sou · H2B335 · 2014-06-04 00:00:00 — Verksamhetsutövaren kan ha gjort stora investeringar i verksamheten i förlitan på att denne vid en eventuell omprövning som resulterar i skärpta villkor av någon betydelse kommer att kompenseras med ersättning enligt 31 kap. 20–22 §§ MB. Mot bakgrund av att verksamhetsutövaren kan Överväganden och förslag avseende omprövning ha legitima förväntningar på att få ersättning om villkoren skärps vid omprövning bedömer utredningen därför att en övergångstid bör införas. I detta sammanhang kan nämnas ändring av 18 § NVL genom vilken tillstånd till täkt kunde återkallas. I förarbetena till ändringen av NVL konstaterades att en övergångstid skulle ge verksamhetsutövaren tillräcklig tid att anpassa sig.64 har i rättsfallet mot Sverige65 funnit tillräcklig för att lagen skulle anses förutsägbar och proportionerlig. Var den nedre tidsgränsen går uttalar sig inte om. De förslag utredningen lämnar inskränker ersättningsrätten vid omprövning. En omprövning innebär inte att ett tillstånd åter- kallas. Möjligheten att ompröva tillstånd finns dessutom och utredningens förslag innebär endast att rätten till ersättning vid omprövning tas bort. Detta till skillnad års ändring av NVL som innebar att en möjlighet att återkalla tillstånd infördes. Den nuvarande ersättningsrätten vid omprövning är dessutom inte absolut utan verksamhetsutövaren är skyldig att tåla viss inskränkning av sin verksamhet utan ersättning. Utredningens förslag är således mindre ingripande än den nämnda ändringen av NVL. Detta motiverar enligt utredningen en kortare övergångstid än . Mot detta kan ställas vattenkraftsindustrins långa investeringscykler. Vidare är ett tillstånd till täkt i någon mening begränsat eftersom den naturresurs som nyttjas bara räcker . Detta till skillnad från ett tillstånd att utvinna vattenkraft, vilket avser en mer obegränsad naturresurs. Följaktligen har verk- samhetsutövaren avseende vattenkraft större berättigade förvänt- ningar att kunna bedriva verksamheten oinskränkt. Sammantaget anser utredningen dock att en övergångstid är tillräcklig. 6.8.6Överensstämmelse med ersättningsrätten vid ny prövning Utredningen har i delbetänkandet SOU 2013:69 förutskickat att ersättningsbestämmelserna vid omprövning kommer att behandlas först i slutbetänkandet och att utredningens slutsatser i detta 1973:101 s. 29. 65Ansökan nr 12033/86, dom . Överväganden och förslag avseende omprövning avseende kan innebära att den föreslagna ersättningsbestämmelsen vid nyprövning kan behöva ändras.66 Den föreslagna ersättningsbestämmelsen vid ny prövning överens- stämmer med vad uppfattar vara rådande principer för rätten till ersättning vid rådighetsinskränkningar. Däremot överensstämmer den inte med de ersättningsbestämmelser som gäller vid omprövning. Utredningen ville dock inte föreslå en ny ersättningsbestämmelse som avviker från de ovan nämnda principerna. Detta innebär emellertid att det , som ersättningsbestämmelserna vid omprövning fortsatt behöver gälla, kommer att finnas en till synes mera generös rätt till ersättning om verksamheten omprövas än om den nyprövas. Grunden för och omfattningen av de rådighetsinskränkningar som kan uppstå till följd av en ny prövning kommer dock att kunna vara samma som vid en omprövning. Som utredningen redan påpekat i delbetänkandet är denna inkonsekvens inte bra. Verksamhetsutövaren har legitima förväntningar på att få ersättning enligt det nuvarande systemet vid denna typ av rådighetsinskränkningar. För att åtgärda denna inkonsekvens utan att det blir för lagtekniskt komplicerat kan följande alternativ övervägas. 1.Att förena förslaget om ny prövning med ersättningsbestämmelser motsvarande de som gäller vid omprövning. Dessa ersätt- ningsbestämmelser ska endast gälla från ikraftträdandet och därefter upphävas. För konsekvensens skull fortsätter även de nuvarande ersättningsbestämmelserna vid omprövning att gälla under en övergångstid . 