sou · H2B325 · 2014-04-25 00:00:00 — Enligt arvsförordningen kan en person genom lagvalsförord- nande ange att lagen i dennes medborgarskapsland (oavsett om det är en medlemsstats lag eller inte) ska tillämpas på arvet (artikel 22). Om den avlidne gjort ett lagvalsförordnande till förmån för lagen i sitt medborgarskapsland kan behörigheten under vissa förutsätt- ningar tillkomma domstolarna i medborgarskapslandet (artikel 7). Internationell behörighet grundad på den avlidnes lagvalsförord- nande är universell och omfattar egendom såväl inom som utom landet. Behörighet på grund av lagvalsförordnande kan endast tillkomma domstolar i medlemsstater. Har en medborgare i en tredjestat med hemvist i genom lagvalsförordnande angett att lagen i medborgarskapslandet ska tillämpas på arvet efter honom eller henne tillmäts inte lagvalsförordnandet någon betydel- se för den internationella behörigheten. I en sådan situation skulle svenska domstolar ändå vara behöriga på grund av den avlidnes hemvist. Är det däremot fråga om en svensk medborgare med hemvist utomlands som gjort lagvalsförordnande till förmån för svensk lag kan svenska domstolar vara behöriga på grund av lagvalet. Också i annat fall – trots att den avlidne vid sin död hade hem- vist i en tredjestat och inte gjort ett lagvalsförordnande till förmån för svensk rätt – kan svensk internationell behörighet föreligga. Finns det egendom i efter en person som hade hemvist i en tredjestat kan svensk behörighet grundas på bestämmelsen om subsidiär behörighet i artikel 10. Behörigheten enligt sistnämnda artikel omfattar också egendom i utlandet om den avlidne var medborgare i , eller i annat fall, den avlidne tidigare haft sin hemvist i , förutsatt att det när talan väcktes inte gått hemvisten ändrades. Var den avlidne inte svensk medborgare eller hade denne inte tidigare hemvist här omfattar den subsidiära behörigheten den egendom som finns i . Om ingen medlemsstats domstol är behörig enligt andra bestämmelser i förordningen kan behörigheten slutligen grundas på bestämmelsen om forum necessitatis (artikel 11). Det förhållandet att svensk internationell behörighet kan före- ligga trots att den avlidne hade hemvist i en tredjestat innebär att det kan pågå ett svenskt förfarande om boutredning och arvskifte som ett motsvarande förfarande i utlandet. Erkännande av ett utländskt avgörande från en tredjestat bör inte komma i fråga om det strider mot ett svenskt avgörande. Erkännande och verkställighet i svensk autonom rätt den från en tredjestat där den avlidne hade hemvist vid sin död bör också begränsas på så sätt att ett utländskt avgörande som omfattar egendom som ingår i ett förfarande i som kan mynna ut i ett motstridigt avgörande inte erkänns. Till skillnad från vad som gäller enligt IDL bör det krävas att det här pågår ett förfarande som kan leda till ett motstridigt avgörande; enbart den omständigheten att svensk internationell behörighet skulle kunna föreligga enligt arvsförordningen bör inte vara tillräckligt för att erkännande av ett utländskt avgörande ska vägras. Därtill bör krävas att det svenska förfarandet inletts innan det utländska avgörandet meddelades. I annat fall kan erkännande i av ett utländskt avgörande förhindras genom att en part så snart domen meddelats inleder ett förfarande i . Arvsförordningens behörighetsregler kan också leda till situa- tionen att ett förfarande pågår i den avlidnes hemvistland, dvs. tredjestaten, och i en annan medlemsstat än eller att det finns motstridiga avgöranden från en tredjestat och en annan medlemsstat. Om t.ex. en tysk medborgare med hemvist i en tredjestat gjort ett lagvalsförordnande till förmån för tysk rätt kan parallella förfaranden pågå i och den tredjestaten. Mot- stridiga avgöranden kan också komma att meddelas i de olika länderna. Arvsförordningens bestämmelser om erkännande och verkställ- ighet tar sikte på domar från andra medlemsstater.27 Enligt arvs- förordningen ska en dom från en medlemsstat emellertid inte