sou · H2B325 · 2014-04-25 00:00:00 — Utredaren ska, särskilt när det gäller exekvaturförfarandet, beakta kommande lagstiftningsarbete med anledning av översynen av I-förordningen. Om utredarens förslag påverkar kostnaderna för staten, ska en beräkning av kostnaderna redovisas. Finansiering för kostnadsök- ningar ska föreslås. Uppdraget ska redovisas . Europeiska unionens officiella tidning L 201/107 OCH RÅDETS FÖRORDNING (EU) nr 650/2012 av om behörighet, tillämplig lag, erkännande och verkställighet av domar samt godkännande och verkställighet av officiella handlingar i samband med arv och om inrättandet av ett europeiskt arvsintyg OCH EUROPEISKA UNIONENS RÅD HAR ANTAGIT DENNA FÖRORDNING med beaktande av fördraget om Europeiska unionens funktions sätt, särskilt artikel 81.2, med beaktande av Europeiska kommissionens förslag, med beaktande av Europeiska ekonomiska och sociala kommit téns yttrande (1), i enlighet med det ordinarie lagstiftningsförfarandet (2), och av följande skäl: (1)Unionen har satt som mål att bevara och utveckla ett område med frihet, säkerhet och rättvisa, inom vilket man säkerställer fri rörlighet för personer. I syfte att gradvis upprätta ett sådant område ska unionen besluta om åtgärder rörande civilrättsligt samarbete med gräns överskridande verkan, särskilt när detta behövs för att den inre marknaden ska fungera väl. (2)Enligt artikel 81.2 c i fördraget om Europeiska unionens funktionssätt får sådana åtgärder omfatta åtgärder som syftar till att säkerställa förenlighet mellan tillämpliga bestämmelser i medlemsstaterna om lagkonflikter och om domstolars behörighet. (3)uttryckte vid sitt möte i den 15–sitt stöd för principen om ömsesidigt erkännande av domar och andra avgöranden av rättsliga myndigheter och såg detta som en hörnsten i det rättsliga samarbetet på det civilrättsliga området samt uppmanade rådet och kommissionen att anta ett åtgärds program för att genomföra den principen. (4)Kommissionens och rådets gemensamma åtgärdsprogram för genomförande av principen om ömsesidigt erkän nande av domar på privaträttens område (3) antogs den (1) EUT C 44, , s. 148. (2) ståndpunkt av (ännu ej of fentliggjord i EUT) och rådets beslut av . (3) EGT C 12, , s. 1. I det programmet identifieras åtgär der som rör harmonisering av lagvalsregler som åtgärder som underlättar ömsesidigt erkännande av domar, och det föreskrivs att man utarbetar en rättsakt om testamen ten och arv. (5)Vid sitt möte i den 4–antog ett nytt program, kallat Haagprogram met: Stärkt frihet, säkerhet och rättvisa i Europeiska unio nen (4). Det programmet framhåller behovet av att anta en rättsakt om arvsfrågor som främst behandlar frågor om lagvalsregler, behörighet, ömsesidigt erkännande och verkställighet av domar på arvsområdet samt ett europe iskt arvsintyg. (6)Vid sitt möte i den 10–antog ett nytt flerårigt program, kallat Stock holmsprogrammet – ett öppet och säkert i med borgarnas tjänst och för deras skydd (5). I det program met ansåg att det ömsesidiga erkännan det borde utvidgas till områden som ännu inte omfattas men som är betydelsefulla i det dagliga livet, till exempel arv och testamenten, som medlemsstaternas rättssystem, inbegripet grunderna för rättsordningen (ordre public) och nationella sedvänjor på området, tas i beaktande. (7)En välfungerande inre marknad bör underlättas genom att man undanröjer hindren för fri rörlighet för de per soner som har svårt att hävda sina rättig heter vid arv med gränsöverskridande verkan. I det eu ropeiska området för rättvisa bör medborgarna kunna utforma sina arvsrättsliga förhållanden i förväg. Det är också viktigt att på ett effektivt sätt skydda rättigheterna för arvingar, testamentstagare, övriga till den avlidne närstående personer och borgenärer. (8)För att uppnå dessa mål bör denna förordning samman föra bestämmelserna om behörighet, tillämplig lag och erkännande eller, i tillämpliga fall, godkännande, verk ställbarhet och verkställighet av domar, officiella hand lingar och