sou · H2B372 · 2014-11-05 00:00:00 — När utredningen i fortsättningen refererar till kontantförbudet avses ett förbud mot alla dessa betalningsmedel, dvs. kontanter, checkar och postväxlar. I kapitel 14 föreslår utredningen kompletterande åtgärder som bedöms nödvändiga för att regleringen ska få avsedd effekt. 14 Regleringen av kontantförbudet Utredningen har i kapitel 13 gjort bedömningen att ett förbud mot att använda kontanter, checkar och postväxlar som betalningsmedel vid handel med metallskrot bör införas. I det här kapitlet redovisar utredningen ett förslag om hur regleringen av ett sådant förbud bör utformas. Regleringen bör göras i form av en ny lag. Med kontantförbud avses i kapitlet ett förbud mot kontanter, checkar och postväxlar som betalningsmedel. 14.1Kriminalisering eller administrativ sanktion? I direktiven anges att utredaren ska redovisa sin bedömning av vilka sanktioner som bör inträda vid överträdelse av det föreslagna regel- verket. I första hand ska prövas om det är tillräckligt med icke straff- rättsliga sanktioner. första hälft utredde vilka närmare kriterier som bör vara styrande för att en kriminalisering av ett visst beteende ska vara befogad, (SOU 1992:61, Ett refor- merat åklagarväsende). Regeringen ställde sig i allt väsentligt bakom de kriterier för kriminalisering som hade formu- lerat och uttalade bl.a. följande. Kriminalisering som en metod för att söka hindra överträdelse av olika normer i samhället bör använ- das med försiktighet. Rättsväsendet bör inte betalstas med sådant som har ringa eller inget straffvärde. Kriminalisering är heller inte det enda och inte alltid det mest effektiva medlet för att motverka oönskade beteenden. Det allmännas resurser för brottsbekämpning bör koncentreras på sådana förfaranden som kan föranleda påtaglig skada eller fara och som inte kan bemötas på annat sätt. [---] Be- träffande vissa förfaranden, såsom t.ex. misshandel och stöld, har kriminaliseringen en djup och traditionell folklig förankring, vilken har sin grund i människors etiska och moraliska värderingar. Så- dana gärningar, vilka vanligen är straffbelagda genom bestämmelser i , utgör kärnan av det område som bör vara kriminali- serat. Det kan antas att upprätthållandet av straffansvar för sådana beteenden utgör en viktig grund för att brott i allmänhet anses som en klandervärd handling. Begreppet brott kopplas sålunda samman med handlingar vilka det sedan gammalt råder enighet om att de är förkastliga. En föreskrift om straffansvar blir därigenom en signal som talar om att det straffbelagda förfarandet inte endast kan för- anleda en negativ reaktion från det allmännas sida utan att det också är socialt oacceptabelt (prop. 1994/95:23, Ett effektivare brottmåls- förfarande s. 52 f.) instämde i princip i de uttalanden som gjordes i propositionen (bet. 1994/95:Ju U2, rskr. 1995/95:40). lämnade sitt be- tänkande (SOU 2013:38, Vad bör straffas). Utredningens uppdrag var bl.a. att ta ställning till vilka kriterier som bör gälla för att kriminalisering ska vara befogad. Också Straffrättsanvändnings- utredningen har anfört att kriminalisering som metod bör användas med försiktighet och att det finns ett intresse av att begränsa använd- ningen av straffrätt. När det gäller valet mellan att kriminalisera en handling eller att använda sig av en administrativ sanktionsavgift ansåg att det går en gräns vid fängelsenivå. Det kan inte komma i fråga att använda administrativa sanktioner för att motverka beteenden som vid en straffsanktio- nering skulle föranleda strängare straff än böter (SOU 2013:38, s. 535). Frågan om när sanktionsavgifter bör användas och hur de bör vara utformade för att uppfylla rimliga krav på effektivitet och rätts- säkerhet har behandlats i förarbetena till bestämmelsen om förverkan- de i 36 kap. 4 § , prop. 1981/82:142 om ändring i brotts- balken (ekonomiska sanktioner vid brott i näringsverksamhet). Regeringen angav i detta sammanhang att sanktionsavgifter kan vara ändamålsenliga i fall där regelöverträdelser är särskilt frekventa eller där det är svårt att beräkna storleken på den vinst eller besparing som uppnås i det särskilda fallet. Andra fall kan vara där den ekono- miska fördelen av en isolerad överträdelse genomsnittligt sett kan bedömas som låg, som samhällets behov av skydd på det aktuella området är framträdande. Sanktionsavgifter bör få förekomma endast inom speciella, klart avgränsade rättsområden. Det ska vidare vara möjligt att förutse hur stor avgiften ska bli i det enskilda fallet. Det beror på det aktu- ella rättsområdets natur om uppsåt eller oaktsamhet ska förutsättas för avgiftsskyldighet eller om denna skyldighet ska bygga på strikt ansvar. För att en konstruktion med strikt ansvar ska vara försvar- bar från rättssäkerhetssynpunkt bör det finnas starkt stöd för en presumtion att överträdelser på området inte kan förekomma på annat sätt än som en följd av uppsåt eller oaktsamhet (prop. 22 ff.). Rege- ringen har i flera lagstiftningsärenden hänvisat till dessa riktlinjer, (se t.ex. prop. 2007/08:107 Administrativa åtgärder på yrkesfiskets område s. 14 och prop. 2012/13:143 Effektivare sanktioner för arbets- miljö- och arbetstidsreglerna s. 47). 14.1.2En överträdelse av bestämmelsen bör leda till en administrativ sanktionsavgift Utredningens förslag: En överträdelse av förbudet mot kon- tanter, checkar och postväxlar som betalningsmedel ska leda till en administrativ sanktionsavgift. En sanktionsavgift ska också få tas ut om näringsidkaren inte har anmält sin verksamhet för re- gistrering. Utgångspunkten för utredningens bedömning är alltså att krimina- lisering som metod för att hindra normöverträdelser bör användas med försiktighet. Allvaret i den överträdelse som föreslås ligger inte över bötes- nivån. Det rör sig inte heller om en sådan gärning som hör till kärnan av det område som bör vara kriminaliserat. Initialt talar detta för att en överträdelse ska leda till en administrativ sanktionsavgift i stället för ett straff. Fördelarna med en administrativ sanktionsavgift får dessutom anses vara betydande. En sådan sanktionsavgift kan riktas mot en juridisk person till skillnad mot ett straff som enbart kan dömas ut mot en fysisk person. Det kan också vara svårt att peka ut en fysisk person som uppfyller de objektiva och subjektiva rekvisiten för brott begånget i näringsverksamhet och därmed svårt att fälla någon till ansvar. En administrativ sanktionsavgift kan där- för ha en mer effektiv avhållande verkan än ett straff när det gäller överträdelser som i stor utsträckning begås inom ramen för en juridisk persons verksamhet. För att fällas till ansvar för ett brott krävs att kravet på uppsåt eller, om det är särskilt föreskrivet, oaktsamhet är uppfyllt. En sank- tion i form av en avgift kan i stället bygga på strikt ansvar. En förut- sättning är dock att regelsystemet utformas så att det tillgodoser krav att det ska vara möjligt att beakta subjek- tiva omständigheter genom jämkningsregler och att beslut ska kunna överklagas till domstol. En avgiftsskyldighet som bygger på strikt ansvar bidrar till en förenkling och effektivisering av sanktions- systemet, vilket talar för en sådan lösning. Bedömningsinslaget blir ju betydligt mindre än om det för ansvar skulle krävas oaktsamhet eller uppsåt. Ett system med sanktionsavgift möjliggör också en snabbare reaktion på överträdelsen än en straffsanktion. Vid det senare alter- nativet ska t.ex. polis, åklagare och domstol engageras i påförandet av sanktionen. Eftersom förseelsens svårhetsgrad inte ligger över bötesnivån kan det också tänkas att en överträdelse skulle priori- teras lågt av de brottsutredande myndigheterna. Även i detta avseende innebär alltså