erkännas om den är oförenlig med en dom som har med- delats i en annan medlemsstat eller i en tredjestat i ett mål mellan samma parter rörande samma sak, om den först meddelade domen uppfyller de nödvändiga villkoren för erkännande i den medlems- stat där domen görs gällande (artikel 40 d). Också de svenska inhemska reglerna om erkännande av avgö- randen från tredjestat bör reglera situationen att ett avgörande från en tredjestat strider mot ett avgörande från en medlemsstat som enligt arvsförordningen ska erkännas här. Strider ett avgörande från en tredjestat mot ett avgörande som erkänns här enligt arvs- förordningen, bör avgörandet från den tredjestaten inte erkännas här, såvida inte det sistnämnda avgörandet meddelades först. En regel som innebär att avgörandet från den tredjestaten erkänns om det avgörandet meddelats före ett avgörande från en annan 27 Se vad som anförts inledningsvis beträffande medlemsstater som inte deltar i antagandet av arvsförordningen och det nordiska undantaget. Erkännande och verkställighet i svensk autonom rätt medlemsstat är förenligt med arvsförordningen (jfr artikel 40 d). Enbart den omständigheten att det i en annan medlemsstat pågår ett förfarande som kan leda till ett mostridigt avgörande som gäller här bör dock inte kunna ligga till grund för att vägra erkännande av ett avgörande från en tredjestat. Även framöver bör erkännande av ett utländskt avgörande kunna vägras med hänvisning till att avgörandet är uppenbart oförenligt med grunderna för rättsordningen här i riket (ordre public). 12.5.4Den tillämpade lagens betydelse För erkännande enligt gällande rätt krävs, beträffande egendom som vid dödsfallet fanns i , att avgörandet inte grundats på lag vars bestämmelser strider mot den lag som skulle ha varit tillämplig enligt 1 kap. IDL. Som redogjorts för ovan fordras inte att det utländska avgörandet grundats på den materiella lag som pekas ut som tillämplig enligt IDL. Tillräckligt är att resultatet i sak är detsamma som om den enligt 1 kap. IDL tillämpliga lagen hade tillämpats om frågan prövats i Sverige.28 Bortsett från den bestämmelse som tar sikte på tillämplig lag för bedömande av den formella giltigheten av testamenten kommer frågan om tillämplig lag att uteslutande regleras av arvsförord- ningen. Bestämmelserna om tillämplig lag i arvsförordningen inne- bär som huvudregel att hemvistlandets lag ska tillämpas på arvet (artikel 21). Mitt förslag innebär att en första förutsättning för erkännande av avgöranden från en tredjestat är att den avlidne vid sin död hade hemvist i den aktuella staten. Ett krav på att den lag som tillämpats på avgörandet ska ha resulterat i samma slut som den lag som skulle ha varit tillämplig på arvet enligt arvsförord- ningen får då i huvudsak betydelse om den tredjestaten tillämpat annan lag än sin egen. Det framstår som tveksamt om ett utländskt avgörande bör vägras erkännande på den grunden att hemvistlandet med tillämpning av inhemska lagvalsregler kommit fram till att utländsk rätt ska tillämpas. 28 NJA II 1938 s. 250. Erkännande och verkställighet i svensk autonom rätt Jag anser inte att det finns skäl att införa en generell bestäm- melse om hinder mot erkännande av ett avgörande från en tredjestat på grund av att den lag som tillämpats där strider mot den lag som skulle ha varit tillämplig enligt arvsförordningens be- stämmelser om tillämplig lag. När det föreligger ett lagvalsförord- nande till förmån för medborgarskapslandets lag kan det emellertid enligt min mening finnas skäl att göra en annan bedömning. Genom arvsförordningen införs en möjlighet för en person att förordna att medborgarskapslandets lag ska vara tillämplig på arvet efter honom eller henne. När den valda lagen är lagen i en med- lemsstat kompletteras möjligheten att välja lag med behörig- hetsregler för domstolarna i den medlemsstat vars lag har valts av den avlidne. Syftet är att få till stånd en ordning som innebär att de domstolar som är behöriga i största möjliga