förlikningar inför domstol samt om inrättande av ett europeiskt arvsintyg. (4) EUT C 53, , s. 1. (5) EUT C 115, , s. 1. L 201/108 Europeiska unionens officiella tidning (9)Denna förordnings tillämpningsområde bör innefatta alla civilrättsliga aspekter av arv efter en avliden person, det vill säga alla former av överföring av tillgångar, rättighe ter och skyldigheter efter dödsfall, oavsett om det rör sig om ett testamentariskt förordnande om kvarlåtenskap eller om arv enligt den legala arvsordningen. (10)Denna förordning bör inte tillämpas på skattefrågor eller förvaltningsrättsliga frågor. Det bör därför vara den na lagstiftningen som avgör till exempel hur skatter och andra förvaltningsrättsliga förpliktelser beräknas och betalas, oavsett om det rör sig om skatter som den av lidne skulle betala vid sin död eller om någon typ av arvsskatt som ska betalas av dödsboet eller förmånstagar na. Det bör också vara den nationella lagstiftningen som avgör huruvida frigörande av kvarlåtenskapen till för månstagarna enligt denna förordning eller registrering av kvarlåtenskapen i ett register får bli föremål för be skattning. (11)Denna förordning bör inte tillämpas på andra civilrätts liga områden än arv. För tydlighetens skull bör ett antal frågor som skulle kunna betraktas som knutna till arvs området uttryckligen undantas från denna förordnings tillämpningsområde. (12)Denna förordning bör således inte tillämpas på frågor som rör makars förmögenhetsförhållanden, inbegripet äktenskapsförord, som förekommer i vissa rättssystem, i den mån dessa inte påverkar arvsfrågor eller förmögen hetsrättsliga frågor avseende förhållanden som bedöms ha verkan jämförbar med äktenskap. De myndigheter som handlägger ett arv enligt denna förordning bör dock, beroende på omständigheterna, beakta en avveckling av den avlidnes äktenskapliga förmögenhetsförhållanden el ler liknande förmögenhetsrättsliga förhållanden vid fast ställandet av den avlidnes kvarlåtenskap och förmånsta garnas respektive arvslotter. (13)Frågor som rör upprättande, förvaltning och upplösande av truster bör också undantas från tillämpningsområdet för denna förordning. Detta bör inte tolkas som ett ge nerellt undantag för truster. När en trust upprättas ge nom testamente eller enligt den legala arvsordningen bör den lag som är tillämplig på arvet enligt denna förord ning tillämpas när det gäller arvsordningen för tillgång arna och fastställandet av förmånstagarna. (14)Rättigheter och tillgångar som uppkommit eller överlåtits på annat sätt än genom arv, till exempel genom gåvor, bör också vara undantagna från denna förordnings till lämpningsområde. Dock bör det vara den lag som denna förordning anger som tillämplig på arvet som avgör hu ruvida gåvor eller andra förordnanden som gjorts under livstiden och som gett upphov till en sakrätt före tid punkten för dödsfallet ska återföras eller beaktas vid fast ställandet av förmånstagarnas arvslotter i enlighet med den lag som är tillämplig på arvet. (15)Denna förordning bör medge uppkomst eller överlåtelse genom arv av en rättighet i fast eller lös egendom i enlighet med den lag som är tillämplig på arvet. Den bör dock inte inverka på det begränsade antal (numerus clausus) sakrätter som finns i vissa medlemsstaters natio nella lagstiftning. En medlemsstat bör inte vara skyldig att erkänna en sakrätt avseende egendom i den medlems staten om denna sakrätt inte är känd inom medlemssta tens rättsordning. (16)För att förmånstagarna ska komma i åtnjutande i en annan medlemsstat av de rättigheter som uppkommit eller överlåtits på dem genom arv bör denna förordning dock möjliggöra anpassningen av en okänd sakrätt till den närmast likvärdiga sakrätten enligt lagstiftningen i den andra medlemsstaten. En sådan anpassning bör ge nomföras med beaktande av de syften och intressen som den specifika sakrätten motiveras av och den verkan den har. För att kunna bestämma närmast likvärdiga natio nella sakrätt får myndigheterna eller de behöriga perso nerna