sou · H2B347 · 2014-06-27 00:00:00 — I syfte att göra förberedelsen mer effektiv har tingsrätten enligt vissa verktyg för att driva processen framåt. Rätten kan t.ex. förelägga en part att slutligt bestämma sin talan och uppge de bevis han vill åberopa (s.k. stupstocksföreläggande). Rätten kan också meddela parterna att förberedelsen ska anses avslutad vid en viss senare tidpunkt, efter vilken parterna i princip inte får åberopa något nytt material eller nya bevis (s.k. mjuk stupstock). Om det är till fördel för handläggningen av målet bör rätten innan förberedel- sen avslutas göra en skriftlig sammanställning av parternas stånd- punkter. Vid huvudförhandlingen ska parterna lägga fram allt som åbe- ropas i målet. Domen får bara grundas på det som kommit fram vid huvudförhandlingen. Om huvudförhandlingen hålls i förenklad form anses allt som har lagts fram vid sammanträdet för muntlig förberedelse ha förekommit också vid huvudförhandlingen utan att det behöver upprepas. I annat fall måste alla yrkanden, invändningar och omständigheter som parterna åberopar redovisas på nytt inför domstolen. Vid huvudförhandling som inte äger rum i förenklad form består rätten, i ordinära tvistemål, som huvudregel av tre domare. Om rätten anser att det är tillräckligt med en domare och parterna sam- tycker till det, eller om målet är av enkel beskaffenhet, är rätten domför med en domare. De förenklade tvistemålen avgörs däremot alltid av en ensam domare. Till huvudförhandlingen ska parterna kallas att inställa sig per- sonligen inför domstolen, om inte deras närvaro kan antas vara utan betydelse för utredningen. Om parten ska inställa sig person- ligen kallas parten att inställa sig vid vite och vid påföljd av tredsko- dom. Det innebär att rätten kan meddela tredskodom eller döma ut vite och parten inte kommer. Kallelse till huvudförhandling ska delges parterna. Huvudförhandlingen följer ett visst schema. Först fixeras tviste- frågan genom att käranden framställer sitt yrkande och svaranden medger eller bestrider det. Därefter följer sakframställningen. Andra möjligheter till prövning av konsumenttvister på nationell nivå den redogör för vilka omständigheter som åberopas till stöd för käromålet. Sedan yttrar sig svaranden över det som käranden har sagt. Efter sakframställningen läggs bevisningen fram. Sedan bevis- ningen tagits upp får parterna tillfälle att slutföra sin talan. Sedan målet har slutbehandlats och överläggning hållits, med- delar rätten dom. Domen kan antingen avkunnas muntligen direkt efter den enskilda överläggningen, eller meddelas vid en senare bestämd tidpunkt. innehåller detaljerade regler som syftar till att domen ska meddelas så skyndsamt som möjligt. Om domen inte överklagas, vinner den laga kraft. Domen äger då rättskraft, vilket innebär att den fråga som avgjorts genom domen inte kan prövas i någon ny rättegång. Domen är vidare verkställbar, dvs. den kan användas som exekutionstitel och läggas till grund för att ska kunna genomföra verkställighet. Den part som förlorar målet ska enligt huvudregeln betala mot- partens rättegångskostnader, men i förenklade tvistemål är möjlig- heterna att få ersättning begränsade. I dessa mål kan den vinnande parten i regel bara få ersättning för ombudsarvode med belopp som motsvarar högst den ersättning som betalas för en timmes rådgiv- ning enligt rättshjälpslagen (1996:1619) (exklusive moms ). Utöver det, kan i de förenklade tvistemålen, den förlorande parten bara bli skyldig att betala ersättning för ansök- ningsavgift, resa och uppehälle för part eller ställföreträdare i sam- band med sammanträde samt vittnesbevisning och översättning av handlingar. I ordinära tvistemål är huvudregeln däremot att den förlorande parten ska betala ersättning till den vinnande parten för rättegångskostnad som fullt motsvarar kostnaden för rättegångens förberedande och talans utförande, inklusive arvode till ombud eller biträde, om kostnaden skäligen varit påkallad för tillvaratag- ande av partens