sou · H2B386 · 2014-12-19 00:00:00 — Förval- taren måste ha kontakt med som å sin sida borde underlätta för en förvaltare som på goda grunder misstänkte ekonomisk brottslighet genom att tillstyrka ett överskridande av taxan. Detta ledde till att det i taxan (DVFS 1985:10, B 61, 3 §) särskilt angavs att det förhållandet att en förvaltare undersökt eko- nomisk brottslighet kunde vara ett skäl till att överskrida taxe- beloppet. Bestämmelser om arvode till konkursförvaltare finns i 14 kap. kon- kurslagen (1987:672). Arvode till konkursförvaltare ska enligt 14 kap. 4 § bestämmas av rätten. Om det har utsetts flera förvaltare, ska särskilt arvode bestämmas för var och en av dem. Av andra stycket samma paragraf framgår att arvodet inte får bestämmas till ett högre belopp än som med hänsyn till det arbete som uppdraget har krävt, den omsorg och skicklighet varmed det har utförts samt boets omfattning kan anses utgöra skälig ersättning för uppdraget. 1986/87:90 s. 378. 1986/87:90 s. 378. 1986/87:90 s. 114. Det är förvaltaren som har att visa att det begärda arvodesbeloppet är skäligt. Det är alltså inte som måste visa att det begärda arvodesbeloppet är oskäligt. Det åligger förvaltaren att redovisa behövligt underlag för arvodesbedömningen. Annars riskerar förvaltaren att det begärda arvodesbeloppet sätts ned. Om konkursen avskrivs enligt 10 kap. 1 § konkurslagen ska, en- ligt 14 kap. 4 § tredje stycket, taxa tillämpas vid bestämmande av arvode till förvaltaren. Enligt 44 § konkursförordningen (1987:916) ska fastställa taxan på grundval av en timkostnads- norm som beslutas av regeringen. fastställer konkursförvaltartaxan att gälla för nästkom- mande kalenderår. Huvudregeln i 14 kap. 5 § konkurslagen anger att arvodet till konkursförvaltaren ska bestämmas till ett visst belopp i ett för allt. Undantag gäller om del av arvodet särskilt hänför sig till arbete avseende egendom i vilken särskild förmånsrätt gäller. I sådant fall ska särskilt arvode beräknas och enligt 14 kap. 18 § fastställas att betalas ur den egendomens avkastning eller köpeskilling. I en arvodesframställning ska förvaltaren enligt 14 kap. 6 § andra stycket konkurslagen ange det belopp som han begär och om sär- skilt arvode ska beräknas, det beloppet. Till framställningen ska förvaltaren bifoga en redogörelse för det arbete som uppdraget har medfört. Även en specificerad räkning ska finnas med, som visar begärt belopps fördelning på de olika förvaltningsåtgärderna. I 14 kap. 1 § konkurslagen anges vad som avses med konkurskost- nader. Av bestämmelsen följer att med konkurskostnad avses arvode och kostnadsersättning till förvaltare. Med konkurskostnad avses enligt bestämmelsen vidare arvode och kostnadsersättning till en sådan rådgivare eller förlikningsman som har utsetts enligt 7 kap. 7 § konkurslagen, ersättning till ett sakkunnigt biträde som förval- tare har anlitat med stöd av 7 kap. 11 § konkurslagen, ersättning till staten för tillsynen över förvaltningen, kostnad för kungörande av beslut eller åtgärd rörande konkursen, kostnad för de skriftliga kallelser och underrättelser till borgenärerna som utfärdas i kon- kursen och ersättning enligt 6 kap. 14 § konkurslagen till gälde- nären eller någon annan för inställelse. Av 14 kap. 2 § konkurslagen följer att konkurskostnaderna ska utgå ur konkursboet framför andra skulder som boet har ådragit sig. I den mån konkurskostnaderna inte kan tas ut ur boet, ska de betalas av staten, om inte något annat följer av 14 kap. 3 § kon- kurslagen. Av paragrafen följer vidare att om förvaltaren har haft kostnader för försäljning av fast egendom och de inte kan tas ut ur egendomens avkastning och köpeskilling eller annars ur boet, ska de betalas av staten. I 14 kap. 3 § konkurslagen finns bestämmelser om en sökande borgenärs subsidiära ansvar för konkurskostnaderna i de fall då konkursen avskrivs på grund av otillräckliga tillgångar, dvs. enligt 10 kap. 1 § konkurslagen. En konkurs ska avskrivas