sou · H2B343 · 2014-06-23 00:00:00 — För punkt- ens tillämpning krävs att det visas att förfarandena kan antas ha haft eller kunnat få anknytning till transaktioner av sådan omfatt- ning eller frekvens att de skulle kunna betecknas som narkotika- handel. De exempel på förfaranden som anges kunna vara straffbara enligt punkten är samtliga sådana som typiskt sett har en mer omedelbar anknytning till omsättningen av narkotika och som i detta hänseende har en viss konkretion. Genom att endast andra sådana förfaranden anges kunna medföra ansvar markeras att mot- svarande krav måste ställas på dessa förfaranden. Utanför det straff- bara området faller således sådana förfaranden som möjligen kan antas främja narkotikahandeln i stort men som inte har anknytning till konkreta transaktioner (a. prop. s. 34). För ansvar enligt punkten krävs dock inte att det visas att förfarandet i det konkreta fallet har främjat ett visst narkotikabrott (a. prop. s. 19). I NJA 2003 s. 254 ansåg att en person, J, som förvarat vederlag från narkotikaförsäljning inte kunde dömas för narkotikabrott enligt femte punkten då hon, efter att hon förstått att pengarna som hon förvarade utgjorde vederlag för narkotika, hade underlåtit att agera för att avbryta förvaringen. J dömdes dock för det underliggande penninghäleriet som bedömdes som grovt brott. I NJA 1991 s. 110 hade R sammanfört en köpare och en säljare av narkotika med varandra och lämnat ut den enes telefonnummer till den andra. Han hade således förmedlat kontakt mellan dessa och det ansågs styrkt att detta lett till att köparen köpt sammanlagt cannabisharts för av säljaren. Frågan var om R genom detta främjat narkotikahandel på det sätt som avses i den femte punkten. konstaterade att det av de i förarbetena till bestämmelsen gjorda uttalandena framgick att det skulle vara fråga om den mer organiserade eller annars grövre narkotikabrottsligheten för att narkotikahandel i den aktuella bestämmelsens mening skulle anses föreligga. Den narkotikahantering som R främjat genom att lämna ut säljarens telefonnummer hade visserligen avsett en förhållandevis stor mängd cannabisharts men var dock, enligt , inte av sådan art eller omfattning att narkotikahandel objektivt sett kunde anses föreligga i den mening som avsågs i den femte punkten. I den sjätte punkten anges att den som innehar, brukar eller tar annan befattning med narkotika gör sig skyldig till narkotikabrott. har klargjort att med innehav avses i princip att någon har narkotika i sin besittning på så sätt att han eller hon har möjlighet att utöva faktiskt rådighet över den (se bl.a. NJA 2003 s. 473 och Högsta domstolens dom i mål B 3730-11). I NJA 1981 s. 519 har odlande av cannabisväxter, som inte var av- sedda att användas som narkotika, ansetts innefatta innehav enligt den sjätte punkten. Många fall som utgör innehav är, som framgått, ansvarsgrund- ande redan enligt någon av de tidigare punkterna (främst den fjärde punkten). Huruvida ett visst förfarande som innefattar innehav också faller under någon av de tidigare punkterna anges i för- arbetena vara främst av praktisk betydelse för situationer då fråga uppkommer om straffansvar för någon osjälvständig brottsform (a. prop. s. 35). I fall då det däremot endast gäller att fastställa huruvida ett narkotikabrott enligt 1 § föreligger är det i och för sig tillräckligt för ansvar att förfarandet kan visas utgöra ett olovligt innehav. Enligt förarbetena saknar det i dessa fall i allmänhet egentlig praktisk betydelse om förfarandet formellt också faller under exempelvis punkt 4 och enligt dessa kan antas att det är lättare att dokumentera att gärningsmannen olovligen innehaft narkotikan än att han eller hon också gjort sig skyldig till ett förfarande som faller under någon av de tidigare punkterna. I förarbetena har därför förutsatts att i praktiken den lösningen ofta väljs att det olovliga innehavet läggs till grund för åtal också i sådana fall där ett förfarande som faller