rätt. Vidare ska ersättning betalas för partens eget arbete och den arbetsinkomst som parten gått miste om på grund av rättegången. En part som är missnöjd med tingsrättens dom kan överklaga denna till hovrätten. krävs det pröv- ningstillstånd för att hovrätten ska pröva tingsrättens dom eller beslut i ett dispositivt tvistemål. Andra möjligheter till prövning av konsumenttvister på nationell nivå 1.om det finns anledning att betvivla att tingsrätten dömt rätt (ändringsdispens), 2.om det saknas tillräckligt underlag för att bedöma om tings- rättens dom är korrekt (granskningsdispens), 3.om det är av vikt att ärendet prövas för att ge ledning till andra domstolars rättstillämpning (prejudikatdispens) eller 4.om det annars finns synnerliga skäl att pröva ärendet (extra- ordinär dispens). Hovrättens dom eller beslut kan överklagas till . För att ska pröva målet måste domstolen först ha lämnat prövningstillstånd. Prövningstillstånd lämnas i princip bara om det behövs för att domstolen ska ge ledning för hur andra liknande fall ska bedömas (s.k. prejudikatintresse). 6.3.1Allmänt om näringslivets självregleringsorgan Tvistlösning utanför domstol i konsumenttvister kan äga rum även vid organ som inte har inrättats av det allmänna. I själva verket finns det i de flesta branscher nämnder och liknande organ för tvistlösning som inrättats av näringslivet, s.k. genåtgärder. Sådana egenåtgärder från näringslivet, eller självreglering som det också kallas, innebär att näringslivet reglerar sig självt utan ingrepp från lagstiftarens sida. Därmed avses åtgärder som vidtas i systematiserad form av antingen ett enskilt företag, en grupp företag, en bransch, en organisation eller hela näringslivet för att förebygga eller lösa pro- blem i förhållande till andra näringsidkare eller konsumenter. Som exempel på egenåtgärder kan nämnas utarbetande av normer och etiska regler för marknadsföring, standardavtal och produkt- certifiering. Ett annat led i detta kan vara inrättande av olika typer av självregleringsorgan. Med självregleringsorgan avses huvudsak- ligen ett från staten självständigt, och i viss mån från huvudman oberoende, organ för tvistlösning mellan enskilda näringsidkare och konsumenter, alternativt ett organ som uttalar sig auktoritativt om olika typer av marknadsföringsåtgärder eller branschetiska frågor. Det har förekommit egenåtgärder inom näringslivet på det konsu- ment- och marknadsrättsliga området i . Andra möjligheter till prövning av konsumenttvister på nationell nivå Före tillkomsten av marknadsföringslagstiftningen i början av 1970- talet skedde normbildning och kontroll vad gäller marknadsföring fram för allt genom en särskild nämnd som inrättades av näringslivet , . Nämnden kom seder- mera att bli embryo till . Även sedan förstahands- ansvaret för normbildning och kontroll på det marknadsrättsliga området tagits över av lagstiftaren , spelar egen- åtgärder fortfarande en viktig roll som komplement till den marknads- rättsliga lagstiftningen och sanktionssystemet på området. Lagstift- aren har i flera sammanhang framhållit betydelsen av näringslivets egenåtgärder och uttalat sig till förmån för ett ökat inslag av sådana åtgärder på det marknads- och konsumenträttsliga området. Det gäller även inom EU-lagstiftningen där medlemsstaterna regelmässigt i direktiv och andra rättsakter uppmanas att verka för att det på nation- ell nivå införs och utvecklas klagomåls- och prövningsförfaranden utanför domstol i konsumenttvister. civilutskott genomförde en kartläggning av näringslivets organ för självreglering. Kartläggningen, som var en uppföljning av ett motsvarande projekt inom lagutskottet , redovisades i rapporten ringsorgan – utvecklingen (2009/10:RFR12). Kartlägg- ningen innefattar, i likhet med kartläggning, både organ som löser tvister mellan näringsidkare och konsumenter och sådana organ som bara uttalar sig auktoritativt om marknadsföringsåtgärder och andra branschetiska frågor. I rapporten redovisas 52 organ, vilket