sou · H2B325 · 2014-04-25 00:00:00 — bestämmelser som rör erkännande och verkställighet av domar i samband med arv (motsvarande 10 § NDL II). Enligt direktiven ska jag analysera vilken inverkan arvs- förordningen har på den nordiska regleringen. Som har framgått av redovisningen i avsnitt 10.2.2 gäller för (och ) del reglerna i arvsförordningen i stället för den nordiska arvskonventionen (se artikel 1 i konventionen), om inte undantaget i artikel 75.3 medger att den nordiska arvskonven- tionen i stället tillämpas. Därför har vissa regler i den nordiska arvskonventionen genom ändringsöverenskommelsen anpassats så att de väsentligen stämmer överens med reglerna i arvsförordningen. Det gäller artiklarna 2 och 3. I samma syfte har införts de nya artiklarna 3 a och 3 b. Följdändringar har gjorts i artiklarna 9 och 10. Vad gäller artikel 11 kan vad som sägs där i praktiken ges samma tillämpning för eller del i de Internordiska regler om arv I vissa fall kan dock, som framgått i avsnitt 10.2.2, detta inte gälla. Bestämmelserna i artiklarna 2, 3, 3 a, 3 b och 9–11 i den (reviderade) nordiska arvskonventionen kan inte tillämpas i . Inte heller bestämmelserna i artiklarna 12–14 och 16 i den nordiska arvskonventionen kan tillämpas av och . För dessa båda länder gäller i dessa avseenden i stället arvsförord- ningen. I syfte att minimera skillnaderna inom har dock reglerna i artiklarna 12–14 och 16 justerats. Arvsförordningen innebär vidare att artikel 17 i den nordiska arvskonventionen inte kan tillämpas av och , utan arvsförordningen gäller i stället. De bestämmelser i den nordiska arvskonventionen som (och ) kan tillämpa trots arvsförordningen är artiklarna 8, 19 första och andra styckena, 20–22, i undantagsfall artikel 23, samt artiklarna 25–28. Artikel 8 i den nordiska arvskonventionen har i svensk rätt införlivats genom 9 § NDL I. Artikel 8 och 9 § NDL I avser tillämplig lag i fråga om formen för testamente och återkallelse av testamente beträffande testator som vid sin död var medborgare i fördragsslutande stat och hade hemvist i en sådan stat. För bedömningen av tillämplig lag i nu aktuella frågor hänvisas i 9 § NDL I till IDL. Bestämmelsen i IDL (1 kap. 4 §) införlivar om lagkonflikter i fråga om formen för testamentariska förordnanden. Arvsförordningen medger undantag för de medlemsstater som är parter i nämnda att fortsätta att tillämpa reglerna i konventionen (se artikel 75.1 andra stycket i förordningen). Mot denna bakgrund har jag föreslagit att en bestämmelse av motsvarande innebörd som i 1 kap. 4 § IDL ska tas in i den lag som kompletterar arvsförordningen (se kapitel 7). Den föreslagna lagvalsregeln är tillämplig också i internordiska förhållanden och en bestämmelse motsvarande den i 9 § NDL I bör därför införas. Artikel 19 avser tillämplig lag för förfarandet. Som redogjorts för ovan kan det första och andra stycket av artikel 19 fortsätta att tillämpas i . I artikel 19 tredje stycket anges att förrätt- ningen ska omfatta också till boet hörande egendom som finns i annan stat, dvs. att universalitetsprincipen gäller. Att ett förfarande som äger rum i ska omfatta all boets egendom, också sådan Internordiska regler om arv egendom som finns i annat land följer av arvsförordningen.22 I gällande svensk rätt har artikel 19 första och andra stycket inför- livats genom 19 § NDL I. Av 19 § NDL I följer att svenska för- faranderegler ska tillämpas vid boutredning, bodelning och arvskifte efter en person som vid sin död hade hemvist i och var medborgare i ett annat nordiskt land. En bestämmelse motsvarande 19 § NDL I bör tas in i den lag som kompletterar arvsförordningen. Vilken lag som ska tillämpas på förfarandet (boutredning, bodelning och arvskifte) efter en nordisk medborgare som hade hemvist i , , eller regleras enligt gällande svensk rätt i 1 § NDL II. En bestämmelse om att boutredning, bodelning och arvskifte ska följa lagen i hemvist- landet när en nordisk medborgare hade hemvist i , , eller bör tas in i den lag som kompletterar arvsförordningen. Av den bestämmelsen bör också framgå att förfarandet, såvida inte annat följer av arvsförordningen, också omfattar egendom i samt att svensk domstol inte får ta befattning med egendomen i vidare mån än vad som följer av de kompletterande bestämmelserna. Förfarandet i det andra nordiska landet ska i normalfallet omfatta all boets egendom. I arvsförordningen finns emellertid regler om subsidiär behörighet (artikel 10). Reglerna i arvsförord- ningen kan medföra att svensk domstol är behörig beträffande samtlig egendom i kvarlåtenskapen eller egendom som finns i . Förutsättningen för subsidiär behörighet enligt arvsförord- ningen är att den avlidne vid sin död inte hade hemvist i en medlemsstat. Det är sålunda bara i de fall den avlidne hade hemvist i Danmark23, eller som artikel 10 aktualiseras. Svensk behörighet omfattande all egendom i boet kan föreligga om antingen a) den avlidne var medborgare i vid sin död, eller i annat fall, b) den avlidne tidigare haft sin hemvist i förutsatt att det då talan väcktes vid domstolen inte gått hemvisten ändrades. Saknas anknytning till på grund av medborgarskap eller tidigare 22Som redogjorts för ovan finns det enligt arvsförordningen (artikel 12) möjlighet att begränsa förfarandet när arvet efter den avlidne omfattar tillgångar belägna i en tredjestat. 23Se vad jag anfört under avsnitt 5.1.3 beträffande arvsförordningens tillämpning i förhållande till de EU-medlemsstater som inte deltar i antagandet av arvsförordningen. Internordiska regler om arv hemvist kan svensk behörighet föreligga enligt artikel 10.2 beträffande den här befintliga egendomen. Det kan alltså i samtliga fall som det finns egendom i efter en person som vid sin död hade hemvist i , eller uppstå en konflikt om behörighet att handlägga arvet. I sammanhanget bör anmärkas att det inte är fråga om ovanliga undantagssituationer, tvärtom; det torde i relativt stor omfattning förekomma att personer med hemvist i eller äger t.ex. fast egendom i . Frågan är då hur bestämmelsen om subsidiär behörighet förhåller sig till undantaget för de nordiska särreglerna. Enligt artikel 75.3 a hindrar inte arvsförordningen en tillämpning av en reviderad nordisk arvskonvention i den utsträckning konventionen föreskriver regler avseende förvaltningen av dödsboet. Liksom den nordiska arvskonventionen bygger arvsförordningen på universa- litetsprincipen, dvs. att behörigheten är universell och omfattar all egendom i kvarlåtenskapen oavsett var den är belägen. Den nordiska expertgruppen konstaterar att arvsförordningens vid- sträckta subsidiära behörighetsregler innebär att regleringen i arvsförordningen och den nordiska arvskonventionen inte går ihop. Expertgruppen framhåller dock att artikel 12 i arvsförordningen ger en möjlighet att begränsa förfarandet när arvet efter den avlidne omfattar tillgångar i en tredje stat.24 Det förtjänar att framhållas att möjligheten att begränsa förfarandet enligt artikel 12 i arvs- förordningen förutsätter att det kan antas att domstolens avgö- rande beträffande tillgångarna i den tredjestaten inte kommer att vare sig erkännas eller, i tillämpliga fall, förklaras vara verkställbara där. Enligt min mening bör i den svenska bestämmelsen tas in en erinran om arvsförordningens behörighetsregel på så vis att det anges att förfarandet, om inte annat följer av arvsförordningen, ska omfatta även egendom som finns i . Artikel 20 är en bodelningsregel och reglerar en fråga som faller utanför arvsförordningens tillämpningsområde (se artikel 1.2 d i arvsförordningen). Efterlevande makes rätt att vid bodelning utta respektive behålla viss egendom regleras enligt gällande rätt i 21 § NDL I. I doktrin har anförts att bestämmelsen i 21 § andra meningen NDL I har blivit obsolet eftersom de tidigare reglerna i norsk, dansk och isländsk rätt, om efterlevande makes rätt att 24 TemaNord 2013:528, s. 57. Internordiska regler om arv