enligt 10 kap. 1 § konkurslagen, om rätten finner att tillgångarna i boet inte för- slår till att betala uppkomna och väntade konkurskostnader och massaskulder. Bestämmelsen anger att om en konkurs har uppstått på ansökan av någon annan borgenär än staten och om konkursen avskrivs enligt 10 kap. 1 § konkurslagen ska, i den mån konkurs- kostnaderna inte kan tas ut ur boet, borgenären svara för dessa, dock högst med ett belopp som motsvarar en tiondel av det vid tiden för konkursbeslutet gällande prisbasbeloppet enligt 2 kap. 6 och 7 §§ socialförsäkringsbalken. Är flera borgenärer betalnings- skyldiga, svarar de solidariskt. I beslutet om avskrivning ska ansvarig borgenär åläggas att betala konkurskostnaderna med den angivna begränsningen. Kan kostnaderna inte heller tas ut av borgenären, ska de betalas av staten. Det sagda innebär att det är borgenärerna gemensamt som i första hand står för kostnaderna för en konkurs. Först om kon- kurskostnaderna inte kan tas ur boet, ska de betalas av staten. I de fall boet inte räcker till täckning av konkurskostnaderna och kon- kursen avskrivs enligt 10 kap. 1 § konkurslagen ska annan sökande borgenär än staten stå för kostnaderna. Beloppet är dock maxi- merat till en tiondel av prisbasbeloppet. Staten har alltså som huvudregel inte några kostnader i kon- kurser där det finns tillgångar att dela ut. Ett undantag är de så kallade hybridkonkurserna. I dessa saknas tillgångar utan särskild förmånsrätt som kan täcka de kostnader som hänför sig till kon- kursen i allmänhet och inte till just de tillgångarna. kurskostnader får inte tas ut före utdelningen till förmånsrätts- havarna varför staten i dessa fall kan behöva stå för konkurs- kostnaderna trots att utdelning sker till borgenärer som har ford- ringar med särskild förmånsrätt. Enligt 14 kap. 18 § andra stycket konkurslagen gäller att då särskild förmånsrätt gäller i boet tillhörig egendom får inte till skada för någon med samma eller bättre för- månsrätt av egendomens avkastning och köpeskilling betalas någon annan konkurskostnad än arvode till förvaltaren jämte rådgivare eller förlikningsman. Särskild förmånsrätt enligt 5 § förmånsrätts- lagen (1970:979) hindrar dock inte att egendomen används till betal- ning också av övriga konkurskostnader, i den mån det inte finns annan egendom i boet som kan användas till betalning. Rätten ska som huvudregel höra innan arvode till konkursförvaltaren bestäms (14 kap. 8 och 10 §§ kon- kurslagen). När konkursen avslutas på något annat sätt än som anges i 14 kap. 10 § konkurslagen ska rätten underrätta Domstols- verket om beslut angående arvode till förvaltare (46 § konkurs- förordningen). Som tidigare angetts har i 14 kap. 4 § tredje stycket konkurslagen tagits upp ett bemyndigande för regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer att fastställa taxa för bestämmande av arvode till förvaltare i de fall då konkursen avskrivs enligt 10 kap. 1 § konkurslagen. Bestämmelsen i 10 kap. 1 § konkurslagen anger att om rätten efter att ha hört förvaltaren finner att konkursboets tillgångar inte räcker till betalning av uppkomna och väntade kon- kurskostnader och andra skulder som boet har ådragit sig ska rätten besluta om avskrivning av konkursen. Taxa för arvode fastställs enligt 44 § konkursförord- ningen av . gäller föreskrifter om konkursförvaltartaxa enligt DVFS 2013:12. Taxan innebär att ersättning för arbete i angivna konkurser utgår med . Taxan får överskridas om ett konkursärende krävt avsevärt mer arbete än normalt. Överskridande får endast ske när rätten finner att skälig ersättning överstiger taxan med minst hälften. Gränsen för överskridande blir alltså . först pröva om arbetsmängden är avsevärt större än normalt och därefter om skälig ersättning överstiger taxan med minst hälften. Om det av förvaltaren nedlagda arbetet har utförts utan någon anmärkning ska ersättningen bestämmas till yrkat belopp. Taxan får underskridas endast om förvaltaren varit