sou · H2B317 · 2014-03-31 00:00:00 — Vi ser inte något behov av att komplettera straffbestämmelserna eller införa straff- bestämmelser i särskilt inte mot bakgrund av det synsätt på kriminalisering av föreskrifter som är rådande3. 29.4.2Sanktionsavgifter i Sevesolagen? Sevesolagen innehåller inte några föreskrifter om sanktionsavgifter. Verksamheterna faller däremot inom ramen för arbetsmiljölagen och i stor utsträckning också under . innehåller ett regelsystem för sanktionsavgifter, arbetsmiljölagen kommer snart att innehålla tämligen omfattande regelgivning av sådana avgifter. Vilka förpliktelser som åvilar verksamhetsutövaren enligt Seveso- lagstiftningen framgår av Sevesolagen jämte de förslag vi lämnar i detta betänkande. För att över huvud taget en sanktionsavgift enligt Sevesolagen ska bli aktuell måste en sådan sanktion reserveras för överträdelser som anses vara lätt konstaterbara, och de objektiva förutsättningarna är klara. Var och en ska kunna konstatera att ett åsidosättande av en föreskrift har skett. Det innebär att i de fall det är fråga om bedömningar huruvida verksamhetsutövaren vidtagit tillräckliga åtgärder eller inte, alltså i de fall det kan diskuteras hur omfattande verksamhetsutövarens åtaganden är och om han eller hon har iakttagit sina förpliktelser, är en påstådd överträdelse inte lämplig att bli föremål för en sanktionsavgift. 3 SvJT 2013 s. 305 f. och SOU 2013:38 och där angiven litteratur och utredningar ger en fyllig bild av frågan om vad som bör straffas. Vad som kan bli föremål för sanktionsavgift är alltså de fall där verksamhetsutövaren har åsidosatt entydiga krav. Ledning för vad som är sådana krav kan närmast hämtas från FMSA. Av den förordningen framgår att det typiska för miljösanktionsavgiften är att sådan ska betalas för gärningar som närmast kan karakteriseras som underlåtenhetsgärningar ofta av enklare slag som under- låtenhet att anmäla enligt föreskrift eller underlåtenhet att föra föreskrivna förteckningar. När det gäller Sevesoverksamheter, verksamheter som är underkastade arbetsmiljölagstiftningen och oftast också är föremål för regleringar enligt , kan det vid överträdelser bli fråga om sanktionsavgifter enligt dessa lag- stiftningar för verksamhetsutövare enligt Sevesolagen. I fråga om vad som återstår är det närmast tre förpliktelser som till sin karaktär är sådana att de skulle kunna bli föremål för sanktions- avgifter, nämligen om anmälan inte görs, när sådan ska göras, enligt vad som följer av 7 § Sevesolagen och Sevesoförordningen samt därutöver en underlåtenhet att ge in säkerhetsrapport för verksam- heter som redan omfattas av tillstånd enligt eller en säkerhetspolicy enligt 8 § i Sevesolagen. I dessa fall är verksamhets- utövarens skyldigheter otvetydiga. För övriga skyldigheter för verksamhetsutövaren enligt Sevesolagstiftningen kan olika åsikter göra sig gällande huruvida verksamhetsutövaren har iakttagit sina skyldigheter eller ej, varför frågan kan bli underkastad en bedöm- ning i det enskilda fallet. För sådana fall framstår inte sanktions- avgiften som en lämplig sanktion eftersom den till sin karaktär ska vara lätthanterlig. Där är det andra bestämmelser som ska tillämpas, sådana som kan inbegripa sanktion i form av straff eller vite, beroende på gärningens art. Motsvarande ordning som gäller för miljösanktionsavgift enligt 30 kap. skulle kunna gälla för sanktionsavgifter enligt Sevesolagen. I Sevesolagen skulle då införas ett avsnitt med rubriken sanktionsavgifter där regeringen bemyndigas föreskriva vad som skulle omfattas av sanktionsavgift och den ordning som skulle gälla. För det fall sanktionsavgift bedöms ska utgå blir det tillsynsmyndighetens uppgift. Ett sådant beslut från tillsyns- myndighetens sida skulle få överklagas enligt vad som är före- skrivet i 25 § Sevesolagen till mark- och miljödomstol, vars dom skulle få överklagas till Mark- och som prövar överklagandet först om prövningstillstånd har meddelats. Detta följer av 5 