sou · H2B347 · 2014-06-27 00:00:00 — Av bestämmelsen framgår vidare att informationen ska omfatta den berörda alternativa tvistlösningsnämndens webbadress. Att informationen ska ges i en handling eller i någon annan läsbar och varaktig form som är tillgänglig för konsumenten, innebär att informationen ska lämnas över exempelvis på papper eller skickas till konsumenten med e-post. Även en webbplats på internet där informationen lagras kan uppfylla kravet, förutsatt att informa- tionen med säkerhet kan bevaras i ursprungligt skick och i det enskilda fallet är tillgänglig för konsumenten så länge den är relevant (se t.ex. prop. 2001/02:1234 s. 90 och prop. 2004/05:13 s. 44 f.). Om en näringsidkare kan visa att det finns tydliga rutiner för överlämnande av information till konsumenter i reklamations- situationer, ska det föreligga en presumtion för att näringsidkaren har uppfyllt informationsskyldigheten även i ett visst enskilt fall. När det gäller påföljden för utebliven information, se 13 § och kommentaren därtill. 12 § Av artikel 14 i förordningen följer att en näringsidkare som ingår köpeavtal eller tjänsteavtal med konsumenter online ska lämna sådan information om onlineplattformen som föreskrivs i den artikeln. Av paragrafen, som är av upplysningskaraktär, framgår att förord- ningens artikel 14 innehåller bestämmelser om skyldighet för närings- idkare som ägnar sig åt onlinehandel att lämna information om onlineplattformen. Övervägandena finns i avsnitt 13.2.3. De informationsbestämmelser som finns i förordningen kom- mer att gälla som svensk rätt och därmed vara direkt tillämpliga i förhållande till näringsidkare som är verksamma här. Förordningen innehåller däremot en skyldighet för medlemsstaterna att anta nation- ella bestämmelser angående sanktioner för överträdelse av förord- ningen (artikel 18). Det innebär att måste införa bestäm- melser om sanktioner för näringsidkare som underlåter att lämna information om onlineplattformen till konsumenter i enlighet med vad som föreskrivs i förordningen. En sådan bestämmelse genomförs i 13 § (se nedan). Den nu aktuella paragrafen införs så att sanktions- bestämmelsen i 13 § ska bli tydlig och lättillämpad för de närings- idkare som berörs. Påföljd vid utebliven information 13 § Om näringsidkaren inte ger information i enlighet med 10 eller 11 § eller enligt artikel 14 i förordningen, ska marknadsföringslagen (2008:486) tillämpas med undantag av bestämmelserna i 29–36 §§ om marknadsstörningsavgift. Sådan information ska anses vara väsentlig enligt 10 § tredje stycket den lagen. I paragrafen anges de marknadsrättsliga följderna av att en närings- idkare inte uppfyller skyldigheten att informera konsumenter om alternativ tvistlösning enligt 10 och 11 § i lagen, eller artikel 14 i förordningen. Genom paragrafen genomförs artikel 21 i direktivet och artikel 18 i förordningen. Bestämmelsen är utformad efter mönster av 2 kap. 6 § i distans- och hemförsäljningslagen (2005:59). Övervägandena finns i avsnitt 12.15.5 och 13.2.3. De nya bestämmelserna om näringsidkares informationsskyldig- het kopplas enligt den föreslagna paragrafen till marknadsförings- lagens sanktionssystem, med undantag av bestämmelserna om mark- nadsstörningsavgift. Det innebär att en näringsidkare som inte iakt- tar informationsskyldigheten kan åläggas att lämna relevant infor- mation. Ett åläggande förenas normalt med vite (se 24 och 26 §§ samt 28 § 2 marknadsföringslagen). Om näringsidkaren uppsåtligen eller av oaktsamhet bryter mot ett informationsåläggande kan när- ingsidkaren även bli skyldig att betala skadestånd (se 37–38 §§ marknadsföringslagen). Genom att det särskilt anges i paragrafen att information om alternativ tvistlösning är att anse som väsentlig information enligt marknadsföringslagen, kommer utelämnande av informationen i regel att betraktas som sådan otillbörlig marknadsföring som kan föranleda sanktioner enligt lagen (se prop. 2007/08:115 s. 89 och 155). 