innehålla egendom som tillskiftats omyndigt barn inte längre finns kvar.25 Artikeln har inte ändrats i sak genom överenskommelsen om ändring i den nordiska arvskonventionen. Den nordiska expert- gruppen för familjerättsfrågor anger i sin förklaranderapport att artikeln fortfarande kan fylla en viss funktion.26 Mot bakgrund av att expertgruppen bedömt att artikel 20 i den nordiska arvskonven- tionen alltjämt fyller en funktion bör artikeln i dess helhet inför- livas. En bestämmelse av motsvarande innebörd som i 21 § NDL I bör alltså behållas i den lag som kompletterar arvsförordningen. Artikel 22 innehåller förfaranderegler om myndighetssamverk- an. Artikelns första och andra stycke har i svensk rätt införlivats genom 2 § NDL II. Enligt artikel 22 i den nordiska arvskonven- tionen ska domstolen i den stat där egendomen finns på begäran ombesörja egendomens upptecknande eller vidtagande av åtgärd för egendomens bevarande intill dess den kan omhändertas av dödsboförvaltningen, eller för försäljning av egendom, som inte lämpligen kan bevaras. I 2 § NDL II anges att rätten på den ort där egendomen efter den döde finns ska förordna lämplig person att upprätta bouppteckning. Av 20 kap. 9 § följer att får förordna en lämplig person att föranstalta om bouppteckning. Innan ansvaret för bouppteckningar flyttades från tingsrätterna till (dåvarande skattemyndigheterna) åvilade det enligt 20 kap. 9 § tingsrätten att förordna lämplig person att föranstalta om bouppteckning. Mot denna bakgrund finns det skäl att tolka den nordiska arvskonventionens domstolsbegrepp på denna punkt så att det för svensk del kan anses omfatta en möjlighet att låta vara den som ska anför- tros uppgiften enligt artikel 22 i konventionen (jfr även arvsför- ordningens extensiva domstolsbegrepp; de nordiska ländernas avsikt med ändringsöverenskommelsen rörande den nordiska arvs- konventionen synes ha varit att anpassa innehållet i denna till arvsförordningen). I detta sammanhang bör uppmärksammas att det endast är fråga om en uppteckning av tillgångar i och deras värde samt sådana skulder som på grund av pantbrev eller av annat skäl belastar dessa tillgångar. Det är alltså inte fråga om en bouppteckning som ska ges in till för registrering. En bestämmelse av i huvudsak motsvarande innebörd som i 21 § NDL I bör tas in i den lag som kompletterar arvsförordningen. 25Bergquist, Nordisk internationell privaträtt. En kommentar med tillägg till Internationell arvs- och bodelningsrätt s. 69. 26TemaNord 2013:528 s. 57. Internordiska regler om arv Enligt KK (1935:575) angående skriftväxling med utländska myndigheter i sådana frågor om handräckning, som avses i konventionen mellan , , , och om arv, testamente och boutredning får svensk dödsboförvaltning vända sig direkt till domstol i annat nordiskt land utan att behöva gå via . I kungörelsen anges också att svensk domstol på motsvarande sätt är skyldig att bistå dödsboförvaltning i annat nordiskt land, trots att framställan inte gått via de två ländernas utrikesförvaltningar. Nämnda kungörelse motsvarar, liksom 2 § NDL II, artikel 22 första och andra stycket i den nordiska arvskonventionen och bör inte upphävas, men ändras så att den hänvisar till den lag som kompletterar arvsförordningen. Artikel 22 tredje stycket motsvaras i gällande svensk rätt av 3 § NDL II. Bestämmelsen är en förfaranderegel och innehåller be- stämmelser om provisoriskt omhändertagande av egendom. En bestämmelse av motsvarande innebörd som i 3 § NDL II bör tas in i den lag som kompletterar arvsförordningen. Artikel 23 är en regel om dödsboförvaltning (en förfarande- regel) som i gällande svensk rätt motsvaras av 4 § NDL II. Efter arvsförordningens ikraftträdande kan den situation som regleras i sistnämnda lagrum endast uppkomma om det föreligger svensk behörighet enligt förordningens regler om subsidiär behörighet (se artikel 10 i arvsförordningen). I undantagsfall (när svensk interna- tionell behörighet föreligger