innebär en smärre ökning jämfört med . Det finns näringslivsdrivna tvistlösningsorgan inom många branscher, men fördelningen mellan branscherna är ojämn. Medan det förekommer ett flertal organ inom vissa branscher, exempelvis fastighets- och försäkringsbranschen, finns det enstaka eller inga organ inom andra branscher eller sektorer. Så är fallet inom bl.a. banksektorn och elbranschen. Bland huvudmännen för självregleringsorganen finns såväl små som stora branschförbund och i några fall flera branschförbund till- sammans. Ett exempel på det sistnämnda är . Det finns även organ som är inrättade av en förening, ett förbund eller ett företag, där organet representerar en relativt liten del av branschen i fråga. Självregleringsorganens huvudsakliga verksamhet går ut på att pröva tvister mellan enskilda konsumenter och näringsidkare som är medlemmar i den branschorganisation som är huvudman för Andra möjligheter till prövning av konsumenttvister på nationell nivå Det finns även organ som prövar ärenden efter anmälan från myndigheter, och organ som tar egna initiativ till ärendeprövningar. Organens prövning baseras på lagar och andra författningar samt praxis, branschrekommendationer, etiska rikt- linjer och liknande normer, exempelvis Internationella handels- kammarens regelverk. Organen är i huvudsak sammansatta på två olika sätt. Den första och mindre vanligt förekommande typen är ombudsmannainstitut, med en eller flera ombudsmän som självständigt fattar beslut. förekommer främst bland försäkrings- bolagens självregleringsorgan och i ett fåtal ytterligare fall. Den andra, mer frekventa, typen är nämnder, råd eller kommittéer med ett varierat antal ledamöter som fattar beslut. föreskrivs det i stadgarna att ombudsmannen eller ordföranden i en nämnd ska vara lagfaren och ha erfarenhet som domare. När det gäller övriga ledamöter krävs det ofta att de ska ha en viss fackkunskap eller erfarenhet. I omkring två tredjedelar av organen saknas det konsumentrepresentanter. Handläggningen vid självregleringsorganen är genomgående skriftlig. Endast i vissa fall är det möjligt att komplettera det skrift- liga förfarandet med muntliga förhandlingar eller andra muntliga kontakter. Skriftväxling sker regelmässigt innan ett ärende avgörs. Normalt är det fråga om ett förfarande i en instans utan möjlighet till överprövning, men det finns exempel där man tillämpar ett två- instansförfarande. Företrädesvis förekommer detta inom försäk- ringsbranschen. Prövningen utmynnar i vissa fall i råd eller rekommendationer som inte är bindande. I andra fall är näringsidkare bundna av besluten och det finns olika sanktionsmöjligheter kopplade till utslaget. Varning, uteslutning ur branschorganisationen, återkall- ande av licenser utfärdade av organisationen, böter och avgifter är exempel på olika former av sanktioner som kan förekomma i dessa fall. En annan sanktionsform är att organet offentliggör utfallet av sin prövning. Sanktioner kan av föreningsrättsliga skäl bara riktas mot näringsidkare som är medlemmar i den branschorganisation som är huvudman för det beslutande organet. Självregleringsorganens verksamhet finansieras i de flesta fall av huvudmännen. I några fall bekostar organen verksamheten genom avgifter som tas ut direkt av näringsidkarna. Andra möjligheter till prövning av konsumenttvister på nationell nivå 6.3.2Vissa branschdrivna tvistlösningsorgan kompletterar ARN:s verksamhet finns det ett fåtal branschdrivna tvistlösningsorgan som kompletterar ARN:s verksamhet, genom att pröva konsument- tvister som undantas från ARN:s kompetensområde. Det handlar om tvister rörande värmepumpar, som prövas av (se 4 § 5 i nämndens instruktion och 1 § 9 KOVFS 2009:1) samt tvister angående vissa försäkringsfrågor, som prövas av Svensk Försäkrings nämnder frågor och (5 § 6 i nämndens instruktion). Dessa nämnder, och förhållandet till ARN:s verksamhet, kommer att beskrivas närmare i kapitel 12 i samband med att vi behandlar genomförandet av det nya EU-direktivet om alternativ tvistlösning för konsumenter. 