sou · H2B318 · 2014-04-02 00:00:00 — I rättsfallet NJA 1977 s. 329 var det fråga om mycket lindrigt våld – ett grepp i offrets ena arm – men situationen som sådan (tre berusade gärningsmän hade trängt sig in hos en äldre man som bodde ensam och ensligt) menade måste ha tett sig i hög grad hotfull och uppskakande för offret. Gärningen bedömdes som rån. I RH 1990:63 gjorde hovrätten bedömningen att en gärning inte var att betrakta som rån, p.g.a. både det ringa värdet på det tillgripna (14 stycken Sobriltabletter) och att gärningen var en impuls som föregåtts av sällskaplig samvaro mellan de in- blandade. Att gärningsmannen tilltvingade sig tabletterna, genom att visa en kniv och uttala ett dödshot, bedömdes som olaga hot och stöld och inte som rån. 1975/76:42 s. 25 f. och 70 ff. Våra bedömningar och förslag Gränsdragningen mellan rån och grovt rån För att ett brott ska bedömas som grovt rån ska enligt 8 kap. 6 § andra stycket särskilt beaktas om våldet var livsfarligt eller om gär- ningsmannen tillfogat svår kroppsskada eller allvarlig sjukdom eller om han annars visat synnerlig råhet eller på ett hänsynslöst sätt ut- nyttjat den rånades skyddslösa eller utsatta ställning. Med livsfarligt våld och svår kroppskada avses samma saker som när det gäller dessa uttryck i bestämmelsen om grov misshandel i 3 kap. 6 §.55 I rättspraxis finns en viss restriktivitet när det gäller att bedöma ett rånbrott som grovt. En omständighet som kan medföra att brottet bedöms som grovt är att skarpladdade vapen används vid rån mot banker eller liknande.56 Rån mot äldre personer kan bedömas som grova (se t.ex. RH 1989:28 som handlade om en väskryckning från en 83-årig kvinna där gärningsmannen använde allvarligt våld genom att släpa kvinnan nedför en trappa). Det finns flera exempel i refe- rerade rättsfall på rånbrott som avser att en eller flera gärningsmän trängt sig in i någons hem och hotat eller utövat visst våld för att kunna tillägna sig värdeföremål eller kontanter. I vissa fall har rån- brotten då bedömts som grova, då målsäganden har bedömts som varande i en särskilt skyddslös ställning, t.ex. i rättsfallet NJA 1992 s. 357 (målsäganden var blind och blev hotad och även skuren med kniv) och RH 1987:147 (målsäganden var en handikappad man som levde ensam och ensligt och vid rånbrottet blev slagen medvetslös med ett tillhygge). Däremot bedömdes det inte som grovt brott då en 18-åring blev bunden i sitt hem och hotad med ett oladdat signal- vapen (NJA 1999 s. 25). I rättsfallet NJA 2011 s. 466 bedömde följ- ande händelseförlopp som grovt rån. På gatan i närheten av måls- ägandens bostad knuffade eller drog tre personer målsäganden bak- ifrån till marken, tog av honom glasögonen, satte en hand för hans mun och gick igenom hans fickor varvid mobiltelefon, nycklar, och diverse kort i en korthållare tillgreps. Målsäganden tilldelades en spark medan han låg på marken och beordrades, under hot om att han skulle huggas med kniv om han ljög eller sprang, uppge var han bodde. Gärningsmännen höll i målsäganden på vägen till hans hem, trängde sig in i lägenheten och beordrade honom att gå in på toa- letten och ställa sig på knä varefter en handduk sattes över hans 55NJA II 1962 s. 207. 56Se NJA 1972 s. 323 och NJA 1994 s. 732 med däri vidare referenser. Våra bedömningar och förslag Gärningsmännen sökte därefter igenom lägenheten. På toa- letten tog en av gärningsmännen ett strypgrepp kring halsen på målsäganden vilket orsakade kortvarig andnöd och kvardröjande svårigheter att svälja. Ett vasst föremål skrapades mot hans fingrar och tinning som hot uttalades om att hans fingrar skulle komma att huggas av och hans katt dödas om han inte talade om var pengarna fanns. Målsäganden beordrades, under upprepade hot om att han skulle komma att dö om han ljög, att uppge koden till sitt kontokort. Målsäganden bands därefter till händer och fötter, en liten handduk stoppades i hans mun och den handduk han hade