enligt arvsförordningen) kan det dock bli aktuellt att i komma in på dessa frågor. En bestämmelse av i huvudsak motsvarande innebörd som i 4 § NDL II bör därför tas in i den lag som kompletterar arvsförordningen. Artikel 25 motsvaras i gällande svensk rätt av 6 § NDL II. I lagrummet regleras tillämplig lag för inskrivningsfrågor etc. En be- stämmelse av motsvarande innebörd bör tas in i den lag som kompletterar arvsförordningen. I gällande rätt motsvaras artikel 26 av 7 § NDL II. Bestämmel- sen bör behållas i den lag som kompletterar arvsförordningen. Artikel 27 motsvaras i gällande rätt av 8 § NDL II. Det är fråga om en förfaranderegel med innebörd att erkänner ett beslut om viss dödsbobehandling i hemviststaten. En bestämmelse av motsvarande innebörd bör tas in i den till arvsförordningen kompletterande lagen. Internordiska regler om arv Artikel 28 om erkännande och verkställighet har i svensk rätt införlivats genom 10 § NDL II. En bestämmelse av motsvarande innebörd bör tas in i den lag som kompletterar arvsförordningen. Någon tillämpning av artiklarna 18 och 24 torde inte bli aktuell för del. Artikel 29 torde ha spelat ut sin roll. Artikel 30 innehåller enbart tillträdesregler. För svensk del kommer således arvsförordningen att styra lag- valet medan förfaranderegler för dödsboförvaltningen i huvudsak samt erkännande och verkställighet av domar och förlikningar kommer att styras av den nordiska arvskonventionen i internor- diska förhållanden. Eftersom lagvalsreglerna i den nordiska arvs- konventionen anpassats så att de i väsentliga avseenden ger samma resultat som reglerna i arvsförordningen torde ett i huvudsak likartat resultat uppnås i samtliga nordiska länder. Det synes också ha varit målsättningen med ändringsöverenskommelsen mellan de fem nordiska länderna. 11Makars och sambors förmögenhetsförhållanden vid den ena makens eller sambons död Utredningens förslag innebär att bestämmelser i som reglerar svensk internationell behörighet, tillämplig lag och tillämplig lag för förfarandet vid boutredning och arvskifte ska upphävas eftersom det skulle strida mot arvsförordningen att behålla dessa bestämmelser (se kapitel 6 och 7). Arvsförordningen innebär också att i förhållande till medlemsstater som är bundna av arvs- förordningen, med undantag för , kommer att tillämpa förordningens bestämmelser om erkännande och verkställighet (se kapitel 8). Utredningen har mot denna bakgrund också sett över bestämmelserna i om erkännande och verkställighet. Utred- ningen föreslår nya regler för erkännande och verkställighet be- träffande avgöranden från stater som inte är bundna av arvsförord- ningen eller den nordiska arvskonventionen (se kapitel 12). I IDL regleras inte bara frågor som rör arv utan också frågor som rör makars förmögenhetsförhållanden vid makes död. I IDL regleras sålunda svensk domsrätt vid tvist om efterlevande makes rätt i dödsbo (2 kap. 10 §), när bodelningen med anledning av makes död ska ske i (2 kap. 1 och 2 §§), erkännande av utländsk bodelning med anledning av makes död eller av utländsk dom avseende sådan bodelning (2 kap. 12 §) samt verkställighet av utländsk dom varigenom tvist om bodelning med anledning av makes död prövats (2 kap. 13 §). Frågor som rör makars förmögenhetsförhållanden samt för- mögenhetsrättsliga frågor avseende förhållanden som enligt den lag Makars och sambors förmögenhetsförhållanden vid den ena makens som är tillämplig på sådana förhållanden har jämförbar verkan med äktenskap omfattas inte av arvsförordningens tillämpningsområde (artikel 1.2 d). Mot denna bakgrund behöver övervägas hur frågor om svensk internationell behörighet samt erkännande och verk- ställighet ska regleras när det gäller makars förmögenhetsförhållan- den vid dödsfall. Som närmare redogörs för nedan omfattas inte sambor av 2 kap. IDL. Enligt min mening bör frågan om svensk internationell behörighet i frågor som rör sambors förmögenhets- förhållanden vid dödsfall framöver regleras på samma sätt som gäller för makar. 