7 Tvistlösning på EU-nivå Ett växande utbud av varor och tjänster på EU:s inre marknad, fri rörlighet för personer och en ökad tillgänglighet genom e-handel har gjort att en allt större del av de europeiska konsumenternas transaktioner görs utanför den egna medlemsstatens gränser. Detta har även lett till att antalet gränsöverskridande kundklagomål har ökat. Om en konsument som handlat över gränserna inte når framgång med sitt klagomål i direkta kontakter med närings- idkaren, drar sig konsumenten från att väcka talan i domstol eftersom domstolsförfaranden ofta är dyra, tidsödande och betungande. Tungrodda och ineffektiva förfaranden med osäker utgång avskräcker konsumenter från att ens försöka söka rättelse genom en domstolsprocess.1 Mot ovan angiven bakgrund har effektiva och billiga system för hantering av konsumenttvister utanför domstol lyfts fram inom EU som viktiga tvistlösningsalternativ på konsumentområdet. har också ett flertal åtgärder vidtagits på EU-nivå för att underlätta och stödja utvecklingen av sådana system. har bl.a. tidigare antagit två rekommendationer om alternativ tvistlösning vid konsumenttvister2, där ett antal kvali- tetskrav som bör gälla för de organ som hanterar konsumenttvister ställs upp. Vidare finns det i flera sektorsspecifika EU-rättsakter en 1Se exempelvis Meddelande från kommissionen till , rådet och Euro- peiska ekonomiska och sociala kommittén, Alternativ tvistlösning vid konsumenttvister på den inre marknaden, KOM(2011) 791 slutlig. 2Kommissionens rekommendation 98/257/EG om principer som ska tillämpas på de instanser som är ansvariga för förfaranden för reglering av konsumenttvister utanför dom- stol (EGT L 115, , s. 31) och kommissionens rekommendation 2001/310/EG om principer som ska tillämpas på extrajudiciella organ som deltar i reglering av konsument- tvister som görs upp i godo (EGT L 109, , s. 56). klausul om alternativ tvistlösning3, och genom medlingsdirektivet4 främjas uppgörelser i godo vid tvister, inklusive konsumenttvister. Allmänt gäller att tvistlösningsorgan utanför domstol oftast bara hanterar sådana tvister som rör näringsidkare som är etablerade i det land där organet finns. Detta betyder att om en konsument har klagomål mot en näringsidkare i ett annat land än konsumentens hemland, kommer en eventuell tvist normalt att hanteras av ett tvistlösningsorgan i det land där näringsidkaren är lokaliserad. I syfte att underlätta för konsumenter vid gränsöverskridande tvister har inrättat ett antal nätverk för alternativ tvistlös- ning. Exempel på sådana nätverk är (ECC-Net) och (FIN-Net). I det följande ska rekommendationer om alternativ tvistlösning samt nätverken ECC-Net och FIN-Net beskrivas närmare. har antagit två rekommendationer för att förenkla konsumenternas åtkomst till tvistlösning utanför domstol och för att förbättra kvaliteteten hos de organ som till- handahåller sådan tvistlösning. Kommissionens rekommendation 98/257/EG antogs 1998 och är tillämplig på varje alternativt tvistlösningsorgan som ansvarar för lösning av konsumenttvister utanför domstol och som föreslår eller ålägger parter en lösning. Den omfattar däremot inte förfaranden som enbart omfattar försök att föra parterna samman för att förmå dem att göra upp i godo. Rekommendationen ställer upp följande sju principer som bör respekteras av sådana organ: 3Till exempel i och rådets direktiv /72/EG av om gemensamma regler för den inre marknaden för el och och rådets direktiv /73/EG av om gemensamma regler för den inre marknaden för naturgas (EUT L 211, , s. 55 respektive s. 94), och rådets direktiv /48/EG av om konsumentkreditavtal (EUT L 133, 22.5.2008, s. 66) samt och rådets direktiv /31/EG av om vissa rättsliga aspekter på informationssamhällets tjänster, särskilt elektronisk handel, på den inre marknaden (Direktiv om elektronisk handel) (EGT L 178, , s. 1). 4Europaparlamentets och rådets direktiv /52/EG om vissa aspekter på medling på privaträttens område, EUT L 136, 24.5.2008, s. 3. 