i den stat vars lag tillämpas på arvet kontaktas angående ytterligare information om sakrättens natur och verkningar. I detta syfte kan befintliga nätverk på området för rättsligt samarbete på privaträttens område användas liksom alla andra tillgängliga medel som under lättar förståelsen av utländsk lag. (17)Den anpassning av okända sakrätter som uttryckligen föreskrivs i denna förordning bör inte utesluta andra former av anpassning i samband med tillämpningen av denna förordning. (18)De krav som ställs vid registrering i ett register av en rättighet i fast eller lös egendom bör undantas från denna förordnings tillämpningsområde. Det bör därför vara la gen i den medlemsstat där registret förs (för fast egen dom lagen där egendomen är belägen (lex rei sitae)) som avgör de rättsliga villkoren och förfarandet för registre ringen och vilka myndigheter, såsom myndigheter med ansvar för fastighetsregister eller notarier, som ansvarar för att kontrollera att alla krav har uppfyllts och att de handlingar som uppvisats är tillräckliga eller innehåller de uppgifter som krävs. Myndigheterna får särskilt kontrol lera att den avlidnes rätt till den arvsegendom som anges iden handling som uppvisas för registrering är en rät tighet som har registrerats i registret eller som på annat sätt bevisas i enlighet med lagstiftningen i den medlems stat där registret förs. För att undvika duplicering av handlingar bör registeransvariga myndigheter godkänna handlingar som har upprättats av behöriga myndigheter ien annan medlemsstat och vilkas rörlighet föreskrivs i denna förordning. I synnerhet bör det europeiska arvsin tyg som utfärdas enligt denna förordning utgöra en giltig handling för registrering av arvsegendomen i ett register i Europeiska unionens officiella tidning L 201/109 Detta bör dock inte innebära att de myndigheter som är involverade i registreringen inte kan uppmana den person som ansöker om registrering att lämna sådana ytterligare uppgifter eller handlingar som krävs enligt lagen i den medlemsstat där registret förs, till exempel information eller handlingar gällande betalning av skatt. Den behöriga myndigheten får med dela den person som ansöker om registrering hur den information eller de handlingar som saknas kan lämnas. (19)Verkningarna av registreringen av en rättighet i ett regis ter bör också undantas från denna förordnings tillämp ningsområde. Det bör därför vara lagen i den medlems stat där registret förs som avgör huruvida registreringen exempelvis har en fastställande eller konstitutiv verkan. Om det exempelvis för att förvärva en rättighet krävs registrering enligt lagen i den medlemsstat där registret förs – för att registrens erga omnes-verkan ska uppnås eller för att skydda förlikningar inför domstol – bör tidpunkten för detta förvärv regleras av lagen i den med lemsstaten. (20)Denna förordning bör ta hänsyn till de olika system för handläggning av arvsrättsliga frågor som tillämpas i med lemsstaterna. I denna förordning bör begreppet domstol därför ges en vid definition så att det täcker inte bara domstolar i ordets egentliga mening, som utövar rättsliga funktioner, utan också de notarier eller registreringsmyn digheter i en del medlemsstater som i vissa arvsfrågor utövar en rättslig funktion i likhet med domstolar och de notarier och rättstillämpare som i vissa medlemsstater utövar rättsliga funktioner i vissa arvsfrågor genom dele gering från en domstol. Alla domstolar enligt definitio nen i denna förordning bör vara underkastade denna förordnings bestämmelser om behörighet. Däremot bör begreppet domstol inte omfatta sådana icke-rättsliga myndigheter i en medlemsstat som enligt nationell lag stiftning har befogenhet att handlägga arvsfrågor, såsom notarier i flertalet medlemsstater, där de vanligtvis inte utövar rättsliga funktioner. (21)Enligt denna förordning bör alla notarier som har behö righet i arvsrättsliga frågor i medlemsstaterna ha rätt att utöva denna behörighet. Huruvida notarier i en viss med