på huvudet knöts hårdare varpå han knuffades in i en inbyggd gar- derob. Garderobsdörren låstes utifrån och målsäganden hade på grund av handduken i munnen och handduken över huvudet svårt att andas och kunde ta sig ut först sedan han genom upprepade sparkar hade lyckats få upp garderobsdörren. Händelseförloppet var maximalt långt. Det tillgripnas sammanlagda värde var mellan 35 000–. Vid bedömningen att rånbrottet var grovt anförde Högsta dom- stolen bl.a. att målsäganden frihetsberövats och hotats i sitt eget hem och att ovissheten om det fortsatta händelseförloppet var sär- skilt skrämmande för målsäganden, vilket gärningsmännen insett. Det var inte fråga om ett impulsstyrt händelseförlopp, utan tvärt- om utfördes rånet på ett metodiskt sätt och med likgiltighet för målsägandens situation. Konkurrens med andra brottstyper Råntvång innebär våldsutövning eller hot som i sig är straffbara enligt 3 eller 4 kap. . Rån och grovt rån konsumerar dock de andra brottsliga gärningar som förfarandet innefattat. Undantaget är mord och dråp, som i stället konsumerar rån. Om en rånare av oaktsamhet vållar målsägandens död eller vållar kropps- skada, döms i brottskonkurrens för både rån och vållandebrottet.57 57 NJA II 1962 s. 207 och /Ulväng/Jareborg, Kriminalrättens grunder, 2013, s. 487. Våra bedömningar och förslag Straffskalorna för såväl rån som grovt rån mildrades vid brotts- balkens införande, men har varit oförändrade.58 Straff- skalan för rån är densamma som för grov misshandel, som inte är att bedöma som synnerligen grov, dvs. fängelse i lägst ett och högst . För grovt rån döms till fängelse i lägst fyra och högst , vilket är samma straffskala som för synnerligen grov misshandel. I de fall där ett rån har bedömts ligga på gränsen för att i stället rubriceras som de mindre allvarliga brott som gärningen innefattat har straffvärdet i rättspraxis stannat vid i princip fängelse. Exempel på detta är det ovan anförda rättsfallet NJA 2008 s. 900 där rånbytet var två DVD-skivor och våldet som utövades (knyt- nävsslag mot en butikskontrollant som stoppade gärningsmannen efter tillgreppet) får anses ha varit impulsstyrt. gjorde bedömningen att gärningens straffvärde var fängelse. I RH 2009:81 som avsåg tillgrepp av matvaror för i en butik under hot med en rörtång dömde hovrätten till fängelse och , vilket också innefattade viss annan brottslighet. I andra rånfall som inte bedömts som grova, men där gärning- arna har haft samma inslag som när det gäller grova brott, dvs. allvarliga hot med tillhyggen eller vapenattrapper/luftvapen, viss planering, och ett inte obetydligt rånbyte, har straffvärdet i rätts- praxis ansetts ligga klart över straffskalans minimum. Som exempel på nivån två till fängelse kan nämnas två hov- rättsfall, där också hänsyn tagits till straffmätningsreform, RH 2011:22 och RH 2012:51. I båda fallen var det fråga om en- samma gärningsmän. Rånen riktades mot en bank respektive ett apotek och råntvånget bestod i hot med en luftpistol i det ena fallet och en kniv i det andra. I RH 2011:22 framhöll hovrätten att rånet var planerat, att rånbytet var ett inte obetydligt belopp (), att luftpistolen liknade ett riktigt vapen och att gärnings- mannen uppträdde aggressivt. I ett annat hovrättsavgörande, RH 58 NJA II 1962 s. 206 f. Straffskalan för rån var tidigare ett till straffarbete, och för den dåvarande motsvarigheten till grovt rån, straffarbete från sex till eller på livstid, se även prop. 1942:4 s. 14. Våra bedömningar och förslag 2012:77, som även det avsåg en gärning begången straffmätningsreform, ansågs straffvärdet vara än högre, upp emot fängelse, för ett rånbrott mot en guldsmedsaffär under hot med en soft airgun, som kunde uppfattas som ett riktigt pump- hagelgevär. Rånet utfördes av två gärningsmän och rånbytets värde var . Bland äldre rättsfall med straffvärden på denna nivå kan nämnas NJA 1989 s. 829, som avsåg ett rån med oladdade pistoler, där straffvärdet