2.Att förena förslaget om ny prövning med en övergångs- bestämmelse med innebörd att en ansökan om tillstånd enligt 19 a § MP som tidigast måste göras efter ikraftträdandet. Beslut om ny tillståndsansökan enligt 19 a § MP kan dock kunna fattas direkt efter ikraftträdandet.67 Tillståndsprövningen skulle på detta sätt kunna påbörjas , dvs. om lagen träder 2015. Ersättningsbestämmelserna vid omprövning upphör att gälla efter en övergångstid . 66SOU 2013:69 s. 272 f. 67Se vad som sägs om övergångstid i SOU 2013:69 s. 269 ff. Överväganden och förslag avseende omprövning 3.Att förena förslaget om ny prövning med en övergångs- bestämmelse med innebörd att dom eller beslut till följd av domstolens prövning enligt 19 a–f §§ MP som tidigast kan börja gälla efter ikraftträdandet. kan på detta sätt fatta beslut om ny tillståndsansökan enligt 19 a § MP direkt efter ikraftträdandet. Även den efterföljande prövningen i domstol kommer att kunna påbörjas direkt. Om lagen träder 2015 kommer således de verksamheter som nyprövats att ha miljöbalkstillstånd . Ersättningsbestämmelserna vid omprövning upphör att gälla efter en övergångstid . Fördelen med det första alternativet är att nyprövnings- bestämmelserna kan träda i kraft direkt. Nackdelen är att nya ersättningsbestämmelser föreslås som avviker från de principer för rätten till ersättnings vid rådighetsinskränkningar som framträder i svensk rätt i övrigt. Vidare kommer den tröghet i systemet som de nuvarande ersättningsbestämmelserna bidrar till att bestå . Fördelen med de två senare alternativen är att de är förenliga med de ovan nämnda principerna som den enskildes rättsäkerhet tillgodoses. Nackdelen är att de inte helt överensstämmer med de tidsfrister som anges i RDV. De angivna målen om god vatten- status ska vara uppnådda med en möjlighet till förlängning till eller 2027. Fram till dess att nyprövningssystemet får fullt genomslag kommer dock omprövningssystemet att kunna användas för att genomföra nöd- vändiga krav enligt RDV. Sammantaget anser utredningen att fördelarna med en övergångsbestämmelse överväger. Frågan är därför om alternativ 2 eller 3 bör väljas. Med alternativ 2 finns det risk för en tröskeleffekt med en stor anhopning av nya tillståndsansökningar enligt 19 a § MP i domstol efter ikraftträdandet. Med alternativ 3 riskerar de villkor m.m. som föreskrivs i en tillståndsdom efter ny prövning enligt 19 a § MP att vara omoderna när tillståndet väl börjar gälla efter ikraftträdandet. Utredningen uppskattar dock att det kommer att ta sammantaget innan nationella vägledande prioriteringsgrunder för ny prövning har tagits fram, med stöd av dessa beslutat om ny prövning och tillståndsprocessen i domstol haft sin gång. Det innebär såvitt gäller alternativ 3 att tiden mellan tillstånds- Överväganden och förslag avseende omprövning domen och det datum när den börjar gälla kommer att vara kortare än . Med detta alternativ kan dessutom den ovan nämnda tröskel- effekten undvikas som ny tillståndsprövning kan påbörjas tidigare än enligt alternativ 2 vilket tydligare visar ambitioner avseende RDV. Utredningen förordar därför att alternativ 3 väljs. Följaktligen bör den föreslagna § MP tas bort och punkten 2 i de föreslagna övergångsbestämmelserna till förslaget om ny prövning ändras och således stadga att dom eller beslut till följd av domstolens prövning enligt 19 kap. a–f §§ MP börjar gälla tidigast efter ikraftträdandet. 7Markavvattning enligt gällande rätt 7.1Bakgrund och utredningens uppdrag Definitionen av markavvattning finns i 11 kap. 2 § MB. Med mark- avvattning avses en åtgärd som utförs för att avvattna mark, när det inte är fråga om avledande av avloppsvatten, eller som utförs för att sänka eller tappa ur ett vattenområde eller för att skydda mot vatten. Därtill krävs att syftet med åtgärden är att varaktigt öka en fastighets lämplighet för något viss ändamål. Till skillnad mot övrig vattenverksamhet söks tillstånd som huvudregel hos enligt 11 kap. 9 b § MB, men ärendet kan överlämnas till mark- och miljödomstolen