lemsstat kommer att vara underkastade bestämmelserna om behörighet i denna förordning eller inte bör bero på huruvida de omfattas av den definition av begreppet domstol som gäller för denna förordning. (22)Akter som utfärdats av notarier i arvsfrågor i medlems staterna bör cirkuleras i enlighet med denna förordning. Om notarierna utövar rättsliga funktioner är de under kastade bestämmelserna om behörighet, och deras avgö randen bör spridas i enlighet med bestämmelserna om erkännande, verkställbarhet och verkställighet av domar. När notarierna inte utövar rättsliga funktioner är de inte underkastade bestämmelserna om behörighet, och de of ficiella handlingar som de utfärdar bör cirkuleras i enlig het med bestämmelserna om officiella handlingar. (23)Med tanke på medborgarnas ökande rörlighet samt för att säkerställa en korrekt rättstillämpning i unionen och säkra den faktiska anknytningen mellan arvet och den medlemsstat där behörigheten utövas bör det i denna förordning anges att det allmänna anknytningskriteriet för fastställande av såväl behörighet som tillämplig lag bör vara den avlidnes hemvist vid sin död. Vid faststäl landet av hemvisten bör den myndighet som handlägger arvet göra en helhetsbedömning av omständigheterna kring den avlidnes liv under de år som föregick dödsfallet och för dödsfallet, med beaktande av alla relevanta omständigheter, särskilt hur varaktig och regel bunden den avlidnes vistelse i den berörda staten varit, förhållandena vid vistelsen samt skälen till denna. Den på detta sätt fastställda hemvisten bör ha en nära och stabil koppling till den berörda staten med beaktande av de specifika målen för denna förordning. (24)Fastställandet av den avlidnes hemvist kan i vissa fall visa sig komplicerat. Ett sådant fall kan i synnerhet upp komma om den avlidne av yrkesmässiga eller ekono miska skäl har bott utomlands, ibland under längre pe rioder, men bibehållit en nära och stabil koppling till sin ursprungsstat. I ett sådant fall skulle det, beroende på omständigheterna, kunna anses att den avlidne fort farande hade sin hemvist i sin ursprungsstat, där den avlidnes familj hade sina huvudsakliga intressen och den avlidne hade sitt sociala liv. Andra komplicerade fall kan uppkomma då den avlidne har bott i flera stater eller rest från stat till stat utan att ha något mer perma nent boende i någon av dessa. Om den avlidne var med borgare i en av dessa stater eller hade alla sina viktigaste tillgångar i en av dessa stater skulle den avlidnes med borgarskap eller den plats där de tillgångarna var belägna kunna vara en särskild faktor vid helhetsbedömningen av alla omständigheter. (25)Vad gäller fastställandet av vilken lag som ska tillämpas på arvet får den myndighet som handlägger arvet i un dantagsfall, exempelvis om den avlidne relativt före sin död hade flyttat till den stat där denne hade sin hemvist och det av samtliga omständigheter i fallet framgår att vederbörande uppenbarligen hade en närmare anknytning till en annan stat, bestämma att den lag som ska tillämpas på arvet inte ska vara lagen i den stat där den avlidne hade sin hemvist utan lagen i den stat till vilken den avlidne uppenbarligen hade en närmare an knytning. Den uppenbart närmaste anknytningen bör dock inte användas som kompletterande anknytningskri terium i fall då det visar sig komplicerat att fastställa var den avlidne hade sin hemvist vid sin död. L 201/110 Europeiska unionens officiella tidning (26)Ingenting i denna förordning bör hindra en domstol från att tillämpa bestämmelser som är utformade för att för hindra kringgående av lagen, såsom fraude à la loi inom internationell privaträtt. (27)Reglerna i denna förordning är tänkta att se till att den myndighet som handlägger arvet i de flesta fall kommer att tillämpa den egna lagstiftningen. Därför anger denna förordning ett antal mekanismer som skulle träda i kraft då den avlidne för regleringen av sitt arv hade valt lag stiftningen i en medlemsstat där denne var medborgare. (28)En