11.2Inhemska regler om bodelning med anledning av makes död När ett äktenskap upplöses (på grund av äktenskapsskillnad eller den ena makens död), ska makarnas egendom fördelas mellan dem genom bodelning (9 kap. 1 § första stycket ). Om makarna hade endast enskild egendom och den efterlevande maken inte begär att få överta bostad eller bohag som ägdes av den andra maken behövs ingen bodelning. Bodelning med anledning av en makes död sker inom ramen för den avlidna makens dödsbo. Bodelningen görs mellan den efterlevande maken å ena sidan och den avlidna makens arvingar och universella testamentstagare å andra sidan. De som vid sidan om den efterlevande maken är döds- bodelägare träder alltså in på den avlidna makens sida (9 kap. 5 § ). Om den efterlevande maken är ensam dödsbo- delägare skjuts frågan om bodelning normalt upp till dess att även den efterlevande maken är död. Det är i första hand den efterlev- ande maken och de andra dödsbodelägarna som själva ska komma överens om hur bodelning ska göras och hur egendomen ska för- delas. Kan de inte enas om bodelningen har var och en av dödsbo- delägarna rätt att begära att en bodelningsförrättare utses. Står dödsboet redan under boutredningsmans förvaltning är denne utan särskilt förordnande också bodelningsförrättare (17 kap. 1 § äkten- skapsbalken). Det sistnämnda gäller dock endast om någon annan inte redan har utsetts till bodelningsförrättare och under förut- sättning att boutredningsmannen inte är delägare i dödsboet. Efterlämnar arvlåtaren en sambo behöver bodelning bara göras om den efterlevande sambon begär det. Begäran om bodelning ska framställas senast när bouppteckningen förrättas (8 § sambolagen). Makars och sambors förmögenhetsförhållanden vid den ena makens När ett samboförhållande upphör på grund av att den ena sambon dör, är det bara den efterlevande sambon som har rätt att begära bodelning (18 § sambolagen). Om den efterlevande sambon begärt bodelning, gäller i princip samma förfaranderegler som vid bodel- ning med anledning av en makes död. I första hand är det sambon och de andra dödsbodelägarna som ska komma överens om bodel- ningen, men om de inte enas kan en bodelningsförrättare förordnas (20 och 26 §§ sambolagen). 11.3Tillämpningsområdet för LIMF och förhållandet till IDL Frågor om makars och sambors förmögenhetsförhållanden vid anknytning till främmande stat regleras i lagen (1990:272) om internationella frågor rörande makars och sambors förmögenhets- förhållanden (nedan LIMF). Tillämpningsområdet för LIMF fram- går av 1 § LIMF. Där anges också att vissa av bestämmelserna i inte gäller för sambor (se 1 § andra stycket LIMF). Det är fråga om 2 § första stycket 1 om äktenskapsskillnadsmål, 2 § andra stycket om domstols behörighet enligt IDL (2 kap. IDL gäller inte för sambor), 5 § tredje stycket 5 om äktenskapsförord och regi- strering av gåvor mellan makar, 6 § andra stycket om bodelning under äktenskapet och 8 § om legal separation i främmande land. Enligt 1 § tredje stycket LIMF gäller inte LIMF i den mån annat följer av annan lag. Härmed avses först och främst reglerna om nordiska makars förmögenhetsförhållanden i förordningen (1931:429) om vissa internationella rättsförhållanden rörande äktenskap, adoption och förmynderskap (NÄF). Men också bestämmelserna i 2 kap. IDL om bodelning vid dödsfall har företräde framför LIMF.1 Således har bestämmelserna om tillämplig lag för förfarandet i IDL företräde framför LIMF beträffande bodelning med anledning av makes död. När det däremot gäller svensk domstols behörighet gäller reglerna i LIMF jämte reglerna i IDL. Detta framgår av 2 § andra stycket LIMF vari anges att det finns särskilda bestämmelser om svensk domstols behörighet i frågor om bodelning med anledning av makes död i IDL men att en sådan fråga får tas upp av svensk domstol även i fall som anges i 2 § första stycket 2, 3 och 5 LIMF. 1989/90:87 s. 36. Makars och sambors