sou · H2B363 · 2014-09-05 00:00:00 — ansåg därför att det föreslagna Underlåtenhet att avslöja eller hindra brott rekvisitet skulle medföra sådana bevismässiga konsekvenser att dessa udda fall borde kunna överlämnas till bedömning i praxis i stället för att regleras genom lag. vid ansåg att man, för att uppnå vad utred- ningen eftersträvar, nämligen att ett ingripande inte ska krävas när det är uteslutet att den straffbara gärningen skulle ha avvärjts, varken behöver eller bör utforma regeln så att åklagaren måste bevisa att ett avslöjande skulle ha haft effekt i det konkreta fallet. Regeringen valde att inte införa de förslag som utredningen hade lämnat. Skälen för det var bl.a. att bestämmelserna i 23 kap. 6 § inte innehåller något uttryckligt krav på att anmälan eller åtgärderna för att avslöja brott skulle ha varit verkningsfulla och att frågan om ett sådant krav ändå följer av gällande rätt har varit föremål för olika meningar i doktrinen. I praxis har straff- budet inte aktualiserats mer än i ett par enstaka fall. Det var således enligt regeringens uppfattning inte helt klart vilket samband som ska krävas mellan den företagna åtgärden och möjligheten att brottet förhindras på grund av den handlingspliktiges agerande. Med hänsyn till att paragrafen inte innehåller något uttryckligt krav på orsakssambandet och med hänsyn till det sätt på vilket bestäm- melsen har kommit att uppfattas i praxis ansåg regeringen att utredningens förslag skulle kunna leda till en inte oväsentlig begräns- ning av det kriminaliserade området. Det kunde vidare ifrågasättas om en sådan begränsning är motiverad, särskilt mot bakgrund av att underlåtenhet att avslöja brott endast är straffbelagt vid mycket allvarliga brott. Vidare skulle införandet av ett sådant uttryckligt krav som utredningen hade föreslagit kunna leda till bevis- svårigheter. Slutligen ansåg regeringen, i likhet med Riksåklagaren, att det inte borde ankomma på den handlingspliktige att avgöra om de åtgärder han eller hon avsåg utföra skulle vara verkningsfulla eller inte. Regeringen ansåg därmed att de föreslagna föränd- ringarna inte borde genomföras. Inte heller de språkliga modernise- ringar som utredningen hade föreslagit i bestämmelsen genom- fördes. Underlåtenhet att avslöja eller hindra brott 6.3.2Kommittén om straffansvar för organiserad brottslighet, m.m. Kommittén om straffansvar för organiserad brottslighet, m.m. övervägde i betänkandet Organiserad brottslighet, hets mot folk- grupp, hets mot homosexuella, m.m. – straffansvarets räckvidd (SOU 2000:88) ett förslag om utvidgat straffansvar för underlåten- het att hindra brottslig verksamhet för den som intar en ledande ställning inom en sammanslutning, där allvarlig brottslig verksam- het förekommer, och för den som genom ekonomiskt bidrag eller på annat sätt lämnar ett inte obetydligt stöd till en sådan samman- slutning. Utredningen tog även fram ett förslag som innebar att en ny straffbestämmelse skulle införas i 23 kap. 6 a § . Enligt förslaget, som sedan inte lades fram av utredningens majori- tet, skulle bestämmelsen ha följande lydelse. Den som i ledande ställning inom en sammanslutning, där allvarlig brottslig verksamhet förekommer, underlåter att göra vad som skäligen kan begäras för att verksamheten skall upphöra, döms för underlåtenhet att hindra brottslig verksamhet till fängelse i högst eller, om brottet är ringa, till böter. Den som lämnar ekonomiskt bidrag, upplåter hus, del av hus eller mark eller lämnar annat liknande stöd till en sammanslutning av sådant slag som anges i första stycket döms, om stödet inte är att anse som obetydligt, för främjande av brottslig verksamhet till böter eller fängelse i högst . Vad nu sagts skall dock inte gälla, om ansvar kan dömas ut enligt en annan bestämmelse i denna balk eller i annan lag eller författning. Som angetts valde utredningens majoritet att inte lägga fram förslaget och orsaken till det var framför allt att bestämmelsen skulle vara förknippad