av dessa mekanismer bör ge de parter som berörs möjlighet att ingå ett avtal om val av domstol till förmån för domstolarna i den medlemsstat vars lag har valts. Det blir då nödvändigt att från fall till fall, framför allt bero ende på den fråga som omfattas av avtalet om val av domstol, avgöra huruvida avtalet måste ingås av samtliga parter som berörs av arvet eller om några av dessa kan enas om att låta den valda domstolen avgöra en särskild fråga i en situation där en dom i denna domstol inte skulle påverka de övriga parternas rätt till arvet. (29)Om ett arvsmål tagits upp av en domstol, vilket före kommer i vissa medlemsstater, bör den domstolen av sluta förfarandet om parterna enas om att göra upp arvsfrågan i godo utanför domstol i den medlemsstat vars lag har valts. Om ett arvsmål inte tagits upp på eget initiativ av en domstol bör denna förordning inte hindra parterna från att göra upp arvsfrågan i godo utan för domstol, t.ex. hos en notarie i en medlemsstat som de själva valt, om detta är möjligt enligt den medlemsstatens lagstiftning. Detta bör även vara fallet om den lag som är tillämplig på arvet inte är lagen i den medlemsstaten. (30)För att säkerställa att domstolarna i alla medlemsstater får utöva behörighet på samma grunder när det gäller arv efter personer som inte hade sin hemvist i en medlems stat vid sin död bör man i denna förordning uttömman de, i hierarkisk ordning, förteckna de grunder på vilka sådan subsidiär behörighet får utövas. (31)För att framför allt råda bot på situationer där rättsvägran föreligger bör man i denna förordning föreskriva ett fo rum necessitatis som gör det möjligt för en domstol i en medlemsstat att i undantagsfall avgöra ett arvsärende som har nära anknytning till en tredjestat. Ett sådant undantagsfall kan anses föreligga när ett förfarande visar sig vara omöjligt i den berörda tredjestaten, exempelvis på grund av inbördeskrig, eller när sökanden inte rimli gen kan förväntas inleda eller genomföra ett förfarande i det landet. En sådan behörighet grundad på forum neces sitatis bör dock kunna utövas endast om målet har till räcklig anknytning till den medlemsstat där talan väcks. (32)För att underlätta för arvingar och testamentstagare med hemvist i en annan medlemsstat än den där arvsärendet handläggs eller kommer att handläggas bör denna för ordning ge alla som är arvsberättigade enligt den lag som är tillämplig på arvet en möjlighet att avge en förklaring om accept av eller avstående från arv, legat eller laglott eller, när det gäller skulderna i arvsärendet, en förklaring om ansvarsbegränsning enligt lagen i den medlemsstat där de har sin hemvist, inför en domstol i den medlems staten. Detta bör inte utesluta att sådana förklaringar avges inför andra myndigheter i den medlemsstaten som är behöriga att ta emot förklaringar enligt den na lagstiftningen. Personer som väljer att utnyttja möjligheten att avge förklaringar i den medlemsstat där de har sin hemvist bör själva inom den tidsfrist som fastställs i den lag som är tillämplig på arvet underrätta den domstol eller myndighet som handlägger eller kom mer att handlägga arvet om att sådana förklaringar har gjorts. (33)En person som önskar begränsa sitt ansvar i fråga om skulderna i arvsärendet bör inte ha möjlighet att göra detta genom att endast avge en förklaring i detta syfte inför domstolar eller andra behöriga myndigheter i den medlemsstat där denne har sin hemvist och där den lag som är tillämplig på arvet kräver att denne inleder ett särskilt rättsligt förfarande, t.ex. förrättande av boupp teckning, inför den behöriga domstolen. En förklaring som i sådana fall görs av en person som har sin hemvist i medlemsstaten och på det sätt som föreskrivs i den medlemsstatens lagstiftning bör därför inte vara formellt giltig enligt denna förordning. Inte heller bör handlingar som inleder det rättsliga förfarandet anses utgöra förkla ringar enligt denna förordning. (34)För att rättsväsendet ska fungera väl bör det undvikas