kap. lagen (2010:921)om mark- och miljödomstolar. Den föreslagna ordningen för sanktionsavgifter följer i huvudsak vad som gäller enligt . Sanktionsavgiften ska vara effektiv och inte omfatta de allvarliga fallen av åsidosättande. Det är därför tillräckligt om den övre gränsen för avgiften bestäms till och den lägre till . I de överträdelser som här är fråga om stannar utredningen för att för utebliven anmälan bör avgiften för verksamhet på den högre nivån vara och på den lägre nivån . Den som inte ger in en säkerhetspolicy inom föreskriven tid ska betala en sanktionsavgift på på den lägre nivån och på den högre nivån. För utebliven säkerhetsrapport bör avgiften vara . Vilka åsidosättanden av föreskrifterna som ska föranleda sanktionsavgift bestäms således i Sevesoförordningen tillsammans med storleken på avgifterna. Den närmare ordningen för betalningen får regleras genom de föreskrifter som Myndigheten för samhällsskydd och beredskap är tänkt att meddela, föreskrifter som på motsvarande sätt har meddelats av i fråga om miljösanktionsavgifter. Bemyndigandet i 22 i § är således tänkt att följas upp med sådana föreskrifter. Även Kammarkollegiet kommer på motsvarande sätt som ha en roll i om betalning och återbetalning av sanktions- avgifterna. 30Lagen om skydd mot olyckor m.m. 30.1Allmänt om lagen om skydd mot olyckor Lagen (2003:778) om skydd mot olyckor reglerar organisationen av räddningstjänsten. I lagen finns även bestämmelser om före- byggande åtgärder och om skyldigheter för enskilda. Lagen syftar till att i hela landet bereda människors liv och hälsa samt egendom och miljö ett med hänsyn till de lokala förhållandena tillfreds- ställande och likvärdigt skydd mot olyckor, enligt 1 kap. 1 §. Med räddningstjänst avses som huvudregel räddningsinsatser som staten eller kommunerna ska svara för vid olyckshändelser och överhängande fara för olyckshändelser för att hindra och begränsa skador på människor eller egendom eller i miljön, enligt 1 kap. 2 § lagen om skydd mot olyckor. Vidare framgår att skyldighet för stat eller kommun att göra en räddningsinsats finns endast om det med hänsyn till behovet av ett snabbt ingripande, det hotade intressets vikt, kostnaderna för insatsen och omständigheterna i övrigt är påkallat. De som ansvarar för räddningstjänst ska se till att allmänheten informeras om vilken förmåga att göra räddningsinsatser som finns och de ska lämna upplysning om hur varning och information till allmänheten sker vid allvarliga olyckor, enligt 1 kap. 7 § lagen om skydd mot olyckor. Lagen om skydd mot olyckor förtydligas genom förordningen (2003:789) om skydd mot olyckor och föreskrifter och allmänna råd från Myndigheten för samhällsskydd och beredskap (MSB). Lagen om skydd mot olyckor m.m. Syftet med lagen är inte att befria den enskilde från ansvar och kostnader för ingripanden vid olyckshändelser. Den enskilde fysiska eller juridiska personer har det primära ansvaret att skydda sitt liv och sin egendom. I 2 kap. 1 § lagen om skydd mot olyckor regleras den enskildas skyldighet att varna dem som är i fara och tillkalla hjälp. Person mellan arton och har dessutom tjänsteplikt och är skyldiga att medverka i räddningsinsatser.1 Ägare eller nyttjanderättshavare till byggnader och andra anläggningar har särskilda skyldigheter. De ska hålla utrustning för släckning av brand och för livräddning och vidta de åtgärder som behövs för att förebygga brand och för att hindra eller begränsa skador till följd av brand, enligt 2 kap. 2 § lagen om skydd mot olyckor. De ska även lämna skriftlig redogörelse för brandskyddet. Av 2 kap. 1 § förordningen om skydd mot olyckor får MSB meddela föreskrifter om för vilka byggnader eller andra anläggningar en skriftlig redogörelse för brandskyddet ska lämnas. Dessa förskrifter är utfärdade av dåvarande , SRVFS 2003:10. Farlig verksamhet är anläggningar där verksamheten i sig har en sådan inneboende fara för att en olycka ska orsaka allvarliga skador på människor eller