under någon av de andra punkterna kan föreligga (a. prop. s. 35). I princip är dock punkt- erna i 1 § avsedda att tillämpas i ordningsföljd, varvid det okvalifi- cerade innehavet i punkt 6 utgör den minst kvalificerade gärnings- formen (a. prop. s. 14, Jareborg, Straffrättens gärningslära, 1995, s. 196 och m.fl., Narkotikabrotten, En kommentar till de centrala bestämmelserna om narkotikabrott, 2012, s. 33–34). Straffet för narkotikabrott av normalgraden enligt 1 § är fängelse i högst . Om brottet med hänsyn till arten och mängden nar- kotika samt övriga omständigheter är att anse som ringa, döms enligt 2 § till böter eller fängelse . Om brottet är att anse som grovt, döms enligt 3 § för grovt narkotikabrott. Straffskalan är fängelse i lägst två och högst . Vid bedömningen av om brottet är grovt ska särskilt beaktas om det har utgjort ett led i en verksamhet som har bedrivits i större omfattning eller yrkesmässigt, avsett särskilt stor mängd narkotika eller annars varit av särskilt farlig eller hänsynslös art. Bedöm- ningen ska grundas på en sammanvägning av omständigheterna i det särskilda fallet. Den som av grov oaktsamhet begår en gärning som avses i 1 § första stycket 1–5 narkotikastrafflagen döms enligt 3 a § samma lag för vårdslöshet med narkotika till böter eller fängelse i högst . I ringa fall ska inte dömas till ansvar. I 4 § narkotikastrafflagen föreskrivs ansvar för försök och för- beredelse till narkotikabrott och grovt narkotikabrott liksom för stämpling till narkotikabrott, som inte är att anse som ringa, och till grovt narkotikabrott. Enligt bestämmelsen döms till ansvar enligt 23 kap. . För ansvar förutsätts att gärningen av- sett annan befattning än som anges i 1 § första stycket 6 narkotika- strafflagen, dvs. innehav, brukande eller annan befattning med nar- kotika. I 4 § narkotikastrafflagen nämns inte brottstypen ringa narko- tikabrott särskilt i uppräkningen av brott som är kriminaliserade på förberedelse- och försöksstadiet. När det gäller gradindelade brott utgör varje grad av brottet en egen brottstyp, med egen straffskala och preskriptionstid etc., även om brottstypen inte getts en egen brottsbeteckning eller endast behandlas i ett särskilt stycke eller i en särskild mening i en viss paragraf (se Ulväng m.fl., Brotten mot allmänheten och staten, 2012, s. 18). narkotikabrott är alltså en egen brottstyp. Vid uppräkningar av brottstyper, exempelvis i bestämmelser som kriminaliserar osjälvständiga gärningsformer, gäller trots detta att en hänvisning till brott av normalgraden inne- fattar också andra grader av brottet, så länge dessa inte har en sär- skild brottsbeteckning (a.a. s. 18). Försök och förberedelse till ringa narkotikabrott är alltså straff- belagt, eftersom det i lagtexten anges att för försök eller för- beredelse till narkotikabrott döms till ansvar enligt 23 kap. brotts- balken och den ringa formen av detta brott inte har någon särskild brottsbeteckning. Att så ska vara fallet är också lagstiftarens upp- fattning och intentioner (se prop. 1984/85:46 s. 17 och 26, se även JuU 1984/85:12). Anstiftan av och medhjälp till grovt narkotikabrott, narkotika- brott av normalgraden och ringa brott är straffbart enligt 5 § nar- kotikastrafflagen om gärningen inte innefattar endast befattning enligt 1 § första stycket 6, dvs. innehav, brukande eller annan be- fattning med narkotika. I 6 och 7 §§ narkotikastrafflagen finns bestämmelser om för- verkande och beslag. I 8 § narkotikastrafflagen definieras narkotika som läkemedel eller hälsofarliga varor med beroendeframkallande egenskaper eller euforiserande effekter eller varor som med lätthet kan omvandlas till varor med sådana egenskaper eller effekter och som 1.på sådan grund är föremål för kontroll enligt en internationell överenskommelse som har biträtt, eller 2.av regeringen har förklarats vara att anse som narkotika enligt lagen. I bilaga till förordningen (1992:1554) om kontroll av narkotika (narkotikakontrollförordningen) förtecknas