för beslut enligt 7 kap. 19 § LSV. I finns det diken som är grävda eller anlagda på något sätt och uppskattningsvis finns det i vart fall drygt 50 000 markavvattningsverksamheter.1 Denna infrastruktur har stor betydelse för avvattning av jord- och skogsbruk, men även för vägar, järnvägar och bebyggelse m.m. Markavvattningen är ofta en grundläggande förutsättning för ett fortsatt nyttjande av marken som jordbruksmark eller för infrastruktur och bebyggelse. Historiskt har också en omfattande dikning genomförts där delar inte längre har samma funktion som vid anläggningstillfället, men där tillstånds- havaren har ett ansvar för åtgärder och underhåll. Dessutom har omgivande verksamheter anpassat sig till de förut- sättningar markavvattningen ger. Förändring av dessa anläggningar kan därför få negativa konsekvenser för exempelvis vägar, järnvägar samt avlopp och dagvatten från bebyggelse. 1 Se avsnitt 8.1. Markavvattning enligt gällande rätt Huvuddelen av den markavvattning som har genomförts i har haft som syfte att avvattna mark för jord- eller skogsbruks- ändamål. Verksamheterna bedrivs antingen av enskilda fastighetsägare, arrendatorer, väghållare m.fl. eller av markavvattningssamfälligheter. När någon ansöker om tillstånd till markavvattning ska verksamheten bedrivas så att den blir till nytta även för en annan fastighet, om detta begärs av ägaren till den fastigheten och är lämpligt. Ägarna till de fastigheter som markavvattningen är till nytta för ska delta i verksamheten och för utförande och drift av denna utgör deltag- arna en samfällighet. Kostnader för verksamheten fördelas mellan deltagarna på grundval av andelstal som bestäms i tillståndet efter vad som är skäligt med hänsyn främst till den nytta var och en har av verksamheten. Om förändringar i omgivningen kring en markavvattning gör att det finns behov av omprövning, t.ex. för att fler fastigheter har nytta av verksamheten, bör detta ske. kan de administrativa kostnaderna eller åtgärdskostnaderna vid ett sådant förfarande överstiga markavvattningssamfällighetens nytta med omprövningen och bl.a. därför sker få sådana. Den verksamhet som bedrivs genom markavvattning omfattar vanligtvis inte hela avrinningsområdet, men åtgärderna som vidtas får normalt även effekter utanför det område som tillståndet avser. Verksamheten är begränsad till utförande, drift och underhåll av markavvattningsanläggningen. I det senare ligger rensningar som utförs mer eller mindre regelbundet. För våtmarker är hydrologins beskaffenhet av helt avgörande betydelse. Förändringar i hydrologin, t.ex. genom markavvattning i form av dikningsverksamhet, kan närmast slå ut ekosystem och habitat och lokalt utrota arter. Även rensning av tidigare dikning, särskilt då det inte har skett , kan ha en mycket stor påverkan på ekosystemen. Dikning kan också göra att över- skottsvatten transporteras fortare och därmed indirekt bidrar till övergödning av hav och sjöar. Markavvattning kan dock även ha positiva effekter, exempelvis inom jordbruket, genom en bättre tillväxt, förbättrad markstruktur och en minskad ytvattenavrinning. Existerande öppna diken i odlingslandskapet, som orsakade miljö- skada när de anlades, kan utgöra en restbiotop för arter i odlingslandskapet och bör i sådana fall vårdas. Markavvattning enligt gällande rätt Huvuddelen av dikningstillstånden är, precis som övrig vatten- verksamhet, meddelade med stöd av äldre lagstiftning och när påverkan på djur- och växtliv inte vägde lika tungt i pröv- ningen. Dessa tillstånd innehåller därför sällan villkor om försiktig- hetsmått vid rensning och andra skötselåtgärder. Fysisk påverkan har av vattenmyndigheterna identifierats som en av de största anledningarna till att man inte uppfyller de kvalitetskrav om god ekologisk status och god ekologisk potential som gäller enligt VFF. Detta beror sannolikt bl.a. på att mark- avvattning och skyddsdikning medför att naturligt förekommande vatten i landskapet leds bort, vilket innebär en risk