miljön. Ägaren eller den som utövar verksamheten är skyldig att i skälig omfattning hålla eller bekosta beredskap med personal och egendom och i övrigt vidta nödvändiga åtgärder för att hindra eller begränsa sådana skador, enligt 2 kap. 4 § lagen om skydd mot olyckor. Den som utövar verksamheten är dessutom skyldig att analysera riskerna för sådana olyckor som kan orsaka allvarliga skador på människor eller miljön. Riskanalysen ska hållas aktuell och på begäran kunna redovisas till kommunen.2 Av 2 kap. 5 § lagen om skydd mot olyckor framgår att vid utsläpp av giftiga eller skadliga ämnen från en anläggning som bedriver farlig verksamhet ska den som utövar verksamheten underrätta , polismyndigheten och kommunen om utsläppet påkallar särskilda åtgärder till skydd för allmänheten. 16 kap. 1 § Lagen om skydd mot olyckor. 2002/03:119 s. 105. Lagen om skydd mot olyckor m.m. Underrättelse ska också lämnas om det finns överhängande fara för ett sådant utsläpp. Av 2 kap. 4 § förordningen om skydd mot olyckor framgår att om en olycka som kan orsaka allvarliga skador på människor eller i miljön inträffar vid en farlig verksamhet eller en överhängande fara för en sådan olycka förelegat, ska anläggningens ägare eller verksamhets- utövaren på anläggningen omgående informera den kommun där anläggningen är belägen och MSB. ska, enligt 2 kap. 3 § förordningen om skydd mot olyckor, besluta vilka anläggningar som är farlig verksamhet och som omfattas av ägarens eller verksamhetsutövarens skyldigheter enligt 2 kap. 4 § lagen om skydd mot olyckor. De verksamheter som ska vidta åtgärder bör ha en sådan omfattning att det kan anses skäligt att ställa krav på åtgärder utöver kommunens beredskap för räddningstjänst, enligt dåvarande Statens räddningsverks allmänna råd och kommentarer om skyldigheter vid farlig verksamhet, SRVFS 2004:8. Av de allmänna råden framgår vidare att verksam- heter som omfattas av Sevesolagen bör omfattas av skyldigheterna vid farlig verksamhet. I 3 kap. 1 § lagen om skydd mot olyckor anges kommunens grund- läggande verksamhetsmål. I förebyggande syfte ska kommunen bl.a. verka för att åstadkomma skydd mot andra olyckor än bränder. Kommunen ska ha ett handlingsprogram för förebyggande verk- samhet, enligt 3 kap. 3 § lagen om skydd mot olyckor. Kommunen ska även ha ett handlingsprogram för räddningstjänsten, enligt 3 kap. 8 § lagen om skydd mot olyckor. Kommunen ska genom rådgivning, information och på annat sätt underlätta för den enskilde att fullgöra de krav som lagen ställer, enligt 3 kap. 2 § lagen om skydd mot olyckor. Av 3 kap. 6 § förordningen (2003:789) om skydd mot olyckor framgår att kommunen ska upprätta en plan för räddningsinsatser för verksamheter som omfattas av kravet på säkerhetsrapport enligt 10 § Sevesolagen, det vill säga verksamheter på den högre kravnivån. Planen ska ha den omfattning som säkerheten för omgivningen kräver. Den ska förnyas eller när det annars till följd av ändrade förhållanden finns anledning till det och lämnas in till . I samband med att kommunen upprättar eller förnyar planen ska Lagen om skydd mot olyckor m.m. kommunen på lämpligt sätt ge allmänheten möjlighet att lämna synpunkter på planen. Denna bestämmelse infördes vid genom- förandet av Seveso II-direktivet. Vidare ska den som driver en verk- samhet på den högre kravnivån förse kommunen med de upplysningar som kommunen behöver för att upprätta planen för räddningsinsatser. Som efterföljande åtgärder ska kommunen se till att olyckan undersöks, enligt 3 kap. 10 § lagen om skydd mot olyckor. Detta för att klarlägga orsakerna till olyckan, olycksförloppet och hur insatsen har genomförts. Huvudregeln är att det är kommunen som ansvarar för rädd- ningstjänsten inom kommunen. Av 3 kap. 12 § framgår att kom- munen får träffa avtal med en annan kommun om att uppgifter ska utföras av den andra kommunen. Kommunerna får själva bestämma formerna för ett sådant samarbete. Om det har organiserats en särskild enhet för insatser vid