1.Principen om oberoende och sakkunskap. 2.Den kontradiktoriska principen; parter ska ha möjlighet att redogöra för sin ståndpunkt och få ta del av samtliga omständig- heter som åberopats av den andra parten samt eventuella sak- kunnigutlåtanden. 3.Öppenhetsprincipen; öppenhet i organets förfaranden och funk- tionssätt. 4.Effektivitetsprincipen; förfarande ska vara effektivt, snabbt och gratis eller till mycket låg kostnad för konsumenten. 5.Legalitetsprincipen; besluten ska respektera de lagar som skyddar konsumenterna. 6.Frihetsprincipen; tvistlösningsorganets beslut ska bara vara tving- ande för parterna om de har informerats om detta i förväg och uttryckligen godtagit det. 7.Representationsprincipen; förfarandet får inte frånta parterna möjligheten att när som helst under förfarandet låta sig före- trädas eller biträdas av en annan person. Kommissionens rekommendation 2001/310/EC, antogs 2001 och tillämpas på förfaranden som enbart omfattar försök att föra parterna samman för att förmå dem att göra upp i godo. Rekommendationen sätter upp följande fyra minimikrav som sådana organ ska leva upp till: 1.Principen om opartiskhet; opartiskheten hos de personer som ansvarar för förfarandet ska garanteras bl.a. genom att de inte ska stå i intressekonflikt med någon av parterna. 4.Rättviseprincipen; parterna ska vara informerade om sina rättig- heter och om reglerna för förfarandet. Båda rekommendationerna har haft en positiv inverkan på medlems- staternas hantering av konsumenttvister utanför domstol, och många tvistlösningsorgan har anpassat sina förfaranden efter de principer som rekommendationerna ställer upp. har ut- vecklat en databas innehållande mer än 500 tvistlösningsorgan som, enligt medlemsstatarena, lever upp till rekommendationernas kvali- tetskrav.5 Ändå har kommissionen i olika studier konstaterat att det råder stora skillnader mellan medlemsstaterna när det gäller både tillgång till alternativ tvistlösning och kvalitén på befintliga tvistlösningsorgan. Som utvecklas vidare i kapitel 9 är syftet med det nya EU-direktivet om alternativ tvistlösning att säkerställa att konsumenter har tillgång till effektiv, billig och rättssäker alternativ tvistlösning i alla medlemsstater och för alla typer av tvister. Enligt uppgift från , kommer rekommenda- tionerna att kvarstå, och fortsätta att vara tillämpliga vid sidan om direktivet. Att ett tvistlösningsorgan lever upp till rekommenda- tionerna innebär däremot inte att tvistlösningsorganet automatiskt kan godkännas enligt direktivet, utan det är direktivets krav som måste uppfyllas i det sammanhanget. EEC-Net är ett nätverk av europeiska konsumentcentrum, (), som hjälper konsumenter som köper varor och tjänster på EU:s inre marknad. Nätverket etablerades 2005 och det finns nu europeiska konsumentcentrum i 29 länder – alla EU- länder samt och . Centrumen finansieras gemensamt av och medlemsländerna och lyder under de nation- ella konsumentmyndigheterna eller konsumentorganisationerna. EU- kommissionen samordnar nätverkets arbete. Konsumentcentrum i är , som utgör en självständig enhet hos (se avsnitt 5.3). Hos sitt nationella ECC kan konsumenter få råd om sina kon- sumenträttigheter inom EU och hjälp med problem med närings- idkare i andra medlemsländer. Centrumen ska även fungera som en länk mellan konsumenterna och tvistlösningsorganen i de andra länderna och bl.a. hjälpa konsumenten att komma i kontakt med det tvistlösningsorgan som kan hantera den aktuella tvisten. Systemet är tänkt att fungera så att en konsument ska kunna vända sig till konsumentcentrum i sitt hemland. Konsumentcentrumet ska hjälpa konsumenten med eventuell översättning av handlingar och sedan överlämna ärendet till konsumentcentrum i det land där näringsidkaren i fråga är etablerad. Detta centrum ska sedan över- föra ärendet till behörigt tvistlösningsorgan, som ska kontakta 5 in Europé, , Hodges, Benöhr och Creutzfeldt- , , and , , 2012, s. 15. näringsidkaren