att sinsemellan oförenliga domar meddelas i olika medlems stater. Den här förordningen bör därför innehålla all männa processrättsliga regler liknande dem i andra unionsinstrument på området civilrättsligt samarbete. (35)En sådan processrättslig regel är regeln om litispendens, som kommer att träda i kraft om samma arvsmål hand läggs vid olika domstolar i olika medlemsstater. Den regeln kommer då att fastställa vilken domstol som bör fortsätta handläggningen av arvsmålet. Europeiska unionens officiella tidning L 201/111 (36)Eftersom arvsfrågor i vissa medlemsstater kan handläggas av icke-rättsliga myndigheter, t.ex. notarier som inte är bundna av behörighetsbestämmelserna i denna förord ning, går det inte att utesluta att en uppgörelse i godo utanför domstol och domstolsförfaranden avseende samma arv, eller två uppgörelser i godo utanför domstol avseende samma arv, kan inledas parallellt i olika med lemsstater. I sådana fall bör det vara de berörda parternas sak att så snart de blir medvetna om de parallella för farandena sinsemellan enas om hur de ska förfara. Om de inte kan nå en överenskommelse, bör arvet handläggas och avgöras av de domstolar som är behöriga enligt denna förordning. (37)För att medborgarna ska kunna utnyttja den inre mark nadens fördelar utan att äventyra rättssäkerheten bör den här förordningen ge dem möjlighet att förutse vilken lag som ska tillämpas på deras arv. Harmoniserade lagvals regler bör införas för att sinsemellan oförenliga beslut ska kunna undvikas. Huvudregeln bör vara att arvet ska re gleras av en förutsebar lag med nära anknytning till arv låtarens situation. Av rättssäkerhetsskäl och för att und vika att arvet splittras bör den lagen styra arvet i dess helhet, dvs. all egendom som utgör kvarlåtenskap, oavsett tillgångarnas natur och oavsett om tillgångarna befinner sig i en annan medlemsstat eller i en tredjestat. (38)Denna förordning bör ge medborgarna möjlighet att i förväg utforma sina arvsrättsliga förhållanden genom att välja vilken lag som ska vara tillämplig på arvet. Detta val bör begränsas till lagen i den stat där de är medborgare för att säkerställa en koppling mellan den avlidne och den valda lagen och undvika att en lag väljs i avsikt att kullkasta de legitima förväntningarna hos personer som har rätt till en laglott. (39)Ett lagval bör uttryckligen anges i en förklaring i form av ett förordnande om kvarlåtenskap eller framgå av vill koren i ett sådant. Valet av lag kan anses framgå av ett sådant förordnande om kvarlåtenskap om den avlidne exempelvis i sitt förordnande hänvisat till särskilda be stämmelser i lagen i den stat där denne var medborgare eller om denne på annat sätt omnämnt den lagen. (40)Ett lagval enligt denna förordning bör vara giltigt även om den valda lagen inte ger någon möjlighet att välja lag i samband med arv. Den valda lagen bör emellertid vara avgörande i frågan om den materiella giltigheten för va let, dvs. huruvida den person som gjort valet kan anses ha förstått och samtyckt till det som denne gjorde. Det samma bör gälla vid ändring eller upphävande av lagval. (41)Vid tillämpningen av denna förordning bör fastställandet av en persons medborgarskap eller flerfaldiga medborgar skap vara en inledande fråga att lösa. Huruvida en person ska anses vara medborgare i en stat är en fråga som inte omfattas av denna förordning och som är underkastad nationell lagstiftning samt i tillämpliga fall internationella konventioner, med full respekt för Europeiska unionens allmänna principer. (42)Den lag som är tillämplig på arvet bör styra arvet från det att arvsförfarandet inleds till dess att de tillgångar som utgör kvarlåtenskapen överförts till förmånstagarna, i enlighet med bestämmelserna i den lagen. Den bör omfatta frågor som rör förvaltningen av kvarlåtenskapen och ansvaret för skulder i arvsärendet. Betalningen av skulderna i arvsärendet kan, särskilt beroende på den lag som är tillämplig på arvet, inbegripa en särskild rang ordning av borgenärerna.