valet av en sanktionsavgift en effektivitetsvinst. Vad som möjligen skulle tala för en kriminalisering av bestäm- melsen är att ett straff kan uppfattas som en mer ingripande sanktion och därmed kanske avhålla fler från att begå överträdelser. Vid en samlad bedömning framstår emellertid en administrativ sanktions- avgift som den lämpligaste repressiva metoden. Utredningen föreslår därför att en överträdelse av förbudet ska leda till en sådan avgift. I avsnitt 14.6 har utredningen föreslagit att de näringsidkare som i sin verksamhet bedriver handel med sådana varor som omfattas av kontantförbudet ska anmäla sin verksamhet till tillsynsmyndigheten. För att de näringsidkare som omfattas av lagstiftningens tillämp- ningsområde ska efterkomma anmälningsplikten behövs ett påtryck- ningsmedel. Utredningen anser därför att också en utebliven anmälan bör leda till att en sanktionsavgift tas ut. 14.2Allmänna utgångspunkter för utformningen av sanktionsavgiftssystemet Utredningens bedömning: En sanktion för en överträdelse av förbudet omfattas av rättssäkerhetsgarantin i artikel 6 i Europa- konventionen och reglerna ska därför utformas så att konven- tionens krav uppfylls. Enligt 2 kap. 19 § regeringsformen får lag eller annan föreskrift inte meddelas i strid med åtaganden på grund av Europeiska konventionen om skydd för de mänskliga rättigheterna och de grund- läggande friheterna (). Av särskilt intresse när det gäller sanktionsavgifter är artikel 6 i . En- ligt artikel 6 har en person som står anklagad för brott bl.a. rätt till en rättvis offentlig förhandling inom skälig tid och inför en oav- hängig och opartisk domstol som upprättats enligt lag. Begreppet brott i mening är ett autonomt begrepp, vilket innebär att det ska ges en självständig och allmängiltig tolkning. Vad som är ett brott i konventionens mening bestäms av tre kriterier, nämligen klassificeringen i den nationella rätten, gär- ningens natur samt påföljdens natur och stränghet.1 Det räcker att ett av dessa kriterier föreligger för att artikel 6 ska vara tillämplig. Om en överträdelse klassificeras som brott i den nationella lag- stiftningen betraktas den också som brott i konventionens mening. Att en överträdelse inte klassificeras som brott i nationell rätt inne- bär emellertid inte nödvändigtvis att den faller utanför begreppet brott i konventionens mening. Om ett av de övriga kriterierna är för handen blir artikel 6 tillämplig. Av betydelse för kriteriet gärningens natur är bestämmelsens räckvidd och syfte. Är bestämmelsen generell och riktar sig mot alla medborgare och inte bara till en särskild grupp talar det för att det är fråga om en brottslig gärning i konventionens mening. Om syftet med bestämmelsen är avskräckande och bestraffande snarare än att kompensera för skada, är handlingen till sin natur straffrätts- lig. Bedömningen av påföljdens natur och stränghet görs med hänsyn 1 Se t.ex. dom i mål nr 5100/71, m.fl. mot till det strängaste straff som finns i straffskalan för en viss gärning och inte i förhållande till den faktiskt utdömda eller ålagda sank- tionen. Det regelverk som utredningen föreslår innebär att en sanktions- avgift ska utgå vid överträdelse av kontantförbudet. Tanken med regelverket är att det ska avskräcka från överträdelser av förbudet och alltså avhålla näringsidkare i skrotbranschen från att betala kon- tant ersättning. Det kan således antas att bestämmelsens syfte är sådant att artikel 6 i är tillämplig. Reglerna ska därför ges en sådan utformning att de rättssäkerhetsgarantier som följer av denna artikel uppfylls. Det innebär bl.a. att den enskilde ska underrättas om vilken gärning som läggs honom eller henne till last och få tillfälle att yttra sig över anklagelsen. Oskyldighetspresum- tionen ska också beaktas och den enskilde ska ha möjlighet att få sin sak prövad av domstol inom rimlig