bedömdes vara fängelse, och NJA 1988 s. 321, som avsåg ett butiksrån med en sönderslagen glasflaska (dömde till fäng- else, vilket får anses ha motsvarat straffvärdet för brottet). I två rättsfall, NJA 1994 s. 732, bankrån med vapenattrapper och NJA 1999 s. 25, intrång i bostad och hot mot den som var hemma med ett oladdat signalvapen, bedömde att straff- värdet var fängelse trots att rånbrotten inte ansågs vara grova brott. Borgeke påpekar om dessa rättsfall att ett mer följdriktigt resultat borde ha varit att straffmätningen stannat vid tre eller fängelse, eftersom man för ett brott av en lägre grad inte bör döma inom straffskalan för ett brott av en högre grad.59 I refererade rättsfall där gärningarna bedömts som grova rån har straffvärdet ofta bedömts ligga på minimum, det vill säga fängelse i fyra år.60 I rättsfallet NJA 1972 s. 323 bör straffvärdet ha legat fängelse. Gärningsmännen dömdes där till fängelse respektive internering med en minsta anstaltstid . Påföljden avsåg då också viss annan brottslighet. Rättsfallet avsåg en situation där två män rånade ett bankkontor med skarpladdade skjutvapen och som försvårande omständighet tillkom att ett av vapnen avfyrades mot en person. I rättsfallet NJA 2011 s. 466, som redogjorts för ovan och som avsåg ett gatuöverfall där offret sedan under hot fördes till sin 59Borgeke//Sterzel, Studier rörande påföljdspraxis med mera, 2013, s. 539. I NJA 1994 s. 732 dömdes de tilltalade visserligen för vissa andra brott, som dock inte bör ha på- verkat straffvärdet nämnvärt (tillgrepp av fortskaffningsmedel och olovligt brukande respek- tive olovligt förfogande). 60Se den inledande kommentaren till brottstyperna rån och grovt rån i Borgeke// Sterzel, Studier rörande påföljdspraxis med mera, 2013, s. 530 samt uppställningen av rätts- fall som börjar på samma sida. De två rättsfall, utöver NJA 1972 s. 323, med högre straff än fängelse, avser dels annan grov brottslighet (NJA 2002 s. 270) dels flerfaldig rån- brottslighet (RH 2006:31). Våra bedömningar och förslag bostad där han hölls frihetsberövad och även hotades med kniv, var gärningsmännen och dömdes till sluten ung- domsvård. gjorde samma straffvärdebedömning som den tingsrätten gjort. Tingsrätten fann att straffvärdet för de gärningar de båda tilltalade dömdes för uppgick till fängelse. Vid sidan av grovt rån dömde tingsrätten, utöver viss bötesbrotts- lighet, den ene gärningsmannen för rån i två fall och misshandel i ett fall och den andre för rån i ett fall och misshandel i tre fall. Det är därmed svårt att avgöra hur högt straffvärdet för rånbrottet be- dömdes vara, men det är troligt att det ansetts vara drygt fyra år.61 I bilaga 3 finns orefererade hovrättsavgöranden där straffvärdet an- setts vara från fängelse och uppåt. I dessa rättsfall synes rubricering och straffvärdebedömning, liksom i NJA 2011 s. 466, framför allt ha berott på offrens utsatthet och att allvarligt våld eller hot om våld använts. 6.5.3Överväganden och förslag avseende rån och grovt rån Förslag: Minimistraffet för grovt rån höjs till fängelse . Skälen för förslaget: Rån är en kombination av ett våldsbrott och ett förmögenhetsbrott. De allmänna skälen för en straffnivåhöjning när det gäller allvarliga våldsbrott har redovisats i de allmänna ut- gångspunkterna. I korthet går de ut på att synen på våld i dagens samhälle har förändrats och att våld och hot mot den en- skilde ses som ett allvarligare brott än tidigare, särskilt i jäm- förelse med förmögenhetsbrotten. Att rån är att hänföra till de allvarliga våldsbrotten torde bland annat bero på att brottet ofta innefattar instrumentellt våld eller hot om våld, dvs. våld eller hot om våld som utövas för att uppnå ett bestämt syfte. Våldsbrott som utövas med sådana förtecken är normalt sett att betrakta som allvarligare än annan våldsbrottslig- het. Rån föregås inte sällan av noggrann planering. Ofta är fler per- soner inblandande med en bestämd