14 § En talefrist eller en preskriptionstid som löper vid den tid- punkt som ett förfarande vid en alternativ tvistlösningsnämnd in- leddes och som gäller för den sak som förfarandet avser löper ut tidigast efter avslutat förfarande, om inte annat följer av internationella åtaganden. I paragrafen regleras vilken inverkan som alternativ tvistlösning har på talefrister och preskriptionstider. Paragrafen genomför artikel 12 i direktivet. Den är utformad efter mönster av 6 § i lagen (2011:860) om medling i vissa privaträttsliga tvister. Övervägandena finns i avsnitt 12.14. Av paragrafen framgår att en talefrist eller en preskriptionstid som löper den alternativa tvistlösningen inleddes löper ut tidigast efter avslutat förfarande. En part behöver alltså inte väcka talan i domstol under tvistlösningen för att bevaka sin rätt. Har en talefrist eller en preskriptionstid löpt ut innan den alternativa tvistlösningen inleddes, återuppväcks däremot inte fristen eller tiden. Vid tillämpningen av bestämmelsen ska den alternativa tvistlös- ningen anses inledd när konsumentens klagomål har kommit in till den alternativa tvistlösningsnämnden. Tvistlösningen ska sedan anses vara avlutad genom att tvistlösningsnämnden avgör, avvisar eller avskriver tvisten i fråga (jfr prop. 2010/11:128 s. 62 ff.). Att den aktuella fristen eller tiden ska gälla för den sak som tvistlösningen avser, innebär att frister eller tider som gäller för sakfrågor som anmäls senare under förfarandet bara förlängs om tvistlösningsförfarandet utvidgas till att omfatta även dessa frågor (jfr prop. 2010/11:128 s. 85). Undantag från bestämmelsen görs om det följer av internationella åtaganden. För att detta ska vara tillämpligt måste ett åtagande i form av ett internationellt avtal ha införlivats i en svensk författning eller följa av en EU-förordning (jfr prop. 2010/11:128 s. 85). Författningar som införlivar internationella åtaganden finns främst på transporträttens område. Såvitt utred- ningen känner till, finns det inget exempel på ett sådant inter- nationellt åtagande som berör konsumentförhållanden. Undantaget har ändå genomförts med tanke på att det kan uppkomma sådana situationer . 19.2Förslaget till förordning med instruktion för Våra förslag när det gäller effektivisering och förbättring av verk- samheten vid , föranleder ett stort antal ändringar i förord- ningen med ARN:s instruktion. Av lagtekniska och systematiska skäl har vi därför föreslagit en ny instruktion för nämnden. De sak- liga ändringar som görs genom den nya instruktionen har behand- lats i kapitel 14. De bestämmelser som inte uttryckligen behandlas där, överförs i sak oförändrade till den nya förordningen, även om vi har gjort vissa mindre redaktionella och språkliga justeringar också i dessa delar. Till viss del har den gamla förordningens struktur kunnat behållas, men vi har gjort vissa omdisponeringar för att förordningen ska bli mer lättläst. För att underlätta läsning och tillämpning av den nya förord- ningen har vi gjort en jämförelsetabell där det framgår vilka para- grafer i den tidigare förordningen som de nya paragraferna mot- svarar, och vilka paragrafer som är nya. Eftersom det är fråga om en ny förordning, och inga nya lagbestämmelser, lämnar vi däremot ingen författningskommentar. Sammanställning av bestämmelserna i den nya förordningen med instruktion för och, i förekommande fall, motsvarande bestämmelser i den tidigare förordningen. 