en anläggning, får kommunen träffa avtal om att enheten ska ingå i kommunens organisation för rädd- ningstjänst, enligt 3 kap. 15 § tredje stycket lagen om skydd mot olyckor. Myndigheten för samhällsskydd och beredskaps har utfärdat allmänna råd om ledning av insatser i , MSBFS 2012:5. Staten ansvarar för räddningstjänståtgärder som fordrar särskilda resurser. Staten ansvarar därför för räddningstjänsten vid fjäll- räddning, flygräddning, sjöräddning, efterforskning av försvunna personer, miljöräddning till sjöss och utsläpp av radioaktiva ämnen. Staten har ansvar för räddningsinsatser i vissa fall även om det inte inträffat någon olycka eller föreligger överhängande fara för någon sådan. Trots det hänförs insatserna till räddningstjänst. Statens ansvar för räddningstjänsten är fördelad på olika myndigheter. Vid omfattande räddningsinsatser får regeringen besluta att en länsstyrelse eller annan statlig myndighet får ta över ansvaret för räddningstjänsten i en eller flera kommuner, enligt 4 kap. 10 § första stycket lagen om skydd mot olyckor. får, om det fordras omfattande räddningsinsatser i , ta över ansvaret för räddningstjänsten i de kommuner som berörs av insatserna, enligt 4 kap. 33 § förordningen Lagen om skydd mot olyckor m.m. om skydd mot olyckor. När tagit över ansvaret för den kommunala räddningstjänsten ansvarar för ledning och utförande av samtliga räddningsinsatser i den eller de berörda kommunerna samt för att beredskapen upprätthålls. kan bistå berörda kommuner med t.ex. ledningsstöd och informations- insatser utan att ett formellt övertagande behöver ske. Av 4 kap. 35 § förordningen om skydd mot olyckor framgår att MSB ska informera Europeiska unionens kommission enligt bestämmelserna om medlemsstatens skyldighet att informera om olyckshändelser och informationsutbyte i Seveso II-direktivet. Tillsyn utövas av kommunen inom kommunens område och av inom länet. MSB utövar den centrala tillsynen. Då det gäller statlig räddningstjänst ska tillsynen utövas av den myndighet som regeringen bestämmer, enligt 5 kap. 1 § lagen om skydd mot olyckor. Den kommunala tillsynen riktar sig mot enskilda. Tillsynen berör i första hand ägare och nyttjanderättshavare till byggnader eller andra anläggningar samt den som vid en anläggning utövar farlig verksamhet. För tillsynen har tillsynsmyndigheten rätt att få tillträde till byggnader, lokaler och andra anläggningar, enligt 5 kap. 2 § lagen om skydd mot olyckor. har också rätt att få de upplysningar och handlingar som behövs för tillsynen. får meddela förelägganden och förbud som får förenas med vite. Verkställighet får ske på den felandes bekostnad. Den personal som för kommunens räkning bl.a. utövar tillsyn ska ha den kompetens som behövs. Bestämmelser om behörighet finns i 3 kap. 9–12 §§ i förordningen om skydd mot olyckor. En förutsättning för effektiva räddningsinsatser är att rädd- ningsorganen kan larmas . Kommunerna och de statliga myndigheter som ansvarar för räddningstjänst ska se till att det finns anordningar för alarmering av räddningsorganen, enligt 6 kap. 10 § första stycket. Av tredje stycket framgår att om effekterna av en olycka kan kräva särskilda åtgärder till skydd för befolkningen eller miljön i ett annat land än , ska det räddningsorgan som gör räddningsinsatsen underrätta berörd myndighet i det andra landet. Detta infördes vid genom- Lagen om skydd mot olyckor m.m. förandet i svensk rätt av Seveso II-direktivet och Industriolyck- konventionen3. 30.6Sevesoverksamheter ska omfattas av kraven på farliga verksamheter utan krav på föregående beslut av Utredningens förslag: Sevesoverksamheter ska omfattas av kraven på farliga verksamheter utan krav på föregående beslut av läns- styrelsen. 