vårdslös, försumlig eller oskicklig vid utförande av uppdraget. Skäl att sätta ned arvodet kan t.ex. vara att en förvaltare inte följt de tider som föreskrivs för ingivande av olika handlingar eller att förvaltaren inte samrått med i viktiga frågor.54 Taxan ska också tillämpas när det funnits två förvaltare förordnade i en konkurs som avskrivits enligt 10 kap. 1 § konkurslagen och de sammanlagt begärda arvodena inte överstiger taxebeloppet med minst hälften. I dessa fall ska en proportionering ske efter vad som är en skälig ersättning för res- pektive förvaltares arbetsinsats. Om däremot de sammanlagt skäligt begärda arvodena överstiger taxan med minst hälften och konkurs- ärendet har krävt avsevärt mer arbete än normalt är taxan inte tillämplig.55 Taxan omfattar allt förvaltarens arbete i konkursen. I taxan in- går även ersättning för tidsspillan i samt allmänna kon- torskostnader. Tidsspillan avser i allmänhet sådan tid då produktivt arbete med något uppdrag inte utförs, trots att förvaltarens arbets- tid tas i anspråk. Restid och väntetid utgör den vanligaste formen av tidsspillan men det måste från fall till fall avgöras vad som kan anses utgöra tidsspillan vid utförande av ett visst uppdrag. Tids- spillan ersätts till den del sammanlagd tidsspillan utgör . ska i första hand räknas in ersättningsgill tidsspillan före och efter . I de fall taxan överskrids ersätts all tidsspillan. Ersättning för tidsspillan kan utgå endast för tid mellan och men om förvaltaren övernattar på annan ort än den där tjänstestället är beläget utgår ersättning mellan och , dock endast om tidsspillan avser restid. Ersättning utgår för med under var- dagar mellan och och med för annan tid. I beloppen ingår inte mervärdesskatt. Om förvaltaren inte är godkänd för F-skatt ska ersättningsbeloppet multipliceras med kvoten av 971/1276. 54Se t.ex. RH 1996:21 och RH 1996:21 och NJA 2003 s. 99. 55Se RH 2010:13. Avgöranden på området kring konkursförvaltararvodets fastställande och tillämpningen av taxa berör flera olika frågor. Det gäller om förvaltarens arvodesyrkande får omfatta även andra i kontors- organisationen ingående personers arbete, vilken bedömning som bör göras för om taxan ska få överskridas och om timkostnads- kan tillämpas i sådant fall samt i vilken utsträckning arvode ska beräknas . I avgörandet NJA 1988 s. 262, gällande äldre lagstiftning, bedömde att en förvaltares arvode kunde omfatta även ersättning för arbete som utförts av andra personer i förvaltarens organisation. Domstolen hänvisade till förarbetena till ändringar i ÄKL, som gällde vid avgörandet. Där underströks att stora krav i allmänhet måste ställas på en konkursförvaltare och att dennes kvalifikationer fick ses som en grundläggande förutsättning för att förvaltningen skulle kunna vara effektiv och ändamålsenlig. I anslutning härtill framhölls också som ett viktigt krav att förval- taren förfogar över en väl utvecklad kontorsorganisation, särskilt när det gäller sådana företagskonkurser där rörelsen drivs vidare. angav att i enlighet med vad som sålunda uttalats det synes naturligt att det i synnerhet i större kon- kurser finns ett utrymme för förvaltaren att till personal inom den organisation där han är verksam delegera olika åtgärder hänförliga till förvaltningen och att få annan liknande hjälp med arbetet av sådan personal; även när så sker behåller givetvis förvaltaren ansvar för förvaltningen i dess helhet. Att det i förvaltarens framställning om arvode och den därtill fogade arbetsredogörelsen inte närmare framgick i vilken utsträckning andra hade tagit del i förvaltningen var inget hinder mot att sådan ersättning skulle utgå. Bland annat med hänsyn till att arvode åt konkursförvaltare enligt i målet tillämplig bestämmelse (82 § tredje stycket ÄKL) inte skulle räknas efter tid kunde det inte heller krävas att någon specificerad redo- görelse lämnades i sådant hänseende. När som i detta fall arbetet med en konkursförvaltning ostridigt i