med bevissvårigheter och att den därmed inte kunde förväntas bli särskilt effektiv. Dessutom kunde det antas att en bestämmelse av det slaget närmast skulle komma att utgöra ett komplement till reglerna om medverkan, förberedelse och stämpling till brott och bestämmelsen förmodades även av den anledningen få ett begränsat tillämpningsområde. Vidare menade majoriteten att det straffbara området inte var tillräckligt väl av- gränsat och därmed lämpat för lagstiftning och det fanns dessutom en farhåga om att det skulle kunna finnas en risk för att bestäm- melsen skulle kunna leda till att möjligheterna till politisk opinions- bildning skulle kringskäras på ett otillbörligt sätt. Underlåtenhet att avslöja eller hindra brott dock att den föreslagna utformningen av bestämmelsen i och för sig var acceptabel och i överensstämmelse med legalitetsprincipen och de krav på rättsäkerhet som bör ställas på all straffrättslig lag- stiftning. En minoritet av utredningen, däribland utredningens ordförande och fyra av de fem rättsliga experterna, förordade emellertid en lag- stiftning i enlighet med det angivna förslaget. Det huvudsakliga skälet för det var att en sådan straffbestämmelse skulle utgöra en viktig komplettering till de nuvarande reglerna om medverkan, för- beredelse och stämpling till brott och om underlåtenhet att avslöja eller hindra brott. Minoriteten ansåg inte heller att de bevisproblem som kunde förutses skulle vara mer omfattande än att straffbestäm- melserna i fråga skulle ha förutsättningar att bli effektiva i den meningen att de skulle kunna tillämpas och leda till fällande domar. Dessutom fanns det enligt minoritetens uppfattning skäl att anta att bestämmelser av detta slag skulle ha en preventiv effekt. Det straffbara området ansågs även tillräckligt väl avgränsat för att vara godtagbart utifrån rättssäkerhetssynpunkt och legalitetsprincipen. Slutligen gjorde även minoriteten den bedömningen att en krimi- nalisering inte skulle innebära någon sådan begränsning i förenings- friheten att den skulle fordra grundlagsändring och inte heller i övrigt inskränka möjligheten till opinionsbildning på ett otillbörligt sätt. Minoriteten ansåg därmed sammantaget att övervägande skäl talade för att den föreslagna straffbestämmelsen om underlåtenhet att hindra brottslig verksamhet och främjande av brottslig verk- samhet skulle införas i . När betänkandet remissbehandlades var bl.a. om- budsman, , , Hovrätten för Nedre och Riksåklagaren negativa till att en bestämmelse med det föreslagna innehållet skulle införas i svensk rätt. Skälen till det var framför allt att rekvisiten ansågs alltför vaga och oförutsebara och att bestämmelsen inte kunde förväntas bidra till samhällets brottsbekämpande verksamhet på ett effektivt sätt. Vidare var riskerna med den föreskrivna handlingsskyldigheten inte beskriven och den föreslagna bestämmelsen skulle kunna ge upphov till tolk- nings- och tillämpningsproblem. Någon remissinstans angav dess- utom att förslaget skulle kunna strida mot art. 6 i Europakonven- tionen, enligt vilken principen om en rättvis rättegång bl.a. innebär Underlåtenhet att avslöja eller hindra brott en rätt för den som är misstänkt för brott att denne inte ska behöva bidra till utredningen eller bevisningen i målet. Bland de remissinstanser som var positiva till att införa den föreslagna bestämmelsen ingick bl.a. , Rikspolis- styrelsen, och tingsrätter, Ekobrottsmyndig- hetens östra och södra avdelning samt Åklagarkamrarna i , och . De främsta skäl som angavs för ett införande av den föreslagna bestämmelsen var att den var fullt god- tagbar från ett rättssäkerhetsperspektiv och att den skulle utgöra ett angeläget komplement till reglerna om medverkan, förberedelse och stämpling till brott och om underlåtelse att avslöja eller hindra brottslig verksamhet. Flera remissinstanser ansåg att det fanns starka skäl att göra en försiktig utvidgning av det straffbara området för att öka möjligheten till lagföring mot brottsliga orga- nisationer. De remissinstanser som var positiva till förslaget kunde inte heller förutse några särskilda tillämpningssvårigheter med bestämmelsen. Den av utredningen framtagna bestämmelsen har inte införts i . 