop och bidrar alla på sitt sätt till att skapa ett effektivt och ändamålsenligt exportkontrollsystem. Kommittén har i detta delbetänkande fokuserat på frågan om effektivare 1 Begreppet exportkontroll beskriver således en organisation bestående av en uppsättning institutioner. Ordet kan också sägas beskriva en politisk ambition att förhindra att produkterna hamnar i orätta händer eller används på ett oacceptabelt sätt. SOU 2005:9, s. 103. sanktioner inom exportkontrollområdet. En förutsättning för att utfärda en sanktion är att överträdelsen upptäckts. I det avseendet föreligger ett starkt samband mellan tillsyn och sanktion. Beaktat detta samband har kommittén valt att i delbetänkandet även beröra frågan om förbättrade möjligheter för ISP att utöva en löpande tillsyn av aktörernas hantering av krigsmateriel. Kommittén har i denna del fokuserat på frågan om de undantag från tillsyn som följer av 18 § jämförd med 3 och 4 §§ krigsmateriellagen. Närmare bestämt om undantagen ska finnas kvar eller avskaffas. Frågan har delvis berörts av KRUT-utredningen2, vars förslag i denna del inte föranlett någon lagstiftningsåtgärd. Kommittén kommer i sitt slutbetänkande att återkomma till frågan om tillsynsverksamheten enligt krigsmateriellagen och hur denna kan förbättras. Enligt 3 § och 4 § krigsmateriellagen är vissa statliga myndigheter jämte vissa andra aktörer undantagna från kravet på tillstånd för att tillverka respektive tillhandahålla krigsmateriel. Av 18 § krigs- materiellagen följer att den som inte behöver tillstånd enligt 3 § eller 4 § inte heller står under ISP:s tillsyn. Som framgår i det följande föreslår kommittén att åsyftade aktörer fortsättningsvis ska omfattas av samma tillståndskrav och vara föremål för samma tillsyn som övriga aktörer. Krav på tillstånd för att tillverka krigsmateriel infördes för privata aktörer.3 Från tillståndskravet undantogs inled- ningsvis kronans fabriker, verkstäder eller förråd. 1989 gjordes en förändring avseende undantaget för statliga tillverkare. Förändr- ingen innebar att fortsättningsvis skulle även statliga myndigheter som är affärsverk behöva tillstånd för att få tillverka krigsmateriel. 2SOU 2005:9, kapitel 11. Maj:ts förordning (1935:395) om kontroll över tillverkningen av krigsmateriel m.m. Förändringen motiverades av att den verksamhet som affärsverken4 bedrev var så pass snarlik den verksamhet som bedrevs av enskilda bolag att det inte fanns något bärande skäl att undanta dessa från den kontroll och tillsyn som följde på tillståndskravet. Beträffande övriga statliga myndigheter som tillverkade krigsmateriel5 var verk- samheten i huvudsak inriktad på den svenska försvarsmakten. Någon egentlig tillverkning för allmän försäljning förekom inte hos dessa myndigheter. Med hänsyn till karaktären av den verksamhet som bedrevs hos dessa statliga myndigheter fanns det enligt före- dragande statsrådet inget skäl att dessa skulle omfattas av till- ståndskravet. Om utvecklingen emellertid skulle visa att verksam- heten vid de statliga myndigheterna fick ett större mått av kom- mersiell inriktning var statsrådet beredd att ta upp frågan på nytt.6 Undantaget från tillståndskrav för tillverkning för statliga myndig- heter som inte är affärsverk bibehölls vid införandet av gällande krigsmateriellag (3 § tredje stycket). Per infördes i tillverkningsförordningen7 krav på tillstånd för tillhandahållande av krigsmateriel. Med tillhanda- hållande av krigsmateriel avsågs bl.a. försäljning och utbjudande av krigsmateriel. Statliga myndigheter undantogs från tillståndskravet. Tillstånd krävdes inte heller för privata aktörer som t.ex. tillhanda- höll krigsmateriel m.m. till svenska statliga myndigheter. Införan- det av tillståndskrav för tillhandahållande syftade till att ge Kungl. Maj:t ökade befogenheter att anordna kontroll över handeln med krigsmateriel.8 1989 kom även statliga myndigheter som är affärsverk att behöva tillstånd för att tillhandahålla krigsmateriel. Förändringen motiverades av att dessa myndigheter bedrev en verksamhet som var så snarlik den verksamhet som bedrevs av enskilda bolag att det inte fanns något bärande skäl att undanta affärsverken från den 4I propositionen angavs särskilt den statliga , med ett tjugofemtal rörelse- drivande dotterbolag i och utom . 1988/89:133, s. 6. 5I propositionen angavs FMV, FOA (nuvarande FOI) och flygtekniska försöksanstalten. 1988/89:133, s. 5 ff. Maj:ts förordning (1935:395) om kontroll över tillverkningen av krigsmateriel m.m. kontroll och tillsyn som följde av tillståndskravet. Beträffande övriga inom området verksamma statliga myndigheter var deras verksamhet i huvudsak inriktad på att understödja Försvarsmakten. Enligt föredragande statsrådet fanns det på grund av detta inget skäl att tillståndskravet skulle omfatta myndigheterna. Om det skulle visa sig att dessa statliga myndigheter i större utsträckning skulle syssla med kommersiell verksamhet var stats- rådet emellertid beredd att ta upp frågan på nytt.9 Undantaget från tillståndskrav för tillhandahållande för statliga myndigheter som inte är affärsverk bibehölls vid införandet av gällande krigsmateriel- lag (4 § tredje stycket). I gällande krigsmateriellag har definitionen av vad som inbegrips i begreppet tillhandahållande utökats till att inkludera försäljning, upplåtelse, utbjudande mot vederlag, lån, gåva eller förmedling (2 §). Förutom statliga myndigheter är även vissa andra aktörer enligt krigsmateriellagen (4 § fjärde stycket) undantagna från tillstånds- kravet för tillhandahållande av krigsmateriel.