praktiken utförts inte bara av förvaltaren själv utan också av andra personer inom den organisa- tion där han verkade måste, enligt , uppenbar- ligen arvodet bestämmas med den samlade arbetsinsatsen som en av utgångspunkterna. Redan med hänsyn härtill kunde det i sådana fall som regel inte tilläggas någon självständig betydelse för arvodes- prövningen i vilken utsträckning förvaltaren kunnat utföra annat arbete som förvaltningen pågått. Beloppet som för- valtaren begärt i arvode bedömdes skäligt med hänsyn till det betydande arbete som uppdraget enligt vad handlingarna visade hade krävt, den från flera håll omvittnade skicklighet varmed det utförts samt boets omfattning. I rättsfallet NJA 1998 s. 685 bedömde om konkursförvaltartaxan får överskridas och i så fall om gällande tim- kostnadsnorm ska tillämpas för fastställande av ersättningen. angav att konkursförvaltartaxan bygger på timkostnads- varför taxan kunde anses motsvara 8 timmars arbete och gränsen för överskridande till cirka 12 timmars arbete. Förvaltaren hade yrkat ersättning för 15,5 timmars arbete. Det ifrågasattes inte att den verkliga tidsåtgången varit den angivna. menade dock att konkursen trots allt var ett genom- snittsfall och att åtgärderna skulle rymmas inom taxan. Högsta dom- stolen angav att vidtagna åtgärder inte kunde bedömas som över- flödiga eller överarbetade. Eftersom tidsåtgången med mer än hälften överstigit den norm på vilken taxan beräknas skulle taxan inte tillämpas och ersättning utgå enligt huvudregeln i 14 kap. 4 § andra stycket konkurslagen. Härefter hänvisade till förarbetena angående vilka krav som ställs på konkursförvaltarens kvalifikationer. Till konkursförvaltare får utses endast de som upp- fyller mycket högt ställda krav på kunskap och erfarenhet. I prak- tiken ges uppdragen i princip endast till dem som har specialiserat sig på konkursförvaltning och därmed har sådana insikter på sär- skilda områden som krävs. Med hänsyn till dessa krav angav att ersättningen till förvaltaren i andra fall än sådana som ersätts med taxebeloppet inte är bunden till timkostnadsnormen. Två justitieråd var skiljaktiga. De anförde att systemet med konkursförvaltartaxa i vissa konkursärenden hade använts . Taxan är utformad som en så kallad saktaxa vilket innebär att alla ärenden som faller under taxan i princip ska ersättas med samma belopp, oberoende av den arbetsinsats som krävts i det enskilda fallet. Taxan hade utarbetats i samråd med företrädare för och grundades bland annat på särskilda för ändamålet genomförda undersökningar. Taxan hade sedan den infördes regelbundet omprövats. Bland annat gjordes en större över- syn av taxan och höjdes taxebeloppet med hän- visning till nya arbetsuppgifter för förvaltarna. Vidare angavs i den skiljaktiga meningen att ett syfte med taxesystemet varit att dom- stolen normalt inte skulle behöva göra någon särskild prövning av arvodesfrågan i ärenden som omfattades av taxan. Enligt taxan får emellertid taxebeloppet överskridas om ett konkursärende krävt avsevärt mer arbete än normalt. Bedömningen av om så är fallet får, med beaktande av boets allmänna omfattning och komplexitet, göras med utgångspunkt i om förvaltaren visat att ärendet krävt arbets- moment eller arbetsinsatser från dennes sida som klart går utöver vad som normalt kan förväntas i en avskrivningskonkurs. För att taxebeloppet ska få överskridas krävs enligt vad som anges i taxan härutöver att rätten finner att skälig ersättning överstiger taxe- beloppet med minst hälften. Har förvaltaren inte visat att ärendet krävt avsevärt mer arbete än normalt saknas det anledning att göra någon prövning enligt denna särskilda begränsningsregel. I den skiljaktiga meningen redovisas vidare att förvaltaren begärt ersätt- ning utöver taxebeloppet bl.a. med hänvisning till att det inte varit möjligt att etablera kontakt med bolagets företrädare, att något bokföringsmaterial inte kunnat omhändertas och att tre samman- träden för edgång