6.3.3Tidigare överväganden rörande vilka brott som ska omfattas av kriminaliseringen av underlåtenhet att avslöja brott I strafflagen fanns, års ändringar, i 3 kap. 8 § en krimina- lisering av underlåtenhet att avslöja brott som sträckte sig relativt långt: 8 § Har annan, än de personer, som i 7 § nämnde äro, vetat brott, deraf någons lif, helsa, frihet eller egendom i synnerlig fara sattes, å färde vara, och underlåtit att det , så att faran afvärjas kunde, upptäcka, när det utan angifvelse till åtal ske kunnat; varde han ock straffad som i 7 § sägs [straff som för medverkan, dock högst om det inte skett för egen ]. Det fanns också en särskild bestämmelse som tog sikte på under- låtenhet att avslöja brott mot rikets säkerhet i 8 kap. 28 § straff- lagen. I betänkandet Förslag till lagstiftning om brott mot staten och allmänheten (SOU 1944:69) föreslogs att ansvaret skulle inskrän- Underlåtenhet att avslöja eller hindra brott kas och att 3 kap. 8 § och 8 kap. 28 § strafflagen skulle ersättas med en bestämmelse om ansvar för underlåtenhet att avslöja brott i kapitlet om brott mot allmän ordning (11 kap. 5 § i förslaget). För- slaget hade följande utformning: Den som när högförräderi, spioneri, uppror, mord, sabotage, rån eller annan gärning, varå enligt lag kan följa straffarbete eller däröver, är å färde, underlåter att anmäla eller eljest avslöja gärningen, där det kan ske utan fara för honom själv eller någon av hans närmaste, dömes för underlåtenhet att avslöja brott högst till straffarbete . Inser han ej men har skälig anledning antaga att sådan gärning är å färde och avslöjar ej de omständigheter som äro honom kunniga, dömes till böter eller fängelse. Underlåta föräldrar eller andra uppfostrare att från brottslig gärning hindra den som står under deras vård och lydnad, när det kan ske utan fara för dem själva eller deras närmaste och utan anmälan till myndig- het, dömes till böter eller fängelse. Ej må åtal ske för underlåtenhet att avslöja eller hindra brottslig gärning, med mindre gärningen så fortskridit att straff enligt lag kan följa därå. I skälen anförde kommittén bl.a. följande (SOU 1944:69 s. 217): Vid övervägande i vilken omfattning en motsvarighet till SL 3:8 bör upptagas i en ny lagstiftning är att märka att detta lagrum, ehuru det tillkom , endast ytterst sällan kommit till användning. För den allmänna uppfattningen ter det sig främmande, att med- borgarna skulle äga en så vidsträckt skyldighet som nämnda lagrum anger att vara verksamma för att avvärja brott. Endast där det hotande brottet är av mycket svår eller farlig beskaffenhet torde en sådan skyldighet uppbäras av allmän rättsuppfattning. Bestämmelsen i SL 8:28, som avser brott mot rikets säkerhet, torde därför vara bättre grundad i menige mans rättsåskådning, och det lär i icke ringa utsträck- ning förekomma att de som misstänka spioneri vara å färde delge myndigheterna sina misstankar. Det torde emellertid vara av värde för myndigheterna att kunna påvisa för dem som förmodas äga kännedom om ett pågående brottsligt förfarande, att de äro skyldiga att meddela myndigheterna vad de veta. Bestämmelserna är också av betydelse som reservbestämmelser i fall, där någon som misstänkes för brott eller delaktighet däri icke kan överbevisas om mera än att på förhand ha känt till brottet. Med ledning av dessa synpunkter föreslår kommittén, att i första stycket av förevarande paragraf upptages en motsvarighet till SL 3:8 och 8:28 avseende allenast särskilt svåra och farliga brott. De brott, som ansetts vara av sådan beskaffenhet att de böra upptagas i bestäm- melsen, äro högförräderi, spioneri, uppror, mord, sabotage, rån och andra brott varå enligt lag kan följa straffarbete eller däröver. Underlåtenhet att avslöja eller