de substanser som av regeringen förklarats vara narkotika. Enligt 1 § andra stycket lagen (1992:860) om kontroll av narkotika (narkotikakontrollagen) och 3 § narkotikakontrollförordningen ska upprätta och kungöra förteckningar över narkotika. I dessa förteckningar anges samtliga ämnen som klassificerats som narkotika genom regeringens beslut och genom internationella överenskommelser som biträtt. Den gällande definitionen av vad som är narko- tika är dock den som anges i 8 § narkotikastrafflagen. För att en vara ska anses som narkotika krävs alltså både att den har vissa angivna egenskaper (beroendeframkallande egenskaper eller eufori- serande effekter etc.) och att den antingen på sådan grund är före- mål för kontroll enligt en internationell överenskommelse som biträtt eller att regeringen i förordning förklarat den som narkotika. Regleringen innebär således att för- teckningar saknar självständig betydelse för vad som är att anse som narkotika. Narkotikaprekursorer är ämnen som kan användas vid fram- ställning av narkotika. Sådana ämnen anses inte som narkotika och ämnena har ofta även andra, legala, användningsområden. För att motverka illegal framställning av narkotika är den legala hante- ringen av prekursorer omgärdad av stränga föreskrifter. Bestäm- melser rörande detta finns bl.a. i narkotikakontrollagen. I 3 b § narkotikastrafflagen finns en särskild straffbestämmelse som inne- bär att den som på olika sätt uppsåtligen tar befattning med narko- tikaprekursorer som är avsedda för olovlig framställning av narko- tika döms för olovlig befattning med narkotikaprekursorer till fäng- else i högst . Normalgraden av brottet har alltså ett lägre maximistraff än normalgraden av narkotikabrott (och narkotika- smuggling). Om brottet med hänsyn till arten och mängden narko- tika som avses framställas samt övriga omständigheter är att anse som ringa, döms till böter eller fängelse . Om brottet är att anse som grovt döms till fängelse i lägst och högst . Vid bedömningen av om brottet är grovt ska det särskilt beaktas om brottet har utgjort ett led i en verksamhet som har bedrivits i större omfattning eller yrkesmässigt, avsett fram- ställning av särskilt stor mängd narkotika eller annars varit av sär- skilt farlig eller hänsynslös art. Såväl minimistraffet som maximi- straffet för det grova brottet är alltså lägre än vad som gäller för grovt narkotikabrott (och grov narkotikasmuggling) som de särskilda kvalifikationsrekvisiten för grovt brott överensstäm- mer med vad som gäller vid grovt narkotikabrott (och grov narko- tikasmuggling). Enligt 3 § smugglingslagen döms den som förfar på visst sätt i sam- band med införsel eller utförsel till landet av vissa varor för smugg- ling. Om gärningen gäller narkotika ska enligt 6 § dömas för narko- tikasmuggling till fängelse i högst . Om brottet är ringa döms till böter eller fängelse . Om brottet är att anse som grovt döms för grov narkotikasmuggling till fängelse i lägst två och högst . Vid bedömningen av om brottet är grovt ska sär- skilt beaktas om gärningen avsett en särskilt stor mängd narkotika, om gärningen ingått som ett led i en verksamhet som bedrivits i större omfattning eller yrkesmässigt eller om verksamheten eller gärningen annars varit av särskilt farlig eller hänsynslös art. Straff- skalan för brott av normalgraden, ringa brott och grovt brott över- ensstämmer alltså med vad som gäller för narkotikabrott. Även de särskilda kvalifikationsrekvisiten för grovt brott överensstämmer med vad som gäller för grovt narkotikabrott. Enligt 2 § andra stycket 1 smugglingslagen förstås med narko- tika i den lagen sådana varor som anges i 8 § narkotikastrafflagen. Grundbestämmelsen även för narkotikasmuggling är alltså 3 § smugglingslagen. Enligt denna bestämmelses första stycke döms för smuggling den som, i samband med införsel till landet av en vara som omfattas av ett särskilt föreskrivet förbud mot eller vill- kor för införsel, uppsåtligen