hållits. De skiljaktiga justitieråden gjorde följande bedömning. Konkursboet hade varit av liten omfattning och för- hållandena i boet hade varit okomplicerade. De arbetsmoment som förvaltaren begärt ersättning för var samtliga sådana som normalt kan förväntas i en avskrivningskonkurs. Förvaltaren kunde inte an- ses ha visat att dessa krävt arbetsinsatser av en omfattning som gick utöver vad normalt kan förväntas. Ersättning skulle därför utgå enligt taxa. Vad gäller skäligheten av yrkat arvode har i NJA 1999 s. 665 anfört att tidsåtgången för förvaltaren är en viktig del. Domstolen angav följande. Bestämmelsen om skäligt arvode innebär att den tid som förvaltaren har lagt ned på uppdraget – och därmed timersättningen – är en omständighet som ska tillmätas betydelse vid bestämmande av arvodet. Men även bl.a. arbetets kvali- tet, dvs. hur omsorgsfullt och skickligt det har utförts, ska beaktas. Härvid kan de resultat som förvaltaren uppnått ha betydelse. Av det förhållandet att tidsåtgången normalt ska ges en förhållandevis stor betydelse måste anses följa att förvaltaren vid sin arvodesfram- ställning bör ange i vart fall den ungefärliga tid som lagts ned på Om det anses brista i detta hänseende, finns möjlighet att ge förvaltaren tillfälle att komma in med behövliga uppgifter. Det finns däremot som regel inte anledning att kräva uppgifter om hur mycket av den tid förvaltaren har redovisat som avser arbete av andra på förvaltarens advokatkontor, som har medverkat i förvalt- ningen. I detta fall har förvaltaren visserligen inte i kostnadsräk- ningen angett tidsåtgången annat än på en punkt, försäljning av boets egendom. Han hade emellertid upplyst i hovrätten att han debiterat ett arvode om avseende den tid som han själv lagt ned på arbetet med konkursen. Med ledning av den uppgiften kunde tidsåtgången räknas ut. hänvisade därefter till rättsfallet NJA 1998 s. 685 vad gällde de högt ställda kraven på en konkursförvaltare. Trots att den aktuella kon- kursen inte bedömdes vara särskilt omfattande eller komplicerad bedömde , mot bakgrund av vad som sagts i det föregående och med hänsyn till det arbete som uppdraget krävt samt det sätt på vilket det utförts, att det begärda arvodet ändå fick anses skäligt. Några avgöranden gäller frågan om yrkade arvoden bör sättas ned på grund av att förvaltaren inte fullgjort vad som kan krävas. NJA 1995 s. 627 gällde innehållet i ett överlåtelseavtal gällande rörelse. Arvodet sattes inte ned. I rättsfallet NJA 2003 s. 99, sattes arvodet ned på grund av att förvaltaren inte hört tillsynsmyndig- heten i vissa frågor som bedömdes som viktiga. angav att ett icke oväsentligt åsidosättande av skyldigheten att höra tillsynsmyndigheten borde medföra en viss nedsättning av arvodet. Skyldigheten tjänar enligt domstolen det viktiga ändamålet att för- valtaren ska få ett gott beslutsunderlag. En sanktionering av skyl- digheten genom möjlighet till avdrag på arvodet kunde förmodas främja att den iakttas. har i RH 2012:11 konstaterat att det krävs att en konkursförvaltare har ett inte obetydligt handlingsutrymme för att kunna göra processuella överväganden och fatta beslut. Hovrätten fann, bl.a. mot denna bakgrund, att konkursförvaltaren i sitt sätt att hantera och redovisa en fråga om återvinning inte brustit i omsorg och skicklighet på ett sätt som skulle tillåtas påverka konkurs- förvaltarens arvode. I RH 1999:114 satte ned ersättningen till förvaltaren med hänsyn till att denne, trots att inga ytterligare åtgärder vidtogs, inte ingett sluthandlingar och avslutat konkursen . har i NJA 1996 s. 618 och NJA 1996 s. 794 bedömt att kostnader för utlägg avseende exempelvis porto är rör- liga kostnader hänförliga till ett visst uppdrag och därför ska utgå som kostnadsersättning. Det gäller både om ersättning utgår enligt taxa och vid överskridande av taxa. I förarbetena till både 1979 och reformer uttalades att konkurstillsynen kan delas upp i en materiell och en formell