rollfördelning. Våldet eller hotet om våld kan vara av mycket allvarligt slag. Vid planerade rån an- vänds som regel vapen i form av skjutvapen, stickvapen eller andra tillhyggen. Det förekommer också att rånoffret såväl som andra 61 Jfr a.a. s. 531, där bedömningen görs av straffvärdet. Våra bedömningar och förslag personer i närheten utsätts för direkt livsfara i samband med skott- lossning. i förhållande till andra förmögenhetsbrott, såsom grov stöld i form av inbrottsstöld eller fickstölder, innebär rån normalt en än större integritetskränkning än dessa. Offret konfronteras med gär- ningsmannen direkt och tvingas att underkasta sig denne. Planerade rån kan också avse mycket betydande belopp. Utbytet kan använ- das för att finansiera annan allvarlig brottslighet. Rån mot penning- inrättningar och värdetransporter kan skada viktiga samhällsfunk- tioner, såsom samhällets försörjning av kontanter. Risken för rån kan i vissa fall medföra att utbudet av varor och tjänster hämmas inom ett visst område, t.ex. genom mindre generösa öppettider. Även såsom förmögenhetsbrott betraktat kan alltså rån utgöra ett allvarligt brott med ett jämförelsevis högt straffvärde. Mot denna bakgrund och utifrån de skäl som vi har redovisat i våra allmänna utgångspunkter anser vi att straffskalan för rån bör höjas. Proportionalitetsskäl talar då för att minimistraffet för rån och för grovt rån bör höjas till fängelse på motsvarande sätt som för grov respektive synnerligen grov misshandel, alltså till fängelse och respektive fängelse . Emellertid skiljer sig strukturen hos straffskalorna för rånbrottet mot straffskalorna för misshandelsbrottet. Minimistraffet för rån av normalgraden är fängelse och någon särskild straffskala för ringa brott föreskrivs inte. Av 8 kap. 5 § andra stycket följer att i de fall förfarandet är av mindre allvarlig art kan domstolen i stället döma till ansvar för de andra brott som förfarandet innefattar. I stället för rån kan domstolen således döma till ansvar för t.ex. misshandel och stöld, eventuellt grov stöld. Konstruktionen inne- bär att kvalifikationen av en gärning som rån, i normalfallet innebär en tröskeleffekt i förhållande till om andra straffbestämmelser an- vänds. I praktiken kan straffvärdet av det våld eller det hot som används och tillgreppsbrottets straffvärde betydligt understiga , om gärningen ses som två brott att bedöma var för sig när straff- värdet ska bestämmas. När ett brott rubriceras som rån innebär detta alltså i sig en ganska kraftig kvalificering av de brott som annars hade varit aktu- ella att döma till ansvar för. Inte sällan innebär detta att straffvärdet mer än fördubblas. Om minimistraffet för rån höjs till fängelse och förstärkts denna effekt. Det skulle till exempel innebära att minimistraffet per automatik trefaldigas när en grov stöld övergår till att bedömas som ett rån. En sådan kraftig tröskel- Våra bedömningar och förslag effekt kan medföra svårigheter att åstadkomma en straffmätning som står i proportion till brottets allvar i det enskilda fallet. Såsom tidigare redovisats innefattar rånbrottet också så kallade motvärns- fall, det vill säga fall där någon som har gjort sig skyldig till stöld anträffas på bar gärning och använder våld eller hot för att hindra att stöldgodset återtas. Denna form av rån är mera sällan planerad och kan ha ett förhållandevis lågt straffvärde sett utifrån det stulnas värde och graden av våld eller hot om våld. Rån av normalgraden tar alltså sikte på mer skiftande situationer straffvärdemässigt sett, jämfört med grov misshandel som utgör en kvalificering av misshandel av normalgraden. Det finns därför ett större behov av en vidare straffskala för att kunna åstadkomma en nyanserad bedömning av straffvärdet. Enligt vår bedömning bör därför minimistraffet för rån vara oförändrat, fängelse. Motsvarande skäl gör sig inte gällande med avseende på straff- skalan för grovt rån. Gärningar som rubriceras som grovt rån är