för erosion, grumling, igenslamning av bottnar och förändrad hydrologi i närmiljön. Utredningens uppdrag är att se över regleringen rörande mark- avvattning och föreslå de ändringar som behövs för att miljörättens grundläggande principer ska få genomslag i bestämmelserna. De förändringar som föreslås ska vara enkla, tydliga, samordnade och ändamålsenliga. Skillnader mellan vattenverksamhet och miljöfarlig verksamhet ska vara motiverade. Ändringarna ska säkerställa att alla tillståndspliktiga verksamheter har tillstånd i överensstämmelse med de miljökrav som ställs i MB och i fråga om vattenkvalitet och påverkan på djur- och växtlivet. ska en väl fungerande markavvattning eftersträvas. Utredningen ska göra en bedömning av möjligheterna att använda generella föreskrifter om försiktighetsmått i stället för villkor i enskilda tillstånd. För att åstadkomma ett effektivt system för omprövningar ska utredningen överväga förändringar av bestämmelserna om bl.a. rättegångskostnader, rättskraft och verksamhetsutövarens respek- tive tillsynsmyndighetens ansvar vid omprövningar. Särskild hän- syn ska tas till konsekvenser för deltagarna i en markavvattnings- samfällighet och till att det vid omprövning av tillstånd till mark- avvattning kan vara motiverat att avgränsa ansvaret för sam- fälligheter på annat sätt än för andra vattenverksamheter. Markavvattningsanläggningar som inte underhålls och där ansvarsförhållandena för löpande underhåll och vidtagande av andra åtgärder är oklara har lyfts fram som ett problem av tillsyns- myndigheterna. Utredningen ska analysera om det finns behov av att klargöra ansvarsfördelningen och föreslå de regeländringar som analysen föranleder. Markavvattning enligt gällande rätt 7.2Äldre bestämmelser och rättskraft Dikning av åker- och ängsmark har varit nödvändig för att försörja landets befolkning och dränering av har stimulerats av statsmakten sedan medeltiden . Det har funnits tidsperioder när Staten krävde att en viss mängd dikning skulle utföras för att öka livsmedelsförsörjningen och därigenom den ekonomiska tillväxten och undanröja risken för svält. Lag- stiftningen kombinerades med ekonomiska stöd och rådgivning vilket bidrog till jordbrukets tillväxt. Regler för dikning fanns landkapslagar. De handlade om rätten att släppa fram vattnet över annans mark och ersättning för skada. hade fogdar och häradshövdingar tillsyn över åkerdikning och att ingen led skada av dem. I föreskrifter från 1500- och om husesyn fanns detaljerade föreskrifter om dikningsskyldighet och om regelbunden upp- följning av att den iakttogs. och senare föreskrevs i byordningarna att dikessyn skulle hållas åtminstone , en då man ser var vattnet blir stående, och en , då vidtagna åtgärder kan besiktigas. I 1734-års byggningabalk fanns bestämmelser om utnyttjande av vatten. Den enskilde fick själv bedöma hur långt rättigheter och skyldigheter sträckte sig utan att skada uppstod för andra intressen. Fiskelagstiftning och regler kring t.ex. flottningsleder satte dock vissa gränser. I takt med befolkningsökningen dikades mer mark ut och flera större sjöar sänktes för att få utökade jordbruksarealer. stöddes dikningen genom regelbundna statliga anslag och lån. De dikningsföretag som bildades och som finns kvar är tillståndsgivna av häradsrätt och ofta saknas det bestäm- melser om förvaltningen i tillstånden. I dikningslagen lades grunden för ett modernt regelverk med gemensamma åtgärder för att dränera . Där fanns regler kring avledning av vatten från den egna till nästa fastighet och regler kring samverkan om deltagarna inte var överens om nytta, utformning eller underhållsansvar. 