8 och 23 §§ § och 16 § första stycket 11 a § och 16 § andra stycket 19.3Förslaget till lag om ändring i lag (1970:417) om marknadsdomstol m.m. 1 § handlägger mål och ärenden enligt 1.konkurrenslagen (2008:579), 2.marknadsföringslagen (2008:486), 3.lagen (1994:1512) om avtalsvillkor i konsumentförhållanden, 4.lagen (1984:292) om avtalsvillkor mellan näringsidkare, 5.lagen (2000:1175) om talerätt för vissa utländska konsument- myndigheter och konsumentorganisationer, 6.försäkringsavtalslagen (2005:104), 7.lagen (2005:590) om insyn i vissa finansiella förbindelser m.m., 8.lagen (2006:484) om franchisegivares informationsskyldighet, 9.lagen (2010:510) om lufttransporter, 10.lagen (1986:436) om näringsförbud, 11.lagen (2010:1350) om uppgiftsskyldighet i fråga om mark- nads- och konkurrensförhållanden och 12.lagen (2014:000) om alternativ tvistlösning för konsumenter. Bestämmelserna i 14–22 §§ tillämpas inte i mål eller ärenden enligt konkurrenslagen, marknadsföringslagen, försäkringsavtals- lagen, lagen om insyn i vissa finansiella förbindelser m.m., lagen om franchisegivares informationsskyldighet, lagen om lufttransporter, lagen om näringsförbud eller lagen om uppgiftsskyldighet i fråga om marknads- och konkurrensförhållanden. I mål enligt marknads- föringslagen, försäkringsavtalslagen eller lagen om franchisegivares informationsskyldighet tillämpas inte heller 13 a §. I stället gäller rättegångsreglerna i dessa lagar. Paragrafen innehåller bestämmelser om vilka mål och ärenden som prövas av . Ändringen består i att punkten 12 har lagts till. Övervägandena finns i avsnitt 12.15.5. För att domstolen ska vara behörig att pröva ärenden angående underlåtenhet att lämna information om alternativ tvistlösning har en hänvisning till den nya lagen om alternativ tvistlösning tagits in i punkten tolv. Hantering av konsumenttvister utanför domstol har det skett förändringar i samhället som ställer högre krav på systemet för hantering av konsumenttvister utanför domstol. Dessutom kommer EU-lagstiftning att tillkomma som kommer att påverka systemets utformning. En särskild utredare ska därför föreslå lämpliga åtgärder för att säkerställa att konsumenter har tillgång till ett smidigt och kost- nadseffektivt tvistlösningsförfarande utanför domstol. I uppdraget, som framför allt berör Allmänna reklamations- nämnden (), ingår också att föreslå åtgärder för att få fler näringsidkare att följa de rekommendationer som lämnar. Uppdraget ska redovisas . Dagens system för tvistlösning utanför domstol En viktig del av konsumentskyddet är att konsumenter har tillgång till ett effektivt tvistlösningsförfarande utanför domstol. Ett sådant system förenklar också för näringsidkare. Att den här typen av tvistlösningsförfarande finns innebär även fördelar för samhället i stort, inte minst genom att de allmänna domstolarna avlastas. I har konsumenter tillgång till tvistlösning utanför domstol genom ARN:s verksamhet. Verksamheten, som är kostnadsfri för konsumenter och näringsidkare, startade som en försöksverksamhet och permanentades 1981 när nämnden blev en egen myndighet. ARN:s verksamhet regleras i förordningen (2007:1041) med instruktion för . och verksamhet har tidigare bl.a. behandlats i betänkandet Tvistlösning på konsumentområdet (SOU 1978:40) och propositionen 1979/80:114 om verksamheten vid . ARN:s avgöranden är inte bindande utan nämnden lämnar rekom- mendationer till parterna om hur tvisten bör lösas. Förfarandet är skriftligt och ärendena ska enligt huvudregeln avgöras efter före- dragning. Beslut fattas av en nämnd som består av en ordförande med domarerfarenhet och fyra ledamöter som representerar konsu- menters och näringsidkares intressen. Beslut av enklare beskaffen- het kan fattas av ordföranden eller vice ordföranden på kansliet. När tvisten är av principiell betydelse kan fatta beslut i plenum eller i s.k. utökad sammansättning. prövar inte alla typer av konsumenttvister och det finns också begränsningar i form av beloppsgränser och tidsfrister. Vid sidan av finns det ett antal privata tvistlösningsorgan, bl.a. på försäkringsområdet och inom värmepumpsbranschen. Uppdraget att föreslå åtgärder för effektiv tvistlösning utanför domstol Alltsedan inrättades har arbetet i stort sett bedrivits på samma sätt. Det har dock, särskilt , skett förändringar i samhället som ställer högre krav på verksamheten. Nya typer av produkter och försäljningsmetoder har utvecklats och de gräns- överskridande tvisterna har ökat. Detta har medfört att de ärenden nämnden prövar allt oftare är mer komplicerade och tidskrävande . Att kommunikationen