och försöka medverka till en lösning av tvisten. När tvisten är avgjord, ska tvistlösningsorganet lämna information om utgången till konsumentcentrum i det land där organet är lokalise- rat, och detta ska sedan informera centrumet i konsumentens hem- land, som i sin tur ska meddela konsumenten utgången av tvisten. Även om ECC-Net har visat sig vara en mycket värdefull hjälp för många konsumenter vid gränsöverskridande handel, går det i praktiken i många fall inte till på det sätt som har beskrivits ovan, eftersom lämpliga tvistlösningsorgan ofta saknas. I sådana fall för- söker ofta konsumentcentrum i näringsidkarens hemland medverka till att lösa tvisten genom kontakter med näringsidkaren.6 Som har nämnts ovan, är den ojämna tillgången till alternativ tvistlösning i medlemsländerna någonting som EU-direktivet om alternativ tvist- lösning syftar till att komma till rätta med. FIN-Net är ett nätverk av tvistlösningsorgan som hanterar tvister som handlar om finansieringstjänster. Nätverket, som omfattar alla EU-länder samt , och , grundades av 2001. Syftet är att konsumenter genom sam- arbete mellan olika nationella tvistlösningsorgan på ett snabbt och enkelt sätt ska kunna få hjälp med tvistlösning när tjänsteleverantö- ren är lokaliserad i ett annat land än konsumenten. Om en konsument i ett land hamnar i tvist med en tjänste- leverantör i ett annat land, ska FIN-Net medlemmen i konsumen- tens hemland hjälpa konsumenten att komma i kontakt med rele- vant tvistlösningsorgan i det land där tjänsteleverantören finns och informera konsumenten om förfarandet där. För att ett tvistlösningsorgan ska få bli medlem i FIN-Net, ska organet leva upp till samtliga kvalitetskrav som framgår av kom- missionens ovan nämnda rekommendation 98/257/EG, dvs. prin- ciperna om oberoende, kontradiktoriskt förfarande, öppenhet, effektivitet, legalitet, frihet och representation. Liksom när det gäller ECC-Net, har FIN-Net visat sig vara till stor nytta för konsumenter i många fall vid gränsöverskridande tvister på finansområdet. Även på detta område har det dock visat sig förekomma avsevärda skillnader mellan medlemsstaterna när 6 Hodges, Benöhr och , a.a., s. 15. det gäller tillgången till och kvalitén hos alternativa tvistlösnings- organ.7 Som kommer att utvecklas närmare i kapitel 12, omfattar det nya EU-direktivet om alternativ tvistlösning också konsument- tvister på finansområdet. Även för tvister inom den sektorn ställer alltså direktivet krav på att konsumenter ska ha tillgång till tvistlös- ning vid sådana tvistlösningsorgan som har godkänts enligt direktivet. 7 Hodges, Benöhr och , a.a., s. 17. 8 En nordisk utblick I detta kapitel redogör vi översiktligt för förhållandena i de övriga nordiska länderna när det gäller prövning av konsumenttvister utan- för domstol. I samband med att vi behandlar frågan om ARN:s beslut bör vara bindande (kapitel 11), går vi närmare in på frågor angående avgörandena från tvistlösningsorganen i de olika länderna, bl.a. vilken rättsverkan som de har i förhållande till parterna. I det sam- mananhanget jämför vi också i möjligaste mån hur effektiv den svenska ordningen med är i förhållande till systemen i de andra nordiska länderna, både vad gäller efterlevnad och kostnaderna för förfarandena. Forbrugerklagenævn är det centrala statliga tvistlösningsorganet i på konsumentområdet. Forbrugerklagenævn behandlar tvister rörande bl.a. kläder och accessoarer, resor och transport, möbler och husgeråd, datorer, bilar och motorcyklar samt och foto och kabeltelevisionstjänster.1 För att ett klagomål ska behandlas av Forbrugerklagenævn, ska det röra om det rör skor och textil. Tvister rörande bilar och motorcyklar prövas bara om de överstiger . För övriga tvister gäller värdegränsen . Tvister prövas inte av Forbrugerklagenævn om de rör värden överstigande . inom danska Konkurrence- og Forbrugerstyrelsen fungerar som sekretariat for Forbruger- 1 Se Forbrugerklagenaevnet/Oprettede-klagesager-fordelt-paa-sagsgrupper