utsträckning tillämpar det egna landets lagar. Frågan är om det bör ha betydelse för erkännande av ett avgö- rande från en tredjestat att avgörandet grundats på en lag som lett till en annan utgång än vad som hade varit fallet om lagvalsförord- nandet hade respekterats. Det kan till en början konstateras att arvsförordningen inte innehåller något skäl för att vägra erkänna ett avgörande från en annan medlemsstat på den grunden att avgör- andet grundats på en annan lag än den som utpekats i ett lagvals- förordnande och detta haft betydelse för utgången i målet. För införandet av en bestämmelse om kontroll av den tillämpade lagen vid lagvalsförordnande talar att en person som gjort ett giltigt lag- valsförordnande får anses ha en berättigad förväntan om att arvet efter honom eller henne kommer att fördelas på det sätt som anges i den aktuella lagen. Situationen kan liknas vid testators vilja vid ett giltigt testamentariskt förordnande. Mot att införa en bestämmelse som innebär att avgöranden från en tredjestat ska vägras om ett giltigt lagvalsförordnande inte har respekterats och detta haft bety- delse för utgången talar att prövningen kan komma att bli kompli- cerad. En sådan bestämmelse förutsätter att det görs en jämförelse mellan det faktiskt genomförda förfarandet och ett tänkt förfa- rande där en annan lag tillämpas. Det måste också beaktas att en tillämpning av den i lagvalsförordnandet angivna lagen inte är en garanti för att utgången blir densamma som den hade blivit om saken hade prövats av en domstol i det land vars lag valts. Den utländska domstolen kan ha tillämpat rätt lag men tillämpat denna fel eller gjort en felaktig bevisvärdering. Normalt sett ska sådana felaktigheter – som för övrigt också kan förekomma när en dom- Erkännande och verkställighet i svensk autonom rätt stol tillämpar domstolslandets lag – inte leda till att det utländska avgörandet underkänns. Är bristerna så allvarliga att de vid en hel- hetsbedömning innebär att avgörandet uppenbart strider mot grunderna för svensk rättsordning finns det möjlighet att vägra erkännande med hänvisning till ordre public. Trots att det alltså enligt min mening finns vissa skäl som talar för att erkännande bör vägras om avgörandet grundats på en annan lag än den som angetts i ett giltigt lagvalsförordnande och detta påverkat utgången kan inte bortses från de komplikationer en sådan regel kan medföra i tillämpningen. Min slutsats är därför att en regel som tar sikte på kontroll av den tillämpliga lagen på sätt som angetts inte bör införas. Bedömningar och förslag: Exekvaturförfarandet för de nu aktuella avgörandena bör liksom enligt gällande rätt ske i ett steg. För att ett avgörande ska förklaras verkställbart bör även fortsättningsvis gälla att domstolen finner att villkoren för erkännande är uppfyllda. En ansökan om att ett utländskt avgörande från en stat som inte är bunden av EU:s arvsförordning eller den nordiska arvs- konventionen ska förklaras verkställbart i ska göras hos den tingsrätt som regeringen föreskriver med hänsyn till var motparten har sin hemvist. Vid handläggningen i domstol av ärenden om huruvida ett utländskt avgörande ska erkännas eller förklaras verkställbart i ska lagen (1996:242) om domstolsärenden gälla. 12.6.1Exekvaturprövning i ett steg Som redogjorts för ovan innebär gällande bestämmelser i att exekvaturförfarandet sker i ett steg. Det är lämpligt att det nuvarande förfarandet för erkännande och verkställbarhet bibehålls beträffande avgöranden från länder som inte tillämpar arvsförordningen eller den nordiska arvskonventionen. Det innebär att förfarandet är kontradik- toriskt redan inledningsvis; en ansökan om verkställbarhet får inte bifallas utan att motparten har beretts tillfälle att yttra sig över ansökan. Prövningen av verkställbarhet och eventuella vägransgrunder sker inom ramen för ett och samma förfarande. Erkännande och verkställighet i svensk autonom rätt Som redogjorts för i kapitel 8 föreslår jag att förfarandereglerna