med och mellan parterna numera främst sker på elektronisk väg ställer också nya krav på ARN:s verksamhet. Dessutom har antalet ärenden hos ökat . ökade ärendetillströmningen , vilket sannolikt hänger samman med att infört en möjlighet för konsumenter att anmäla tvister via nämndens webbplats. Enligt ett EU-direktiv om alternativ tvistlösning som snart kom- mer att antas1 ska medlemsstaterna säkerställa att konsumenter har tillgång till tvistlösning utanför domstol. Att delta i tvistlösnings- förfarandet får enbart medföra ytterst begränsade kostnader för konsumenterna. De tvistlösningsorgan som medlemsstaterna utser 1 Förslag till och rådets direktiv om alternativ tvistlösning vid konsu- menttvister och om ändring av förordning (EG) nr 2006/2004 och direktiv /22/EG (KOM (2011) 793 slutlig). måste uppfylla ett antal minimikriterier när det gäller öppenhet, oberoende, sakkunskap och rättssäkerhet. Det ställs höga krav på effektivitet när det gäller handläggningstiderna. Ärenden ska enligt huvudregeln vara avgjorda efter avslutad skrift- växling. Direktivet gäller med några få undantag för alla typer av kontraktsrättsliga tvister mellan konsumenter och näringsidkare, men det ges vissa möjligheter att begränsa antalet ärenden genom beloppsgränser och tidsfrister. En likaså snart antagen EU-förordning om tvistlösning online2 innebär en möjlighet för konsumenter att via en EU-plattform lämna in klagomål på näringsidkare. EU-plattformen ska vidare- befordra ärendet till ett behörigt tvistlösningsorgan i den medlems- stat där näringsidkaren är etablerad. Det är de nationella tvistlös- ningsorgan som bedöms uppfylla kraven i direktivet om alternativ tvistlösning som ska kopplas upp mot EU-plattformen. Syftet är att öka konsumenternas tillgång till tvistlösning utanför domstol vid gränsöverskridande handel. De krav som ställs i EU-lagstiftningen och de förändringar som skett i samhället medför att det behövs åtgärder för att ytterligare effektivisera det svenska systemet för hantering av konsument- tvister utanför domstol. bedöma om befintliga organ för tvistlösning utanför domstol uppfyller kraven i direktivet om alternativ tvistlösning och ta reda på om konsumenter saknar tillgång till denna typ av tvist- lösningsförfarande inom något område som omfattas av direk- tivet, analysera hur dagens system för hantering av konsumenttvister utanför domstol fungerar för konsumenter, näringsidkare och samhället i stort, bedöma i vilken utsträckning förväntade förändringar på konsu- mentmarknaderna och i samhället i övrigt kan komma att ställa förändrade krav på verksamheten framöver, föreslå hur systemet för hantering av konsumenttvister utanför domstol, i synnerhet ARN:s verksamhet, bör utformas för att säkerställa att verksamheten är effektiv, att konsumenter har tillgång till ett smidigt tvistlösningsförfarande som inte är för- 2 Förslag till och rådets förordning om tvistlösning online vid konsu- menttvister (KOM (2011) 794 slutlig). enat med några höga kostnader och att kraven i den nya EU-lag- stiftningen uppfylls och utarbeta de författningsförslag som behövs för att genomföra och komplettera de aktuella EU-rättsakterna eller som annars bedöms lämpliga. Utredaren ska inte föreslå någon ny myndighet. Uppdraget att föreslå åtgärder för att få fler näringsidkare att följa ARN:s avgöranden utgörs av en rekommendation om hur en tvist bör lösas. Flertalet näringsidkare följer nämndens beslut, men det finns de som väljer att inte göra det. Statistik från visar att mellan av nämndens rekommendationer har följts . Följsamheten varierar mellan olika branscher. En hög följsamhet krävs för att konsumentskyddslagstiftningen ska få avsedd effekt. Om följsamheten blir för låg finns det risk för att allmänhetens förtroende för minskar och därmed också kon- sumenters vilja att lösa tvister på detta sätt. Näringsidkare som inte följer ARN:s beslut publiceras på en s.k. svart lista som upprättas av . I och har det inrättats tvistlösningssystem utanför