bryter mot förbudet eller villkoret genom att underlåta att anmäla varan till tullbehandling. Detsamma gäller, enligt andra stycket, den som, i samband med att en sådan vara förs in till landet, uppsåtligen lämnar oriktig upp- gift vid tullbehandling eller underlåter att lämna föreskriven upp- gift vid tullbehandling och därigenom ger upphov till fara för att införseln fullföljs i strid med förbudet eller villkoret. För smuggling döms också, enligt tredje stycket, den som upp- såtligen 1.från landet för ut en vara i strid med ett särskilt föreskrivet förbud mot eller villkor för utförsel eller efter utförseln förfogar över varan i strid med förbudet eller villkoret, 2.under pågående tullbehandling förfogar över en vara som om- fattas av ett särskilt föreskrivet förbud mot eller villkor för in- försel och därigenom föranleder att införseln fullföljs i strid med förbudet eller villkoret, 3.till landet för in eller från landet för ut en vara med stöd av ett tillstånd som föranletts av att någon lämnat oriktig uppgift eller underlåtit att lämna föreskriven uppgift till en tillståndsmyndig- het eller förfar på ett sådant sätt hos en tillståndsmyndighet och därigenom föranleder att tillstånd meddelas och att varan förs in till eller ut från landet med stöd av tillståndet, eller 4.förfogar över en vara i strid med villkor som uppställts för eller i samband med varans införsel eller utförsel. Med tullbehandling förstås enligt 2 § andra stycket smugglingslagen vad som föreskrivs i tullagstiftningen om att en vara ska läggas upp på tillfälligt lager, bli föremål för godkänd tullbehandling eller bli föremål för åtgärder enligt 3 kap. 4 § tullagen (2000:1281), då varan förs in till eller ut från landet. Det är alltså fråga om förfaranden som den som korsar territorialgränsen är skyldig att underkasta varan från och med att han eller hon fullgjort sin skyldighet att föra varan till det tull- kontor eller annan plats som följer av tullagstiftningen. Tullagstift- ningen gäller då en vara förs in till landet från ett område utanför EU:s tullområde eller skatteområde eller då den förs ut från landet till ett sådant område. Tullagstiftningen gäller dessutom då en icke- gemenskapsvara, som är underkastad ett tullförfarande, förs in till landet från en plats inom EU:s tullområde. Som exempel kan nämnas att en vara transiteras från ett land utanför EU via till . På grund av 3 kap. 4 § tullagen gäller tullagstiftningen i den här situationen även om varan inte är underkastad ett tullförfarande. Som exempel kan nämnas att en icke-gemenskapsvara smugglas från ett land utanför EU via till (se prop. 1999/2000:124 s. 108). Av 3 § fjärde stycket smugglingslagen framgår att i det fall bestämmelserna om tullbehandling inte är tillämpliga vid införsel från eller utförsel till ett annat EU-land gäller vad som sagts angå- ende tullbehandling i stället förfarandet enligt lagen (1996:701) om befogenheter vid gräns mot ett annat land inom Europeiska unionen (inregränslagen). Bakgrunden till bestäm- melsen i fjärde stycket är att tullagstiftningen, mot bakgrund av den inre marknaden, i princip inte är tillämplig då det är fråga om införsel från eller utförsel till andra EU-länder. Icke-gemenskaps- varor kan dock, som nämnts, omfattas av tullagstiftningen, och därmed bli föremål för tullbehandling då de förs in från ett annat EU-land (transitering och smuggling från ett icke medlems- land via ett medlemsland till ). Vilka varor som omfattas av särskilt föreskrivna in- eller utförsel- restriktioner framgår inte av smugglingslagen utan av bestämmelser i ett stort antal andra författningar. Många sådana bestämmelser finns direkt i lag eller har sin grund i bemyndiganden som med- delats i lag. Villkoren kan vara föreskrivna av regeringen eller, efter regeringens bemyndigande, av en annan myndighet. Ansvar för smuggling förutsätter alltid att en införsel- eller utförselreglering överträds i det enskilda fallet. I inregränslagen finns