2 , Äga och förvalta diken och andra vattenanläggningar i jordbrukslandskapet, , s. 35 f. Markavvattning enligt gällande rätt När ÄVL infördes inarbetades dikningslagens bestämmelser i denna lag. Genom VL skedde vissa förändringar. Reglerna återfinns i MB och LSV i omarbetade former. Tidpunkten när en dom är fastställd har stor betydelse eftersom den lagstiftning som gällde då ska tillämpas om inte domen har omprövats. Medan tiden har gått har antalet lagar att ta hänsyn till vid ingrepp i eller invid vattendraget blivit allt fler. Äldre tillstånd kan vara svåröverskådliga, eftersom det tidigare saknades möjlighet till omprövning och nya tillstånd därför delvis fick ersätta de äldre. Detta medför att en jämförelse kanske måste ske av flera tillstånd av olika årgång för att få klarhet i vad som gäller. 7.2.2Rättskraften för tillstånd och dispenser enligt äldre bestämmelser I 4 kap. 27 § dikningslagen stadgades att om någon ville göra en dikning eller avvattning som berörde flera fastigheter och man inte var överens om dikets utformning eller placering eller om fördelning av underhållet, skulle dikningsföretaget prövas genom en syneför- rättning. Konungens befallningshavande () skulle efter ansökan förordna en förrättningsman, normalt statens lantbruks- ingenjör, lantmätare eller någon annan behörig tjänsteman med biträde av två gode män.3 Förrättningsmannen upprättade tillsammans med två gode män ett förslag till hur markavvattningen skulle genomföras och hur kost- naderna för arbetet och underhållet skulle fördelas. Om deltagarna enades om förrättningsmannens förslag fick det rättskraft genom att det avslutande protokollet tillsammans med övriga handlingar skickades till länets lantmäterikontor. Om förslaget överklagades till häradsrätten, fick det rättkraft först efter det att rätten avgjort ärendet och skickat handlingarna till lantmäteriet.4 Prövning enligt ovan krävdes dock inte om deltagarna var överens. Också enligt ÄVL skulle en syneförrättning hållas när någon ville utföra markavvattning som berörde andra fastigheter än den egna och de inblandade fastighetsägarna inte kunde komma överens. 34 kap. 29-30 §§ dikningslagen. 44 kap. dikningslagen. Markavvattning enligt gällande rätt nyhet var dock att det blev möjligt att frivilligt pröva en mark- avvattningsåtgärd för att få en tryggare situation inför framtiden.5 skulle efter ansökan utse statens lantbruksingenjör eller någon annan behörig tjänsteman att handlägga syneför- rättningen.6 Sedan alla frågor blivit utredda, upprättade förrättningsmannen ett utlåtande med uppgifter om bl.a. hur och var de ingående dikena skulle anläggas, hur broar och trummor skulle anläggas eller byggas om, vilka som skulle anses som delägare i markavvattningsföretaget och hur kostnaderna för utförandet och underhållet skulle fördelas.7 Förrättningsmannens utlåtande kungjordes, och efter en besvärstid fick förrättningen rättslig kraft om ingen hade framfört synpunkter på förslaget.8 Genom 4 kap. 1 § VL infördes en generell tillståndsplikt som även omfattade markavvattningsföretag. Vissa undantag föreskrevs dock. Exempelvis behövde tillstånd, enligt 4 kap. 2 § VL, inte sökas om det var uppenbart att varken allmänna eller enskilda intressen skadades genom företagets inverkan på vattenförhållandena. I samma paragraf föreskrevs även att tillstånd till detaljdränering genom täckdikning krävdes endast om det förelåg sannolika skäl att allmänna eller enskilda intressen skadades genom företaget. Prövningen av mark- avvattningsföretag skedde vid förrättning och förrättningsmannens tillståndsbeslut överklagades till vattendomstol, se 12 kap. VL. infördes i NVL en ny bestämmelse, 18c §, som innebar att markavvattningsåtgärder inte fick utföras utan tillstånd. Definitionen av markavvattning överfördes från VL. Tillståndskravet gällde all typ av markavvattning, viss täckdikning och när frågan om markavvattning prövades inom ramen för lagen (1985:620) om vissa torvfyndigheter. Skyddsdikning i skogen undantogs, eftersom sådan dikning inte hade ansetts omfattad av VL:s definition av markavvattning.9 Tillståndspliktsregeln i 18 c § NVL innebar att det i vissa fall blev fråga om en prövning både enligt NVL och VL av markavvattnings- företag. Prövningen enligt NVL förutsattes ske före prövningen enligt 57 kap. 36 § ÄVL. 610 kap. 32 § ÄVL. 710 