domstol där besluten under vissa förutsättningar är verkställbara. Frågan om huruvida verkställbara beslut borde meddelas i stället för rekommendationer har tidigare behandlats i betänkandet Tvist- lösning på konsumentområdet (SOU 1978:40) och i propositionen 1979/80:114 om verksamheten vid . Ett system med verkställbara beslut föreslogs inte, främst med hän- visning till att ett sådant system i hög grad skulle likna ett dom- stolsförfarande. Det skulle bl.a. behövas ett formellt delgivnings- förfarande. Att ha två likartade system för tvistlösning av konsu- menttvister ansågs inte ändamålsenligt. I det sammanhanget fram- fördes också att den formalisering som oundvikligen följer om besluten görs verkställbara till viss del förtar styrkan i förfarandet, såsom att kan vara friare i sin prövning av tvisterna, liksom att förfarandet är enkelt och smidigt. Det ansågs inte heller vara lämpligt att införa ett förfarande där ett avgörande blir bindande om parterna inte överklagar till domstol. Detta bedömdes kunna innebära att konsumenter mot sin vilja tvingades att delta i ett domstolsförfarande med eventuella kostnader som följd. ta reda på i vilken utsträckning rekommendationer som lämnas av tvistlösningsorgan utanför domstol i andra EU-länder med liknande system följs av näringsidkare, analysera för- och nackdelar med att införa ett system som inne- bär att meddelar verkställbara beslut i stället för att lämna rekommendationer och överväga och föreslå lämpliga åtgärder för att få fler närings- idkare att följa . Utredaren ska bedöma och redovisa de ekonomiska konsekven- serna av sina förslag. Om förslagen kan förväntas leda till kostnads- ökningar för det allmänna, ska utredaren föreslå hur dessa ska finansieras. I det sammanhanget bör utredaren även överväga om det är lämpligt med någon form av avgiftsfinansiering. Utredaren ska i sin konsekvensanalys beakta hur utredningens förslag påver- kar små och större företag med avseende på eventuella kostnader och administrativ börda. Förslagens konsekvenser ska redovisas enligt 14–15 a §§ kom- mittéförordningen (1998:1474). Samråd och redovisning av uppdraget Utredaren ska i den mån det bedöms lämpligt hämta information och synpunkter från de myndigheter och organisationer som påver- kas av utredarens förslag. Utredaren ska beakta det arbete som bedrivs av Utredningen om konsumentskydd vid finansiell rådgivning (Ju 2012:14) och då särskilt det arbete som rör tvistlösning utanför domstol. Utredaren ska om så anses lämpligt också hämta inspiration från andra EU-länders system för tvistlösning av konsumenttvister utanför domstol. Uppdraget ska redovisas . Europeiska unionens officiella tidning L 165/63 OCH RÅDETS DIREKTIV 2013/11/EU av om alternativ tvistlösning vid konsumenttvister och om ändring av förordning (EG) nr 2006/2004 och direktiv /22/EG (direktivet om alternativ tvistlösning) OCH EUROPEISKA UNIONENS RÅD HAR ANTAGIT DENNA FÖRORDNING med beaktande av fördraget om Europeiska unionens funktions sätt, särskilt artikel 114, med beaktande av Europeiska kommissionens förslag, efter översändande av utkastet till lagstiftningsakt till de natio nella parlamenten, med beaktande av Europeiska ekonomiska och sociala kommit téns yttrande (1), i enlighet med det ordinarie lagstiftningsförfarandet (2), och av följande skäl: (1)Enligt artikel 169.1 och 169.2 a i fördraget om Europe iska unionens funktionssätt (EUF-fördraget) ska unionen bidra till att en hög konsumentskyddsnivå uppnås genom åtgärder som beslutas i enlighet med artikel 114 i EUF- fördraget. Enligt artikel 38 i Europeiska unionens stadga om de grundläggande rättigheterna ska en hög nivå i fråga om konsumentskydd tryggas i unionens politik. (2)Enligt artikel 26.2 i EUF-fördraget ska den inre mark naden omfatta ett område utan inre gränser, där fri rör lighet för varor och tjänster säkerställs. Den inre mark naden bör ge konsumenterna ett mervärde i form av högre kvalitet, större variation, rimliga priser och höga säkerhetsstandarder