bestämmelser om befogen- heter vid gräns mot ett annat EU-land. Lagen är tillämplig endast på vissa varor som räknas upp i lagens 3 §. Uppräkningen i 3 § inregränslagen avser sådana varor som omfattas av restriktioner vilka anses tillåtna enligt och omfattar bl.a. narkotika som avses i narkotikastrafflagen (3 § 2). Inregränslagen anger att den som till för in en vara som omfattas av lagens tillämp- ningsområde utan dröjsmål ska anmäla varan till vid närmaste bemannade tullplats (4 § första och tredje styckena). I 3 § första stycket smugglingslagen straffbeläggs alltså att någon bryter mot ett särskilt föreskrivet införselförbud eller införsel- villkor genom att underlåta att anmäla en vara till tullbehandling. I andra stycket straffbeläggs att någon vid tullbehandling lämnar oriktig uppgift eller underlåter att lämna föreskriven uppgift och därigenom ger upphov till fara för att införseln fullföljs i strid med ett sådant förbud eller villkor. Enligt båda bestämmelserna krävs 1.att det är fråga om en vara, 2.att varan omfattas av ett särskilt föreskrivet införselförbud eller införselvillkor, 3.att gärningen sker uppsåtligen, och 4.att gärningen sker i samband med att varan förs in till landet. Som framgått gäller i stället för anmälan till tullbehandling vid in- försel från ett annat EU-land att den aktuella varan (om den om- fattas av inregränslagens tillämpningsområde) utan dröjsmål ska anmälas till vid närmaste bemannade tullplats. En vara ska enligt 2 § första stycket smugglingslagen anses ha förts in till landet när den har förts över gränsen för svenskt territorium. Med vara förstås i princip materiella ting (prop. 1999/2000:124 s. 104). Ett smugglingsbrott enligt 3 § första stycket fullbordas i och med att gärningsmannen efter införseln underlåtit att i enlighet med tullagstiftningen anmäla den införda varan till föreskriven tull- behandling inom landet (prop. 1999/2000:124 s. 114). Vid införsel från ett annat EU-land gäller i fråga om anmälningsskyldighet, som tidigare angetts, i stället för tullagstiftningen, reglerna i inregränslagen som anger att den som till för in en vara som omfattas av lagens tillämpningsområde utan dröjsmål ska anmäla varan till vid närmaste bemannade tullplats. I praxis har, när narkotika förts in till genom en postför- sändelse och beställaren inte på något sätt har sett till att försändelsen vid ankomsten till ska komma under tullbehandling, smugglingsbrottet ansetts fullbordat redan när narkotikan förts in i och påträffats i tullen.1 Förfarandet har därvid jämställts med att uppsåtligen kringgå en tullplats, vilket enligt förarbeten och praxis innefattar underlåtenhet att anmäla varan till tullbehandling och därför 1999/2000:124 s. 116 och NJA 2001 s. 464). Enligt 14 § smugglingslagen är försök och förberedelse till nar- kotikasmuggling och grov narkotikasmuggling liksom stämpling 1 Se bl.a. domar i mål B 8958-13 och i mål B 9032-11, Hovrättens över och domar i mål B 3530-12 och i mål B 2569-09 samt dom i mål B 3228-12, jfr dock Hovrättens för dom i mål B 726-13 där den tilltalade dömdes för försök till narkotikasmuggling i stället för full- bordat brott. Riksåklagaren har överklagat den sist nämnda domen till och yrkat att ska döma den tilltalade för narkotikasmuggling. Enligt riks- åklagaren råder oenighet i underrätterna om en gärning av det aktuella slaget ska bedömas som ett försöksbrott eller som ett fullbordat brott och det vore därför, enligt riksåklagaren, av värde att gav vägledande uttalanden om när ett smugglingsbrott som sker via postförsändelse fullbordas. har meddelat pröv- ningstillstånd i målet. till narkotikasmuggling, som inte är ringa, och grov narkotika- smuggling straffbart. Bestämmelsen är konstruerad på samma sätt som den bestämmelse som reglerar ansvar för försök och förbered- else i narkotikastrafflagen (4 §). Försök och förberedelse till ringa narkotikasmuggling är alltså straffbart, trots att ringa narkotika- smuggling är en egen brottstyp, eftersom det i lagtexten anges att för försök och förberedelse till narkotikasmuggling döms till ansvar enligt 23 kap. och den ringa formen av brottet inte har en särskild brottsbeteckning.2 Anstiftan av och medhjälp till narkotikasmuggling av normal- graden och ringa sådant brott samt grov narkotikasmuggling är straffbart. Även i smugglingslagen finns bestämmelser om förverkande (16–17 §§). 