4 kap. 35 § förordningen (2003:789) om skydd mot olyckor ska hänvisa till Seveso III-direktivet. Att en verksamhet omfattas av Sevesolagen talar för att det även är en farlig verksamhet. Såsom redogjorts för i kapitel 19 så har Seveso II- direktivets bestämmelser om ett system som säkerställer att planerna för räddningsinsatserna verkställs, genomförts genom bestämmelserna i bl.a. nuvarande lagen om skydd mot olyckor. Alla verksamheter som omfattas av Sevesolagen bör därför omfattas av 2 kap. 4 § lagen om skydd mot olyckor. Detta är även en förutsättning för att MSB ska få vetskap om att en olycka har inträffat, så de har möjlighet att rapportera detta till kommissionen. Ändring behöver göras i förordningen (2003:789) om skydd mot olyckor så att det där hänvisas till Seveso III-direktivet när det gäller rapporteringsskyldigheten till kommissionen. 1998/99:64 s. 53. Sevesolagen innehåller övergångsregler som rör säkerhetsrapporter, anmälan, handlingsprogram (säkerhetspolicy enligt direktivets benämning), och intern plan för räddningsinsatser. 31.2.1Säkerhetsrapport som processförutsättning m.m. En säkerhetsrapport ska bifogas en ansökan om tillstånd enligt . Det är en processförutsättning. För de verksamheter där sådan ansökan om tillstånd har getts in till eller mark- och miljödomstolen före lagens ikraftträdande men målet eller ärendet ännu inte är slutligt avgjort när lagen träder i kraft, måste en övergångsregel tillkomma. Av processekonomiska skäl bör säkerhetsrapporten således alltjämt vara gällande även om nya krav har tillkommit genom de nya föreskrifterna. Med hänsyn till direktivet kan det dock knappast gälla längre än från det lagen träder i kraft. En övergångsregel måste därför formuleras som innebär att i fråga om ansökan om tillstånd enligt till vilken en säkerhetsrapport krävs enligt 22 kap 1 § 6 gäller att om ansökan gjorts före lagens ikraftträdande måste säkerhetsrapporten uppdateras, om målet inte är slutligt är avgjort . Det gäller inte om den säkerhetsrapport som ingivits i målet eller ärendet redan uppfyller kraven enligt vad som följer av Sevesolagen. 31.2.2Säkerhetsrapport för pågående verksamhet För befintliga verksamheter som efter omfattas av Sevesolagen gäller att för verksamheter på högre kravnivå ska verksamhetsutövaren ha lämnat en uppdaterad säkerhetsrapport enligt vad som följer av 10 § Sevesolagen till , om inte verksamhetsutövaren har lämnat en säkerhetsrapport som uppfyller kraven som följer av lagen. Om ett ämnes klassificering eller kravnivå har ändrats med anledning av vad som följer av den nya lagen och dess tillämpnings- föreskrifter, och ändringen således inte hänför sig till ändring av verksamheten, ska verksamhetsutövaren för verksamhet som kommer att omfattas av den högre kravnivån, lämna en sådan säkerhetsrapport som följer av 10 § , om inte verksamhetsutövaren har gett in en säkerhetsrapport som redan uppfyller kraven som följer av denna lag. För verksamheter som efter omfattas av Seveso- lagen, utan att verksamhetens indelning på lägre eller högre krav- nivå har ändrats gäller i fråga om verksamheter på den lägre nivån att verksamhetsutövaren ska ha lämnat en uppdaterad anmälan enligt vad som följer av 7 § och ett handlingsprogram enligt vad som följer av 8 § till , om inte verksamhetsutövaren har lämnat en uppdaterad anmälan och ett handlingsprogram som uppfyller kraven som följer av denna lag. Verksamhetsutövaren ska ge in ett handlingsprogram till , om verksamheten är på den lägre kravnivån och anmälan har skett, utan att verksamheten har tagits i drift, när lagen träder i kraft. ska av övergångsbestämmelserna framgå att om ett ämnes klassificering eller kravnivå har ändrats, och ändringen inte hänför sig till ändring av verksamheten, ska verksamhetsutövaren för verksamheter som kommer att omfattas av den lägre kravnivån till ha lämnat en anmälan och ett handlingsprogram , om inte verksamhetsutövaren har gett in en anmälan som uppfyller kraven i lagen. 