tid. 14.2.2Europarådets rekommendation om administrativa sanktioner antog rekommendation nr R (91) 1 om administrativa sanktioner. Rekommendationen riktar sig främst till medlemmar, däribland , men är inte rättsligt bindande. Rekommendationens principer innebär att sanktionernas innehåll och villkoren för att ålägga sanktioner ska framgå av lag, förbud mot retroaktiv tillämpning, förbud mot dubbla administrativa sanktioner grundade på samma gärning och till skydd för samma intressen samt krav på snabb handläggning. Varje åtgärd som kan leda till en administrativ sanktion riktad mot en viss person ska leda till ett slut- ligt avgörande. En person som riskerar en administrativ sanktion ska informeras om anklagelserna och de bevis som åberopas till stöd för dessa samt beredas möjlighet och tillräckligt med tid för att besvara anklagelser. Bevisbördan ska ligga på myndigheten. Det ska vara möjligt att överklaga myndighetens beslut till domstol. 14.2.3En tydlig, rättssäker och effektiv tillsyn Regeringen har redovisat hur en tillsynsreglering bör vara utformad i skrivelsen En tydlig, rättssäker och effektiv tillsyn (skr. 2009/10:79). Sammanfattningsvis ska följande gälla för sanktionsavgifter och regler för tillsyn. Sanktioner vid tillsyn bör vara proportionerliga i förhållande till de konstaterade bristerna. Sanktionsavgifter bör endast förekomma inom speciella och klart avgränsade rättsområden där det relativt lätt kan fastställas om en överträdelse har skett eller inte. De bör ses som ett komplement till övriga ingripandemöjligheter. Utformningen av en sanktionsavgift vid tillsyn bör vidare uppfylla de principer om sanktionsavgifters användningsområde och utformning som redovisas i förarbetena till bestämmelsen om förverkande i 36 kap. 4 § brotts- balken (prop. 1981/82:142) och som beskrivits i avsnitt 14.1.1. Det bör finnas en möjlighet för tillsynsorganet att i vissa undan- tagsfall låta bli att ta ut en sanktionsavgift. Förhållandena skiljer sig åt mellan olika tillsynsområden i alltför hög grad för att generell reglering av beloppsintervall ska vara motiverad. När storleken på sanktionsavgiften ska bestämmas bör hänsyn tas till olika omstän- digheter, t.ex. överträdelsens art. Beslut om sanktionsavgifter vid tillsyn måste kunna överklagas. Ett beslut om sanktionsavgift som beslutas av en tillsynsmyndighet bör utgöra en exekutionstitel som kan verkställas utan domstols- förfarande. Ett tillsynsorgan bör ha tillträdesrätt till alla utrymmen som används i den tillsynspliktiga verksamheten. Tillträdesrätten bör in- kludera bostäder bara om det är nödvändigt för att tillsynsorganet ska kunna bedriva en effektiv tillsyn. En annan rätt som bör till- komma ett tillsynsorgan är rätten att av den objektsansvarige få del av de upplysningar eller handlingar som behövs för tillsynen. Till- synsmyndigheten bör ha möjlighet att begära biträde från polisen och . 14.3Uppsåt eller oaktsamhet kontra strikt ansvar Utredningens bedömning: Sanktionsavgift ska tas ut även om överträdelsen inte är uppsåtlig eller oaktsam. Strikt ansvar ska alltså gälla. Detta bör emellertid inte anges särskilt i lagtexten. Ett enkelt och effektivt sanktionssystem förutsätter att en konsta- terad överträdelse relativt snabbt och enkelt leder till en reaktion. Alltför omfattande krav på bedömningar av om förutsättningarna för sanktionsavgift är uppfyllda motverkar effektiviteten i systemet. Som utredningen konstaterat i avsnitt 14.1.2 bidrar en avgiftsskyl- dighet som bygger på strikt ansvar (också s.k. objektivt ansvar) till förenkling och effektivisering. ska då endast kontrollera att en överträdelse har förekommit och påföra avgiften med beaktande av förutsättningarna för nedsättning av denna. Be- dömningsinslaget blir betydligt mindre än om det för ansvar skulle krävas oaktsamhet eller uppsåt. Dessutom kan överträdelser