för exekvatur enligt arvsförordningen i huvudsak ska följa det för- farande som föreslagit. Det innebär att exekva- turprövningen sker vid de tingsrätter som enligt 18 kap. 1 § utsökningsbalken prövar överklaganden från kronofogdemyndig- heten (24 tingsrätter). Som regeringen har anfört bör i förordning meddelas föreskrifter om att det är de 24 tings- rätter som prövar överklaganden enligt utsökningsbalken som är behöriga och vilka domsområden de bör ha.29 12.6.3Tillämpliga regler för exekvaturförfarandet Det finns enligt min mening stora fördelar med en ordning som innebär att prövningen av erkännande och verkställbarhet avseende utländska avgöranden handläggs på ett i huvudsak enhetligt sätt. Exekvaturförfarandet beträffande avgöranden från länder som inte är bundna av arvsförordningen eller den nordiska arvskonventionen bör enligt min mening vara detsamma som för avgöranden som omfattas av arvsförordningens regler om erkännande och verk- ställighet. I enlighet med vad jag föreslagit beträffande komplet- terande processlag för exekvaturförfarandet vid erkännande och verkställbarhet enligt arvsförordningen (se avsnitt 8.3.2) bör ärendelagen tillämpas vid domstolarnas handläggning av ärenden om verkställbarhet av nu aktuella avgöranden. Som redogjorts för ovan är förfarandet redan inledningsvis kontradiktoriskt och beslut får inte meddelas utan att motparten haft tillfälle att yttra sig över ansökan. Några särskilda regler om att ansökan ska kommuniceras med motparten före beslut (jfr 2 kap. 13 § andra stycket IDL) behöver emellertid inte föreskrivas. Kom- municeringsskyldighet gäller enligt 15 § ärendelagen.30 Att inhibi- tion i vissa fall kan meddelas följer av 26 § andra stycket ärende- lagen. I 3 § ärendelagen finns regler om domstolens sammansättning. Det finns beträffande domförheten inte anledning att göra avsteg från huvudregeln i 3 § ärendelagen; det innebär att ärenden om 29Lagrådsremiss, Nya regler om erkännande och verkställighet av utländska domar på civilrättens område, s. 88 ff. 30Se motsvarande bedömning, lagrådsremis, Nya regler om erkännande och verkställighet av utländska domar på civilrättens område, s. 112. Erkännande och verkställighet i svensk autonom rätt verkställbarhet som huvudregel ska avgöras av en lagfaren domare och att det, för de fall ärendets beskaffenhet kräver det, är möjligt att pröva frågan i flerdomarsammansättning, dvs. med tre lagfarna domare. En följd av att ärendelagen ska tillämpas på förfarandet är bland annat vidare att den lagens bestämmelser om överklagande blir tillämpliga och att det krävs prövningstillstånd för överklagande av beslutet till såväl hovrätten (39 § ärendelagen) som (40 § ärendelagen). I ärendelagen finns också regler om hur ärendet inleds vid tings- rätten (se 4–6 §§). Jag anser dock att det särskilt bör föreskrivas att avgörandet i original eller av behörig myndighet bestyrkt kopia och de ytterligare handlingar som domstolen behöver för sin prövning ska ges in vid ansökan om verkställbarhet (jfr 16 § LIMF). 12.6.4Formkrav för utländskt arvskifte Förslag: Ett utländskt arvskifte ska anses giltig till formen om det uppfyller formkraven enligt lagen i den stat där den förrättades, lagen i den stat där den avlidne vid sin död hade hemvist eller var medborgare, eller den lag som var tillämplig på arvet. Den gängse metoden att behandla formkrav i internationellt privat- rättsliga sammanhang är att formkravet ska kunna prövas enligt alternativa rättsordningar (se t.ex. vad som gäller för testamenten). Till formkravet hör sådant som krav på skriftlighet, underteck- nande, bevittning och registrering.31 Av 2 kap. 11 § IDL följer att utländskt arvskifte ska anses giltigt till formen om det uppfyller formkraven antingen i den avlidnes medborgarskapsland eller i det land där förrättningen skett. I förarbetena anges att bestämmelsen inte gäller för de fall förrätt- ningen skulle ha skett enligt svensk lag.32 Ett utländskt arvskifte bör alltjämt anses giltigt till formen om det uppfyller formkraven enligt lagen antingen i den avlidnes 1989/90:87 s. 47. 