kon- troll av konkursförvaltningen.56 Den materiella kontrollen består i en övervakning av att förvaltningen bedrivs effektivt och i enlighet med gällande författningar och i övrigt på lagenligt sätt. Den for- mella kontrollen består i bevakning av att förvaltaren avger före- skrivna redovisningar och en granskning av dessa. Vid reform lades tonvikten vid efterhandskontrollen.57 I 7 kap. 27 § konkurslagen uttrycks det övergripande syftet med den offentliga tillsynen på det viset att ska övervaka att konkursförvaltningen bedrivs på ett ändamålsenligt sätt och i överensstämmelse med konkurslagen och andra författ- ningar. Bestämmelsen täcker en rad olika uppgifter både av mate- riell och av formell natur. En del är reglerade i konkurslagen eller annan författning. Andra är inte närmare reglerade, något som bl.a. gäller den löpande kontrollen av förvaltningen. Det viktigaste ändamålet med den offentliga tillsynen över kon- kursförvaltningen är att se till att avvecklingen av konkursboet be- drivs effektivt, dvs. till minsta möjliga kostnad och bästa möjliga resultat för borgenärerna, såväl enskilda som staten. Staten gynnas då även i sin egenskap av slutligt kostnadsansvarig.58 Tillsynen ska därför vara inriktad på att avvecklingstiderna hålls nere och att förvaltaren delar ut influtna medel så snart som boet omvandlats 1978/79:105 s. 189 f. och 284 f. samt prop. 1986/87:90 s. 113. 1986/87:90 s. 109. 58Jfr 7 kap. 27 § och 14 kap. 2 § konkurslagen (1987:672). till pengar.59 ska tillsynsorganet uppmärksamma att det bästa ekonomiska resultatet för borgenärerna inte alltid beror på ett snabb och billigt förfarande. Det kan t.ex. ibland vara motiverat att dröja med avvecklingen något i avvaktan på lämpligare försälj- ningstillfälle. har härutöver som en viktig uppgift att be- vaka vissa samhällsintressen. Genom att samhället har ekonomiska engagemang i arbetsmarknads- och sysselsättningsfrågor, t.ex. genom den statliga lönegarantin, har det ansetts befogat att staten genom tillsynen utövar kontroll av hur konkursförvaltningen sköts i dessa delar. Därtill kommer att förvaltaren ålagts vissa undersökande uppgifter för att uppdaga ekonomisk brottslighet. Tillsynsmyndig- heten bör därför se till att förvaltaren sköter sina åligganden i detta hänseende.60 Genom att är tillsynsmyndig- het förutsätts vara behjälplig med upplysningar om gäldenärens verksamhet.61 En av anledningarna till att en myn- dighet anförtroddes tillsynsfunktionen var just de intressen som samhället har i nämnda frågor.62 För att fullgöra sina huvuduppgifter har att förfara på i huvudsak tre sätt. För det första har Tillsynsmyndig- heten att löpande övervaka den faktiska konkursförvaltningen genom granskning av de olika handlingar som ges in till Tillsyns- myndigheten, t.ex. bouppteckningen,63 förvaltarberättelserna och halvårsberättelserna64 samt slutredovisningshandlingarna.65 Därutöver får på annat sätt hålla sig fortlöpande infor- merad om konkursen. Exempel på det senare är att närvara vid edgångssammanträden, sammanträffa med förvaltaren eller infordra upplysningar av denne med stöd av 7 kap. 9 § konkurslagen och avge synpunkter vid tillämpningen av 7 kap. 10 § konkurslagen.66 har för det andra att yttra sig i olika frågor till domstolen, t.ex. vid utseende och arvodering av konkursförval- 1978/79:105 s. 189. 1978/79:105 s. 191 och 1986/87:90 s. 113 f. 1978/79:105 s. 285. 1978/79:105 s. 191. 637 kap. 3 § fjärde stycket konkurslagen (1987:672). 647 kap. 15 § andra stycket och 20 § första och andra styckena konkurslagen (1987:672). 6513 kap. 3 § konkurslagen (1987:672). 1978/79:105 s. 189 f. tare67 och i samband med användning av tvångsmedel mot gälde- nären.68 kan också vid domstol initiera t.ex. en fråga om entledigande av förvaltare69 och olika tvångsmedel.70 En mycket stor del av arbete består i en formell kontroll av konkursförvaltarens åtgärder. Det gäller inte bara de förut nämnda handlingarna som upprättas av förvaltaren.