som regel väl planerade och innefattar ofta ett stort mått av hän- synslöshet. Vi anser därför att minimistraffet för den brottstypen bör höjas från fängelse till fängelse . På så sätt upp- nås överenstämmelse med den straffskala som vi föreslår för syn- nerligen grov misshandel. Genom en sådan höjning minskar över- lappningen av straffskalorna för rån av normalgraden och grovt rån. Detta innebär att den i praktiken tillgängliga straffskalan för rån av normalgraden vidgas med och att det således blir möjligt att döma upp till fängelse för de allvarliga fall av rån som inte är att bedöma som grova. Detta kan medföra en ökad spännvidd i straffmätningen, vilket ligger i linje med utgångspunkterna för våra förslag. Om minimistraffet för grovt rån höjs kommer miniminstraffet för denna brottstyp att ligga över andra brottstyper med minimum om fyra års fängelse, t.ex. grov våldtäkt och människorov. Det är givetvis svårt att jämföra två så olika brottstyper som grovt rån och grov våldtäkt, även när det gäller den kränkning den enskilde ut- sätts för genom brottsligheten. Det finns också skillnader i de olika straffskalornas struktur och hur lagstiftningen har utvecklats inom varje område. Som vi närmare har utvecklat i avsnitt 6.3 och 6.4.3, anser vi inte att det finns tillräckliga skäl att i detta sammanhang föreslå någon ändring av straffskalorna för grov våldtäkt eller för människorov. Våra bedömningar och förslag Utpressning, enligt 9 kap. 4 § , utgör en kvalificerad form av olaga tvång. Ansvar för utpressning förutsätter att olaga tvång används för att framtvinga en förmögenhetsöverföring som innebär för gärningsmannen och skada för den tvungne eller någon i vars ställe den tvungne är. Om handlandet kan bedö- mas som rån döms i stället för detta brott. Misshandel som leder till en förmögenhetsöverföring torde ofta innebära att en gärning bedöms som rån (om inte våldet är av minde allvarlig art) även om förmögenhetsöverföringen inte sker i direkt anslutning till våldsut- övningen. När det gäller hot måste hotet innebära trängande fara för att utgöra råntvång. Detta innebär att en förmögenhetsöver- föring som sker efter att hotelser uttalats inte längre alltid anses utgöra rån, utan i stället utpressning, vilket framgår av rätts- fallet NJA 1997 s. 507. Ansvar för rån förutsätter också att våldet eller hotet riktas mot den tvungne. Riktas tvånget mot föräldrarna och våldet/hotet mot barnen såsom i en kidnappningssituation, är det fråga om utpressning, inte rån.62 Gränsdragningen mellan grov utpressning och brott av normalgraden Vad som ska beaktas vid bedömningen av om en gärning ska anses som grov utpressning var inte angivet i bestämmelsen. Då infördes i andra stycket att det vid denna bedömning särskilt ska beaktas om gärningen har innefattat våld eller hot av allvarligt slag eller om gärningsmannen har visat särskild hänsynslöshet.63 Regeringen ansåg att de bedömningsgrunder som skulle anges i lag- texten borde ge uttryck för vad som i rättspraxis leder till ansvar för grovt brott. Grov misshandel och grovt olaga hot, men även något mindre allvarliga former av våld eller hot kan därmed om- fattas av bestämmelsens i dess nya utformning. Med särskild hän- synslöshet menas att handlandet annars varit särskilt graverande, t.ex. när det riktats mot en särskilt utsatt person. Regeringen an- förde vidare följande. 62Brottsbalken, en kommentar på internet, kommentaren till 9 kap. 4 §. 