32NJA II 1938 s. 247 f. Erkännande och verkställighet i svensk autonom rätt medborgarskapsland eller i det land där förrättningen sker. Också om arvskiftet förrättats i enlighet med lagen i den avlidnes hemvist- stat bör det anses giltig till formen. Ett utländskt arvskifte bör vidare anses giltigt till formen om det uppfyller formkraven enligt den lag som var tillämplig på arvet. En bestämmelse om detta bör tas in i den lag som kompletterar arvsförordningen. Bestämmelsen om erkännande i 2 kap. 12 § IDL tar bara sikte på erkännande arvskiften (och bodelningar med anledning av makes död) som förrättats av utländsk myndighet eller särskilt förordnad skiftesman. Arvskiften (och bodelningar) som förrättats av den efterlevande maken och dödsbodelägarna själva omfattas inte enligt sistnämnda lagrums ordalydelse. Har ett sådant arvskifte till- kommit i behörig form (2 kap. 11 § IDL) och har dödsbodelägarna varit antingen personligen närvarande eller behörigen företrädda vid förrättningen lär dess giltighet dock inte kunna ifrågasättas.33 Kan ett sådant arvskifte klandras enligt den utländska lagen kan dock erkännande inte ske förrän löpt ut alternativt klandertalan avgjorts genom dom som vunnit laga kraft. 33 NJA II 1938 s. 250. 13 Några ytterligare frågor I detta kapitel redogörs för överväganden och förslag beträffande den fortsatta tillämpningen av vissa förfaranderegler i IDL. Kapitlet inleds med mina överväganden beträffande frågan om uppgifterna för boutredningsman och skiftesman bör slås ihop och därtill an- slutande frågeställningar och förslag. Därefter behandlas förfaran- defrågor som rör socialnämndens roll vid internationella arvsären- den (2 kap. 3 § IDL), beaktande av utländsk boutredning eller arv- skifte (2 kap. 9 § IDL), och utlandsmyndig- heters medverkan vid internationella arvsärenden (2 kap. 14, 15 och 17 §§ IDL) samt regler om stat och kommun m.fl. (2 kap. 15 § IDL). 13.2Överväganden beträffande boutredningsmanna- och skiftesmannafunktionen m.m. Bedömning och förslag: Uppgifterna för boutredningsmän och skiftesmän bör inte slås ihop. En boutredningsman som inte är dödsbodelägare eller på annat sätt beroende av utredningen ska benämnas särskild boutredningsman. Benämningen särskild boutredningsman bör användas såväl i nationella som i internationella ärenden. Endast en särskild boutredningsman ska vara skiftesman utan särskilt förordnande. Arvsförordningen kompletteras med en bestämmelse av mot- svarande innebörd som 2 kap. 4 § IDL, om krav på oberoende boutredningsman, dvs. Den nya bestäm- melsen om krav på utseende av en oberoende boutredningsman utformas så att den också omfattar de situationer när den avlidne hade hemvist här men svenska domstolar samt andra myndigheter och rättstilllämpare här i landet har att tillämpa utländsk rätt. I lag föreskrivs att en dödsbodelägare eller annan vars rätt är beroende av utredningen inte får vara skiftesman. När en dödsbodelägare eller en testamentsexekutor begär det ska tingsrätten förordna att egendomen i ett dödsbo ska avträdas till förvaltning av boutredningsman. Domstolen ska även utse någon att vara sådan boutredningsman. Även vissa andra personer kan begära att boet ska förvaltas av boutredningsman (se 19 kap. 1 § ). Domstolens ska till boutredningsman utse någon som kan förväntas utföra uppdraget med den insikt som boets beskaffenhet kräver. Särskilt avseende ska fästas vid de förslag till boutredningsman som framförs av dem vilkas rätt är beroende av utredningen, t.ex. döds- bodelägare. Delägare i dödsboet kan förordnas till boutredningsman. Om en testamentsexekutor är utsedd i testamentet, ska denne normalt utses till boutredningsman (19 kap. 3 § ). Om det behövs, kan flera boutredningsmän utses för ett dödsbo. Domstolen kan då bestämma hur arbetet ska fördelas mellan dem (19 kap. 4 § ärvda- balken). Boutredningsmannen företräder dödsboet mot tredje man och har