3.3Bakgrund till nuvarande lagstiftning Narkotikastrafflagen trädde i kraft . Innan lagen trädde i kraft fanns bestämmelser om ansvar för olaga tillverkning, saluhållande, överlåtelse och innehav av narkotika i 13 § narkotika- förordningen (nr 704). Straffet var fängelse eller, vid ringa brott, dagsböter. Straffmaximum för sådan brottslig- het var, i tiden närmast före narkotikastrafflagens införande, fängelse (eftersom det för brottet var stadgat fängelse utan angivande av längsta tid, se 4 § första stycket BrP). Genom narkotikastrafflagen höjdes straffmaximum för narko- tikabrott från ett till fängelse. Brottet delades upp i tre grader, nämligen narkotikabrott (1 §), narkotikaförseelse (2 §) och grovt narkotikabrott (3 §). Straffskalan för narkotikabrott bestämdes till böter eller fängelse i högst . För narkotikaförseelse kunde bara utdömas böter. För grovt narkotikabrott sattes straffskalan till fängelse i lägst och högst . Vid bedömningen av om ett brott var grovt skulle särskilt beaktas om det utgjort ett led i en verksamhet som bedrivits i större omfattning eller yrkesmässigt, avsett en särskilt stor mängd narkotika eller annars varit av särskilt 2 Det är också på det sättet som lagstiftaren har avsett att bestämmelsen ska läsas och det är så den har tillämpats i praxis, se prop. 1984/85:46 s. 28, jfr prop. 1999/2000:124 s. 73–74 och 146–147, se bl.a. tingsrätts dom i mål B 14178-09 och Attunda tingsrätts dom i mål B 1208-13. farlig art. Genom narkotikastrafflagen straffbelades även försök, förberedelse och stämpling till narkotikabrott eller grovt narkotika- brott som avsåg tillverkning, saluhållande eller överlåtelse. Ansvarsbestämmelser för olovlig införsel eller utförsel av narko- tika fanns i lagen (nr 418) om straff för varu- smuggling (varusmugglingslagen). Någon särskild bestämmelse gällande just narkotika fanns dock inte, utan de allmänna bestäm- melserna om varusmuggling tillämpades. Varusmugglingsbrottet omfattade tre grader. Straffskalan för normalgraden av varusmugg- ling (1 §) var böter eller fängelse i högst . För ringa brott (2 §) gällde endast böter. För grov varusmuggling (3 §) skulle dömas till fängelse i högst . Vid bedömande av om brottet var grovt skulle särskilt beaktas om det förövats yrkesmässigt eller avsett gods av betydande myckenhet eller värde eller om gärningen annars varit av särskilt farlig art. I förarbetena till lagen uttalades att grovt brott torde föreligga bl.a. om smugglingen avsett narkotika (prop. 1960:115 s. 107). Varusmugglingslagen ändrades som narko- tikastrafflagen infördes, så att straffmaximum för smuggling av nar- kotika, genom ett tillägg till 3 § första stycket som speciellt tog sikte på smuggling av narkotika, motsvarade vad som gällde för (grovt) narkotikabrott. Även smuggling av narkotika kom efter lagändringarna att om- fatta tre grader, dels ett ringa brott som föll under 2 § varusmugg- lingslagen, dels ett brott av normalgraden som föll under 1 § varu- smugglingslagen, dels ett grovt brott som enligt den nya lydelsen av 3 § hade en straffskala som sträckte sig från fängelse till fängelse . Vidare straffbelades förberedelse och stämpling till smuggling av narkotika i de fall då brottsligheten inte var ringa. Skälen för straffskärpningen och kriminaliseringen av vissa dit- tills inte straffbelagda handlingar var att narkotikamissbruket i ökat och att det ansågs tvunget att bekämpa det med all kraft. I den aktuella propositionen (prop. 1968:7) behandlades, för- utom straffrättsliga frågor, frågor om vård och behandling av nar- kotikamissbrukare.