förmögenhetsförhållanden vid den ena makens I LIMF 3–5 §§ regleras frågan om tillämplig lag för bodelning. Lagvalsreglerna i LIMF gäller också vid bodelning med anledning av makes död. LIMF innehåller vidare en särskild bestämmelse om att förfarandet vid bodelning på begäran av make eller dödsbodel- ägare ska ske enligt svensk lag, även om utländsk lag är tillämplig på makarnas förmögenhetsförhållanden (6 § LIMF). Reglerna i 2 kap. IDL tillämpas dock på förfarandet avseende bodelning mellan efterlevande make och den avlidnes dödsbodelägare. Det framstår inte som helt klart hur bestämmelserna i och IDL förhåller sig till varandra. Bestämmelserna i de båda regleringarna tycks dock i normalfallen inte ge olika resultat. I vissa fall kan dock en begäran enligt LIMF få den betydelsen att svensk lag ska tillämpas när annars en utländsk lag skulle vara tillämplig. Erkännande av bo- delning med anledning av makes död och verkställighet av dom som avser sådan bodelning omfattas inte av LIMF utan regleras av 2 kap. 12 och 13 §§ IDL. 11.4Internationella frågor om makars förmögenhets- förhållanden vid dödsfall bör regleras i LIMF Förslag: Bestämmelser om svensk internationell behörighet för frågor som rör makars förmögenhetsförhållanden vid dödsfall tas in i LIMF. Även frågor om erkännande av utländska bodel- ningar samt erkännande och verkställighet av utländska domar avseende tvist om sådan bodelning ska regleras i LIMF. Som redogjorts för inledningsvis omfattar inte arvsförordningen makars förmögenhetsförhållanden och kompletterande bestämmel- ser i ämnet behöver därför meddelas. Det förtjänar att uppmärk- sammas att eventuella arvsrättsliga anspråk liksom anspråk på grund av testamente som den efterlevande maken har givetvis om- fattas av arvsförordningen. En fråga om t.ex. svensk domsrätt vid prövning av en efterlevande makes arvsrättsliga anspråk enligt 3 kap. 1 § ska sålunda prövas enligt arvsförordningens behörighetsregler. Det som undantas från arvsförordningens till- lämpningsområde är bodelningsfrågor. Makars och sambors förmögenhetsförhållanden vid den ena makens Inom EU pågår ett förhandlingsarbete rörande domstols behö- righet, tillämplig lag samt erkännande och verkställighet i mål om makars förmögenhetsförhållanden och mål om förmögenhetsrätts- liga verkningar av registrerade partnerskap.2 I har vi könsneutrala äktenskap. Könsneutrala äktenskap finns också i några andra länder. I de allra flesta länderna i världen accepteras dock inte samkönade äktenskap. Att ett utländskt sam- könat äktenskap i normalt kommer att jämställas med ett svenskt äktenskap är dock helt klart. Den upphävda lagen (1994:1117) om registrerat partnerskap kan fortfarande vara tillämplig i de fall registrerade partners inte valt att anmäla till att deras registrerade partnerskap ska gälla som ett äktenskap (se 2 och 3 §§ lagen [2009:260] om upphävande av lagen [1994:1117] om regist- rerat partnerskap). Ett registrerat partnerskap har samma rätts- verkningar som ett äktenskap (3 kap. 1 § lagen [1994:1117] om registrerat partnerskap). Detta innebär att IDL och LIMF också är tillämpliga för registrerade partners förmögenhetsförhållanden. Förslaget till rådets förordning om domstols behörighet, till- lämplig lag samt erkännande och verkställighet i mål om makars förmögenhetsförhållanden innehåller internationellt privaträttsliga bestämmelser om makars förmögenhetsförhållanden, dvs. för del i praktiken främst frågor om bodelning i samband med äkten- skapsskillnad eller dödsfall. Regleringen omfattar även den löpande förvaltningen av makars egendom, såsom t.ex. bodelning under bestående äktenskap och upprättande av äktenskapsförord. Det är fråga om bestämmelser om vilken domstol som ska vara behörig att handlägga mål om makars förmögenhetsförhållanden och vilket lands lag som ska tillämpas. Vidare innehåller förslaget bestäm- melser om erkännande och verkställighet, som bygger på den reglering som finns i I-förordningen.