hindra brott Vissa remissinstanser ifrågasatte kommitténs förslag och menade att det skulle innebära betydande inskränkningar i det straffbara området. anslöt sig däremot till kommitténs principiella utgångspunkter. Departementschefen flyttade bestäm- melsen till kapitlet om osjälvständiga brottsformer (hemvist för regleringen blev 3 kap. 6 § strafflagen) och konstruktionen vad gäller omfånget blev densamma som för försök, förberedelse osv. bestämmelsen förutsätter för sin tillämpning ett särskilt stad- gande som klargör att bestämmelsen är tillämplig i relation till en viss brottstyp). Kriminaliseringen kom, i linje med kommitténs förslag, att bli tillämplig i relation till färre brottstyper . 6.4Vissa frågor som rör mänskliga fri- och rättigheter Föreningsfriheten ingår i de grundläggande fri- och rättigheter som tillförsäkras den enskilde i 2 kap. 1 § regeringsformen (RF). Föreningsfrihet definieras som frihet att sammansluta sig med andra för allmänna eller enskilda syften. Föreningsfriheten gäller för alla sammanslutningar, oavsett syfte eller form. Detta innebär att inte bara juridiska personer utan även sammanslutningar som inte är självständiga rättssubjekt skyddas. De senare har kallats för sociala organisationer, med vilket avses att de använder sig av föreningsliknande former men utan att kraven för en ideell förening är uppfyllda (Hemström s. 23). Som exempel på sådana sociala organisationer nämns byalag, aktions- grupper, syjuntor, bridgeklubbar m.m. De åtnjuter alltså förenings- frihet, men är inte rättskapabla sammanslutningar. Helt tillfälliga sammanslutningar, t.ex. ett demonstrationståg, är dock inte en sam- manslutning som skyddas av föreningsfriheten (prop. 1975/76:209 s. 144). Det bör påpekas att föreningsfriheten innefattar inte bara frihet att bilda sammanslutningar utan också frihet att verka gemensamt inom ramen för en sammanslutning. Avsikten med förenings- friheten är att ge medborgarna vidsträckta möjligheter att sluta sig samman för att gemensamt verka i olika syften. Den långtgående friheten motiveras av att det knappast är möjligt att göra skillnad Underlåtenhet att avslöja eller hindra brott mellan olika legitima syften beroende på vilken grad av betydelse dessa kan ha för den fria åsiktsbildningen i samhället. De grundläggande fri- och rättigheterna får begränsas endast för att tillgodose ett ändamål som är godtagbart i ett demokratiskt samhälle, och en begränsning får aldrig gå utöver vad som är nöd- vändigt med hänsyn till det ändamål som har föranlett den och ej heller sträcka sig så långt att den utgör ett hot mot den fria åsikts- bildningen såsom en av folkstyrelsens grundvalar. Begränsning får inte göras enbart p.g.a. politisk, religiös, kulturell eller annan sådan åskådning (2 kap. 21 § regeringsformen). Föreningsfriheten får begränsas endast såvitt gäller samman- slutningar vilkas verksamhet är av militär eller liknande natur eller innebär förföljelse av folkgrupp av viss ras, med viss hudfärg eller av visst etniskt ursprung (2 kap. 24 § regeringsformen). Enligt Europeiska konventionen om skydd för de mänskliga rättigheterna och grundläggande friheterna () har var och en rätt till frihet att delta i fred- liga sammankomster samt till föreningsfrihet, inbegripet rätten att bilda och ansluta sig till fackföreningar för att skydda sina intressen (artikel 11). Utövandet av dessa rättigheter får inte underkastas andra inskränkningar än sådana som är föreskrivna i lag och som i ett demokratiskt samhälle är nödvändiga med hänsyn till statens säkerhet eller den allmänna säkerheten, till förebyggande av oord- ning eller brott, till skydd för hälsa eller moral eller till skydd för andra personers fri- och rättigheter. Rätten till föreningsfrihet före- skrivs också i om medborgerliga och politiska rättigheter. I föreningsfriheten inbegrips rätten att bilda och ansluta sig till fackföreningar för att skydda sina intressen (artikel 22). 