för varor och tjänster, vilket bör främja en hög konsumentskyddsnivå. (1) EUT C 181, 21.6.2012, s. 93. (2) ståndpunkt av (ännu ej of fentliggjord i EUT) och rådets beslut av . (3)Fragmenteringen av den inre marknaden inverkar nega tivt på konkurrenskraften, tillväxten och sysselsättnings skapandet inom unionen. Att avlägsna direkta och in direkta hinder för en välfungerande inre marknad och att öka medborgarnas förtroende är avgörande för full bordandet av den inre marknaden. (4)Att säkerställa tillgång till enkla, effektiva, snabba och billiga sätt att lösa nationella och gränsöverskridande tvister som uppstår till följd av köpe- eller tjänsteavtal bör gynna konsumenterna och därmed öka deras förtro ende för marknaden. Denna tillgång bör omfatta såväl onlinehandel som offlinehandel och är särskilt viktig när konsumenterna handlar över gränserna. (5)Alternativ tvistlösning erbjuder en enkel, snabb och billig lösning utanför domstol av tvister mellan konsumenter och näringsidkare. Alternativ tvistlösning är dock ännu inte tillräckligt och konsekvent utvecklad i unionen. Det är beklagligt att alternativa tvistlösningsmekanismer, trots kommissionens rekommendationer 98/257/EG av om principer som ska tillämpas på de instanser som är ansvariga för förfaranden för reglering av konsumenttvister utanför domstol (3) och 2001/310/EG av om principer som ska tillämpas på extrajudiciella organ som deltar i regle ring av konsumenttvister som görs upp i godo (4), inte har införts korrekt och inte fungerar till fredsställande i alla geografiska områden och näringslivs sektorer i unionen. Konsumenterna och näringsidkarna känner fortfarande inte till de alternativa tvistlösnings mekanismer som finns och endast en liten andel av med borgarna vet hur man inger ett klagomål till ett alterna tivt tvistlösningsorgan. I de fall där alternativa tvistlös ningsförfaranden finns tillgängliga, varierar kvalitetsnivån avsevärt i medlemsstaterna och gränsöverskridande tvister hanteras inte alltid effektivt av alternativa tvistlösnings organ. (6)Olikheterna i tillgången till, kvaliteten på och medveten heten om alternativ tvistlösning utgör ett hinder för den inre marknaden och är ett av skälen till att många kon sumenter avstår från handel över gränserna och inte har förtroende för att eventuella tvister med näringsidkare kan lösas lätt, snabbt och billigt. Av samma skäl kan näringsidkare avstå från att sälja till konsumenter i andra medlemsstater, där det inte finns tillräcklig tillgång till (3) EGT L 115, , s. 31. (4) EGT L 109, , s. 56. L 165/64 Europeiska unionens officiella tidning alternativa tvistlösningsförfaranden av hög kvalitet. Dess utom hamnar näringsidkare som är etablerade i en med lemsstat där det inte finns tillräcklig tillgång till alterna tiva tvistlösningsförfaranden av hög kvalitet i ett konkur rensunderläge gentemot näringsidkare som har tillgång till sådana förfaranden och därför kan lösa konsument tvister snabbare och billigare. (7)För att konsumenter fullt ut ska kunna utnyttja den inre marknadens potential, bör alternativ tvistlösning vara till gänglig för alla typer av nationella och gränsöverskri dande tvister som omfattas av detta direktiv, varvid de alternativa tvistlösningsförfarandena bör uppfylla kon sekventa kvalitetskrav, som är tillämpliga inom hela unionen, och konsumenterna och näringsidkarna bör känna till att dessa förfaranden existerar. På grund av den ökade gränsöverskridande handeln och rörligheten för personer, är det också viktigt att de alternativa tvist lösningsorganen hanterar gränsöverskridande tvister på ett effektivt sätt. (8)Som förespråkar i sin resolution av om alternativ tvistlösning i civil-, handels- och familjerättsliga ärenden och i sin resolution av om förverkligandet av en inre marknad för konsumenter och medborgare, bör alla hel hetsstrategier för den inre marknaden som gynnar med borgarna prioritera utvecklingen av enkla, ekonomiskt överkomliga, snabba och tillgängliga tvistlösningssystem.