31.4Intern plan för räddningsinsatser För verksamhet som finns när lagen träder i kraft ska verksamhets- utövaren till ge in en uppdaterad plan för räddnings- insatser enligt vad som följer av 12 § Sevesolagen , om inte verksamhetsutövaren har lämnat en sådan plan som uppfyller kraven enligt denna lag. För verksamhet som tillkommer genom vad som följer av de nya bestämmelserna gäller att verksamhetsutövaren ska ge in den interna planen för räddningsinsatser till , om inte verksamhetsutövaren har lämna en sådan plan som redan uppfyller kraven enligt denna lag. Av övergångsbestämmelserna till Sevesoförordningen ska framgå att för befintlig verksamhet ska en anmälan eller en anmälan om ändring ges in . Vidare ska där framgå att detta inte ska gälla om en anmälan eller en anmälan om ändring har getts in och anmälan omfattar kraven i lagen. 32Ekonomiska och andra konsekvenser av utredningens förslag En utredning ska enligt kommittéförordningen (1998:1474) redo- visa vilka konsekvenser som förslagen i ett betänkande kan få för staten, kommuner, landsting, företag eller andra enskilda. Om för- slagen påverkar kostnaderna eller intäkterna för staten, kommuner, landsting, företag eller andra enskilda, ska en beräkning av dessa konsekvenser redovisas i betänkandet. Om förslaget innebär sam- hällsekonomiska konsekvenser i övrigt ska även dessa redovisas. När det gäller kostnadsökningar för staten, kommuner eller lands- ting ska utredningen föreslå en finansiering. Om betänkandet innehåller förslag till nya och ändrade regler ska konsekvenserna anges på ett sätt som överensstämmer med bestämmelserna i 6 och 7 §§ förordningen (2007:1244) om konsekvensutredning vid regelgivning. Vi ska, enligt kommittédirektivet, för de regler som föreslås lämna en redovisning av de konsekvenser och kostnader som uppstår för företag och för kommuner, statliga myndigheter och det allmänna i övrigt. 32.2Övergripande konsekvenser av utredningens förslag Om en Sevesoolycka inträffar kan det innebära olika slags konsekvenser av olika omfattning för såväl Sevesoverksamheten som för omgivningen och för människors liv och hälsa. En Seveso- olycka kan även leda till allvarliga konsekvenser för miljön i form Ekonomiska och andra konsekvenser av utredningens förslag av miljöskador, utsläpp av farliga ämnen och skador på naturmiljön. En Sevesoolycka kan således även innebära samhällsekonomiska konsekvenser i form av ökade kostnader för stat och kommuner. Då ändringarna i Seveso III-direktivet är gjorda för att ytterligare höja skyddsnivån så innebär genomförandet att risken för samhälls- ekonomiska kostnader för allvarliga olyckshändelser minskar. 32.3.1Ny ämnesbilaga på grund av Seveso III-direktivet. Utredningens bedömning: Den nya ämnesbilagan innebär enbart mindre justeringar i fråga om indelningen av verksamheter. Ungefär tolv verksamheter går från den högre kravnivån till den lägre. Några ökade ekonomiska bördor eller andra påtagliga konsekvenser av den nya ämnesbilagan kan således inte påräknas Genom Seveso III-direktivets ämnesbilaga, bilaga I i direktivet, avgränsas vad som faller under tillämpningsområdet för Sevesolag- stiftningen. Det är motsvarande ordning som gäller enligt Seveso II-direktivet och svensk lagstiftning på området. Frågan för utredningen har här närmast varit vad den nya bilagan innebär för förändringar i fråga om antal verksamheter jämfört med nuvarande ordning när det gäller tillkommande eller minskat antal Seveso- verksamheter och hur dessa verksamheter ska klassificeras; som verksamheter på den högre kravnivån eller som verksamheter på den lägre kravnivån. Myndigheten för Samhällsskydd och beredskap, MSB, har haft utredningens uppdrag att bedöma sådana förändringar. Eftersom bilagan bygger på EU:s så kallade CLP-förordning, en förordning inom EU:s kemikaliereglering, har MSB haft hjälp av Kemikalieinspektioner vid sina bedömningar. Med hjälp av Kemikalieinspektionens produktregister kan det konstateras, att den nya ämnesbilagan till Seveso III-direktivet innebär att tolv verksamheter i går från högre kravnivå till den lägre kravnivån. Ingen verksamhet går i motsatt riktning. Denna slutsats måste dock omgärdas med den reservationen, att bedömningen bygger på dagens situation.