6.4.2Principen om en rättvis rättegång Av art. 6 i framgår principen om en rättvis rättegång. I den principen anses ingå en rätt för den som är misstänkt för brott att inte behöva bidra till utredningen eller bevisningen i målet. Det innebär att det är åklagaren som ska bevisa den tilltalades skuld och den tilltalade har en rätt att inte uttala sig Underlåtenhet att avslöja eller hindra brott Han eller hon är inte heller skyldig att på något annat sätt underlätta åklagarens arbete (s. 282). har i flera fall bedömt om kränkningar har förekommit av principen att man inte ska vara skyldig att bidra till utredningen eller ange sig själv. Här följer en kort redogörelse av domstolens praxis (utan anspråk på att vara komplett). I två mål som bedömts av (fallen Heaney och McGuiness samt , båda mot ) anade polisen att de misstänkta var IRA-män och de hade gripits i anslutning till ett visst våldsbrott. De misstänkta ålades då att redogöra för sina före- havanden men sedan de vägrat att göra det dömdes de till straff för sin vägran att uttala sig. fann att det stred mot det centrala innehållet i principen att ingen ska vara skyldig att anklaga sig själv. I fallet Weh mot hade en bil som tillhörde Weh fram- förts i otillåtet hög hastighet och då uppmanades Weh att berätta vem som hade kört bilen vid tillfället. När han inte lämnade full- ständiga uppgifter om förarens identitet dömdes han till böter. ansåg att det inte stred mot rätten att vägra lämna belastande uppgifter om sig själv eftersom Weh inte hade påstått att det var han själv som körde bilen och han inte heller hade anklagats för fortkörning. Ett liknande fall med samma ut- gång var mot . I målet OHalloran och mot (stor kammare) utvecklade domstolen sin ståndpunkt. I det aktuella målet hade OHalloran och enligt lag varit skyldiga att lämna uppgift om vem som hade kört deras respektive bilar när dessa hade körts i för hög hastighet. OHalloran svarade att det var han själv som körde bilen och dömdes då för hastighetsöver- trädelse, medan vägrade att lämna uppgift om föraren till bilen. dömdes då till böter för sin underlåtenhet att lämna de efterfrågade uppgifterna. fann då att rätten att inte anklaga sig själv inte var en absolut och undantagslös rättighet och att det var rimligt att bilförare i trafiksäkerhetens intresse ålades en skyldighet att upplysa om förarens identitet vid särskilda tillfällen. Det inträffade stred därmed inte mot art. 6 i europa- konventionen. Fallet mot gällde en offentlig utredning om huruvida en aktiekurs hade manipulerats eller inte. Underlåtenhet att avslöja eller hindra brott hade en ledande befattning i ett av de berörda bolagen och han förhördes under utredningen. Enligt inhemsk lag var han skyldig att besvara de frågor som utredarna ställde. Utredningen ledde till att åtalades för brott och vid rättegången användes uppgifter som han själv hade lämnat under utredningen. fann att det strider mot art. 6 att tvingas bidra till att man döms för brott. Samma händelseförlopp utspelades och utgången blev densamma i målet I.J.L., G.M.R. Även i mål Kansal mot , där Kansal hade ålagts skyldighet att under straffhot besvara frågor i ett konkursförfarande fann domstolen att det förelåg ett brott mot bestämmelse om en rättvis rättegång. De svar som Kansal lämnade i konkursförfarandet användes senare som bevis mot honom vid ett åtal för att han undandragit egendom från konkursboet. En motsatt bedömning gjorde domstolen i fallet Staines mot när Staines dömdes för insiderbrott och bevisningen mot henne till viss del utgjordes av uppgifter som hon hade tvingats lämna under ed tidigare under utredningen av brotten. De uppgifter som hon hade lämnat var emellertid inte den enda bevisning som fanns mot Staines, varför det inte var en kränkning av hennes rätt till rättvis rättegång att använda de framtvingade uppgifterna mot henne i brottmålsrättegången. 