kap. 62-67 §§ ÄVL. 810 kap. 75 § ÄVL. 1985/86:159 s. 10 f. Markavvattning enligt gällande rätt I förarbetena konstaterades dock att ett meddelat tillstånd enligt NVL ofta kunde leda till att prövningen enligt VL kunde undvikas eller förenklas. Detta då ett tillstånd enligt NVL i regel ansågs kunna tolkas som att det var uppenbart, åtminstone såvitt gäller naturmiljön, att allmänna intressen inte skulle skadas. En sådan bedömning skulle således innebära att undantaget från tillstånds- plikt enligt 4 kap. 2 § VL aktualiserades. Tillstånd skulle då inte behöva sökas annat än om det fordrades enligt 4 kap. 2 § andra stycket VL, dvs. när särskild tvångsrätt behövdes eller när två eller flera skulle delta i företaget och någon överenskommelse inte hade träffats om delaktigheten eller om enskilda intressen på annat sätt berördes.10 infördes ett bemyndigande för regeringen i 18 d § NVL att förbjuda markavvattning i områden där det är särskilt angeläget att våtmarkerna bevaras. Med stöd av detta bemyndigande angav regeringen i 19 h § naturvårdsförordningen (1976:484) inom vilka områden markavvattning skulle vara förbjuden. Förbudet trädde 1994. Ett okänt antal dikningsföretag har därefter, i enlighet med 19 h § andra stycket naturvårdsförordningen, prövats som dispensärenden av länsstyrelserna, utan att frågan om tillstånd enligt 18 c § NVL har tagits upp.11 När det gäller markavvattning torde beslut efter förrättningar enligt dikningslagen och ÄVL liksom tillstånd enligt VL och 18 c § NVL omfattas av 5 § MP och därmed ha rättskraft enligt 24 kap. 1 § MB, dock endast såvitt avser de frågor som har prövats i domen eller beslutet. Frågan är vilken rättsverkan dispenser enligt 19 h § andra stycket naturvårdsförordningen har. Naturvårdsförordningen upphävdes i samband med ikraftträdandet av förordningen (1998:1252) om områdesskydd enligt MB m.m. Några övergångsbestämmelser till 19 h § naturvårdsförordningen finns inte. I 5 § MP stadgas emellertid att paragrafen omfattar bl.a. dispenser om de har meddelats genom beslut enligt bestämmelser i en lag som anges i 2 §, däribland NVL, eller enligt föreskrifter som har meddelats med stöd av sådana bestämmelser. 19 h § naturvårdsförordningen är en föreskrift som har meddelats 1985/86:159 s. 12 f. och s. 42. 11Naturvårdsverket, Markavvattning och rensning – av bestäm- melserna i 11 kapitlet i , handbok 2009:5, , s. 111 ff. Markavvattning enligt gällande rätt med stöd av bemyndigande i 18 d § NVL. Följaktligen torde dispenser enligt 19 h § naturvårdsförordningen omfattas av 5 § MP. I 5 § andra stycket MP stadgas att första stycket inte gäller dispenser från skyldigheten att söka tillstånd enligt vissa paragrafer i . Något motsvarande undantag för dispenser enligt 19 h § naturvårdsförordningen finns inte vilket ytterligare talar för att dessa omfattas av 5 § första stycket MP. Det förtjänar i detta sammanhang att påpekas att ett dispens- besluts rättskraft begränsar sig till själva dispensen och att ett sådant beslut inte är att jämställa med ett tillstånd.12 För det fall anläggningens ägare har erhållit dispens men inte sökt tillstånd enligt t.ex. 18 c § NVL, trots att anläggningen vid tillkomsten var tillståndspliktig, torde anläggningen vara olaglig. Dock torde anläggningen med stöd av 17 och 18 §§ MP kunna lagligförklaras som om det var fråga om en ny tillståndsansökan enligt då gällande lag. 7.2.3Rättskraften för lagliga verksamheter och anläggningar som saknar tillstånd Utredningen har i delbetänkande SOU 2013:69 avsnitt 6.10 analyserat den rättsliga statusen avseende sådana anläggningar som har till- kommit och verksamheter som har påbörjats utan tillstånd före MB:s ikraftträdande och som inte var tillståndspliktiga enlig den lagstiftning som gällde vid tillkomsten. Dessa anläggningar anses i och för sig vara lagliga, men de saknar tillstånd. Detta är fallet beträffande många markavvattningsverksamheter och därtill hörande anläggningar. Utredningens slutsats är i korthet följande.