processbehörighet för dödsboet. Boutredningsmannen förval- tar egendomen i dödsboet. I vissa fall ska boutredningsmannen inhämta samtycke av delägarna till åtgärder med egendomen (se 19 kap. 11–13 §§ ). När dödsboet är färdigutrett, ska boutredningsmannen anmäla det till dödsbodelägarna och avge redovisning för sin förvaltning (19 kap. 15 § första stycket ). Sedan bodelning och arv- skifte har gjorts av delägarna, ska boutredningsmannen lämna ut egendomen i boet (19 kap. 15 § andra stycket ). Det är således normalt delägarna själva som ska göra bodelning och arvskifte (se 23 kap. 1 och 4 §§ och 9 kap. 5 § äktenskaps- balken; jfr även 20 § sambolagen). Om delägarna inte kan enas om SOU 2014:25 Några ytterligare frågor arvskifte ska tingsrätten, om en delägare begär det, förordna någon att vara skiftesman (se 23 kap. 5 § ). Om makar (eller en make och den andra makens rättsinnehavare) inte kan komma överens om bodelning, ska tingsrätten på begäran av make (eller makes rättsinnehavare) förordna någon att vara bodel- ningsförrättare (17 kap. 1 § ; jfr 9 kap. 5 § äkten- skapsbalken). Om dödsboet ställs under förvaltning av boutredningsman, är denne utan särskilt förordnande bodelningsförrättare och skiftesman. Det gäller dock inte, om någon annan redan har förordnats, eller om boutredningsmannen är delägare i boet (se 17 kap. 1 § andra stycket och 23 kap. 5 § ; jfr 20 § sambolagen). En bodelningsförrättare eller skiftesman ska bestämma tid och plats för bodelning och arvskifte samt kalla parterna till förrätt- ningen. Kan dödsbodelägarna inte komma överens, ska bodelnings- förrättaren eller skiftesmannen pröva sådana tvistiga frågor som är av betydelse för bodelningen och inte är föremål för rättegång. I sådant fall ska bodelningsförrättaren eller skiftesmannen i en av denne underskriven handling själv bestämma om bodelning och arvskifte (17 kap. 6 § , 20 § sambolagen och 23 kap. 5 § ). Den bodelnings- och arvskifteshandling som bodelningsförrättaren/skiftesmannen har upprättat ska i origi- nal eller bestyrkt kopia delges efterlevande make/sambo och de andra dödsbodelägarna. Om någon av dessa är missnöjd med bodelningen eller arvskiftet får denne klandra det genom att efter delgivningen väcka talan mot den andra maken/sambon och övriga dödsbodelägare vid den tingsrätt som har förordnat bodelningsförrättaren/skiftesmannen. Om någon är bodelningsförrättare och skiftesman kan denne således göra ett s.k. tvångsskifte av hela boet. Om någon är testamentsexekutor är denne utan särskilt förord- nande också skiftesman (men däremot inte bodelningsförrättare), se 23 kap. 5 § andra stycket . Testamentsexekutorn måste således komma överens med den efterlevande maken/sambon om bodelningen. Därefter kan testamentsexekutorn göra ett tvångsarv- skifte, om inte arvingar och universella testamentstagare kan komma överens om arvskiftet. Kan testamentsexekutorn inte komma överens om bodelningen med efterlevande make/sambo får testaments- exekutorn hos tingsrätten begära att bodelningsförrättare utses. Ett annat alternativ är att testamentsexekutorn begär att någon ska utses till boutredningsman. Enligt utredningens direktiv ska jag bedöma vilka myndigheter och rättstillämpare i som bör likställas med domstol i EU- förordningens mening. Jag får enligt direktiven, om det anses nöd- vändigt för att få ett så stort praktiskt genomslag som möjligt för förordningen, föreslå att ett nytt institut införs, t.ex. genom att uppgifterna för en boutredningsman och en skiftesman slås ihop. Om ett nytt institut föreslås, bör det enligt direktiven övervägas om detta ska gälla generellt i eller enbart i internationella situationer. Mina överväganden beträffande vilka myndigheter och rättstillämpare i som bör likställas med domstol i arvsför- ordningens mening har redogjorts för i kapitel 5. Arvsförordning innehåller ett antal bestämmelser som uttryckligen rör boutredningsmän (se t.ex., artiklarna 23, 29, 63, 68 och 69 samt arvsförordningens ingress punkten 44).