63SFS 2010:370, prop. 2009/10:147. Lagändringen var en del av straffmätnings- reform, se bl.a. avsnitt 5.2.6. Våra bedömningar och förslag En utpressning bör bedömas som grov när situationen varit snarlik en rånsituation såsom när hotet skett med ett skarpladdat vapen och för- mögenhetsöverföringen sker . Ett annat exempel är om den tilltalade har hotat att utöva allvarligt våld mot ett barn eller någon annan närstående till den tvungne. Om den tilltalade utnyttjat att den tvungne stått i beroendeställning till honom eller henne, kan utpressningen också bedömas som grov. Detsamma kan vara fallet när en tilltalad i utpressningssituationen har utnyttjat sin anknytning till en gruppering som ägnar sig åt s.k. beskyddarverksamhet eller illegal indrivningsverksamhet. Ett ytterligare exempel är när flera personer har trängt in i målsägandens bostad och hotat honom eller henne med ett vapen.64 Utpressning är en kvalificerad form av olaga tvång och konsumerar därför det ingående olaga tvånget som gärningen innebär, och även det i sin tur använda våldet eller hotet om våld. Straffskalan för normalgraden av utpressning är fängelse i högst . I ringa fall döms till böter. Straffskalan för grov utpressning ändrades också 2010 från att ha varit densamma som för grovt olaga tvång, dvs. fängelse i lägst och högst , till att i stället ha ett minimistraff om ett års fängelse (men samma straffmaximum). Regeringen anförde som skäl för att höja minimi- straffet i straffskalan att den tidigare straffnivån inte återspeglade det grova utpressningsbrottets allvar och att brottet inte kunde anses påtagligt mindre allvarligt än rån, men allvarligare än grova fall av olaga tvång. Straffmaximum om sex års fängelse ansåg regeringen inte behövde höjas eftersom det gav ett tillräckligt ut- rymme för att beakta allvaret i de mest klandervärda fallen av ut- pressning, som det överensstämde med straffmaximum för rån av normalgraden och grov misshandel som inte är synner- ligen grov.65 2009/10:147 s. 39 f. Våra bedömningar och förslag Frågan om straffvärdet för grov utpressning har inte bedömts i några refererade rättsfall sedan lagändringen. I det ovan nämnda rättsfallet, NJA 1997 s. 507, där en man betalade nästan efter att i sitt hem ha blivit hotad med en kniv och ett skjut- vapen samt blivit inlåst i ett rum i hemmet, dömde Högsta dom- stolen gärningsmannen till samma fängelsestraff som underrätt- erna, fängelse, trots att gärningen rubricerades som utpress- ning och inte rån och trots att utpressningen inte ansågs vara grovt brott. I ett annat rättsfall, NJA 2003 s. 295, gjorde Högsta dom- stolen samma straffvärdebedömning som tingsrätten och hovrätten, och dömde en man till och fyra månaders fängelse för försök till grov utpressning och grovt vapenbrott. ut- talade dock att vapenbrottets inverkan på straffmätningen var be- gränsad, eftersom vapnets användning beaktats vid bedömningen av straffvärdet för utpressningsbrottet. Mannen hade hotat en annan man med ett skarpladdat vapen som han satt mot den andres huvud och senare också avfyrat i närheten av huvudet samt hotat att skada mannen och hans hustru, om han inte fick . Straff- värdebedömningarna i rättsfallen kan inte anses vägledande annat än som utgångpunkter för den förhöjda straffnivå för grov utpress- ning som avsetts med att införa ett nytt straffminimum för brottet. 6.6.3Bestämmelsen om åtalsbegränsning i 9 kap. 12 § I finns för varje kapitel bestämmelser om vad som gäller för åtal av vissa brott. Dessa åtalsregler kan vara utformade på olika sätt. För vissa brottstyper gäller den begränsningen att åtal ska väckas endast om målsäganden själv anger brottet till åtal. Anger målsäganden inte brottet till åtal ska en prövning ske om åtal ändå ska väckas för att det är påkallat ur allmän synpunkt. I 9 kap. 12 § hänvisas till 8 kap. 13 § som är utformad på det beskrivna sättet. Åtalsbegränsningen gäller dock inte för alla brott och bara om måls- äganden är närstående till gärningsmannen (t.ex. om gärningsman- nen är målsägandens make eller maka, eller en släkting i rakt upp- eller nedstigande led). När förmögenhetsbrotten reformerades anfördes att skälig hänsyn till målsäganden borde för- anleda att åtalsbefogenheten för vissa brott begränsades när de Våra bedömningar och förslag förövats av en nära anhörig, men att det hade varit att fästa alltför stor vikt vid målsägandens intressen att låta bestämmelsen omfatta också de grövsta brotten.