6.5.1Ansvaret för underlåtenhet att avslöja brott Vår bedömning: Det finns inte skäl att utvidga den nuvarande bestämmelsen om underlåtenhet att avslöja brott. Underlåtenhet att avslöja brott är, som ovan nämnts, krimina- liserad enligt 23 kap. 6 § första stycket . För att sådan underlåtenhet ska vara straffbar fordras: 1.att ett brott är å färde och att gärningen har fortskridit så långt att den är straffbar, 2.att någon som känner till brottet underlåter att avslöja det, Underlåtenhet att avslöja eller hindra brott 3.att underlåtenheten är särskilt straffbelagd (enligt gällande rätt är underlåtenhet att avslöja brott straffbelagd i begränsad utsträckning och uteslutande i förhållande till allvarliga eller mycket allvarliga brott), 4.att avslöjandet varit verkningsfullt eller åtminstone att det inte är uteslutet att ett avslöjande skulle kunna få verkan, 5.att avslöjandet kan ske utan fara för personen eller för någon hans eller hennes närmaste, samt 6.att underlåtenheten är uppsåtlig (om inte ansvar för oaktsamhet är särskilt föreskrivet, vilket enligt gällande rätt är fallet endast i fråga om vissa brott mot rikets säkerhet). Beträffande alla dessa förutsättningar kan det övervägas om det bör tas ytterligare ett steg när det gäller personer som är involverade i organiserad brottslighet. Den grundläggande tanken skulle då vara att det på en viss krets av personer, som frivilligt har engagerat sig i ett brottsligt sammanhang, finns skäl att ställa större krav än på befolkningen i allmänhet. Till att börja med är det naturligtvis möjligt att överväga under- låtenhetsansvar i relation till andra brottstyper än de som om- fattas av kriminaliseringen (jfr p. 3 ovan). Denna fråga tas uttryck- ligen upp i våra direktiv och våra överväganden i den delen åter- finns i avsnitt 6.5.3 nedan. Utgångspunkten för ett sådant utvidgat ansvar är att det ska vara generellt, dvs. gälla lika oberoende av vem den underlåtande är, men det är naturligtvis – åtminstone i teorin – tänkbart att ha en vidare kriminalisering av underlåtenhet i relation till personer som har viss koppling till organiserad brottslighet. När det gäller möjligheterna att utvidga ansvaret genom att för- ändra de brottsförutsättningar som framgår av 23 kap. 6 § brotts- balken är en första möjlighet att ställa krav på att brottslighet avslöjas på ett tidigare eller senare stadium än vad som följer av (1), dvs. antingen kräva avslöjande innan brottet är å färde och har nått den punkt då gärningen blir straffbar eller kräva avslöjande också efter att brottet har fullbordats. Det framstår som klart att det inte ens i ett sammanhang där brottsligheten i viss mån är organiserad framstår som motiverat att kräva avslöjande också efter att brott har fullbordats. Bestäm- melsen i 23 kap. 6 § har sin grund i intresset att för- Underlåtenhet att avslöja eller hindra brott hindra att brott kommer till stånd (eller att ett brottsligt tillstånd består), medan ett krav på att ett brott avslöjas också efter det har fullbordats närmast skulle ha intresset av brottsuppklaring och brottsutredning som skyddsintressen. I den mån dessa intressen förtjänar skydd genom kriminalisering bör det enligt vår mening ske genom särskilda straffbestämmelser (jfr t.ex. 17 kap. 11 § brotts- balken) och inte genom användning av bestämmelsen i 23 kap. 6 § första stycket. En utvidgning som innebär att det krävs avslöjande på ett tidi- gare stadium än det som följer av (1) kan emellertid inte avfärdas med dessa argument. Det är dock inte alldeles enkelt att se på vilket sätt en sådan utvidgning skulle kunna få praktisk betydelse. Möjligen skulle kunna hävdas att den skulle kunna leda till att förut- sättningarna att på grundval av ett sådant avslöjande faktiskt hindra brottet skulle kunna förbättras – ju tidigare man är tvungen att avslöja brottet, desto bättre. bör emellertid beaktas att skyldigheten att avslöja brott inträder på ett tidigt stadium, ofta då en straffbar stämpling eller förberedelse begås. Det framstår därför som högst osäkert ifall en ytterligare utvidgning skulle bidra till att fler brott skulle kunna förhindras.