beivras i en högre utsträckning än om det skulle fordras subjektivt ansvar. Det bör finnas ett starkt stöd för en presumtion att en över- trädelse inte kan göras på annat sätt än som en följd av uppsåt eller oaktsamhet för att en konstruktion med objektivt ansvar ska vara försvarbar från rättssäkerhetssynpunkt (se avsnitt 14.1.1). Utred- ningen bedömer att denna förutsättning föreligger. Ett objektivt ansvar för en sanktionsavgift kan ses som en pre- sumtion för att den som av lagen utpekas som ansvarig har begått en överträdelse. En fråga som måste ställas är om ett objektivt ansvar kan anses strida mot oskyldighetspresumtionen i Europakonven- tionen. Av praxis från framgår att presumtioner av straffrättslig karaktär är tillåtna under förutsättning att de hålls inom rimliga gränser och att det görs en nyanserad och inte alltför restriktiv prövning av förutsättningarna för att undgå avgift i varje enskilt fall. Det måste alltså finnas möjlighet att föra bevisning mot presumtionen i domstol. Utredningen anser mot bakgrund av de föreslagna reglerna om befrielse från avgift att förslaget inte strider mot (se vidare i avsnitt 14.11). Lagrådet har relativt lämnat ett yttrande över förslaget till ny lag om kontroll av ekologisk produktion (se prop. 2012/13:55 s. 139 ff.). I yttrandet har Lagrådet påpekat att det för att döma ut en sanktionsavgift generellt gäller att det inte finns något formellt krav på uppsåt eller oaktsamhet. Enligt Lagrådet fanns det därför inte anledning att, som i det remitterade förslaget, i lagtexten ange att sanktionsavgift skulle tas ut även om en överträdelse inte hade skett uppsåtligen eller av oaktsamhet. En sådan angivelse, som före- kommit i ett antal lagar, kunde enligt Lagrådet skapa osäkerhet om vad som gäller i de fall någon sådan angivelse inte finns. Utredningen föreslår mot denna bakgrund att det inte särskilt ska anges i lag- texten att sanktionsavgift ska tas ut även om överträdelsen inte skett uppsåtligen eller av oaktsamhet. 14.4Hur ska sanktionsavgiften påföras? Utredningens förslag: ska pröva frågan om påförande av sanktionsavgift. Regeringen har uttalat att det i viss utsträckning kan överlåtas till förvaltningsmyndigheter som är verksamma på ett visst område att ålägga avgiftsskyldighet. I vissa fall är det emellertid lämpligt att överlåta prövningen till domstol. Det gäller främst när avgiftsskyl- digheten är beroende av om överträdelsen skett med uppsåt eller av oaktsamhet och när reglerna är utformade på sådant sätt att det finns utrymme för betydande skönsmässiga bedömningar (prop. 1981/82:142, s. 25). Ett starkt skäl för en administrativ sanktionsavgift som repressiv sanktion är att det är en effektiv metod. Ett förfarande där tillsyns- myndigheten måste ansöka hos domstol om utdömande kan i viss mån sägas motverka effektiviteten. Det ligger därför nära till hands att den förvaltningsmyndighet som utövar tillsynen får rätt att be- sluta om avgiften. Den av utredningen föreslagna utformningen av sanktionsavgifts- bestämmelserna är också lämplig för prövning av en förvaltningsmyn- dighet. Avgiften ska påföras när objektiva förutsättningar föreligger, utan hänsyn till graden av klandervärdhet och med ett redan bestämt avgiftsbelopp (se vidare avsnitt 14.9.2). Utrymmet för bedömningar i det föreslagna systemet är högst begränsat. Det torde därför inte föreligga några betänkligheter från rättssäkerhetssynpunkt mot att överlåta till tillsynsmyndigheten att besluta om avgiftsskyldighet. Det gäller särskilt mot bakgrund av att den som ålagts avgift kan få frågan prövad av domstol efter överklagande. Utredningen föreslår mot denna bakgrund att tillsynsmyndigheten ska pröva frågan om påförande av sanktionsavgift. 14.5.1Vilka varor ska omfattas? Bestämmelsen om avfall och skrot i mervärdesskattelagen I 1 kap. 2 § mervärdesskattelagen (1994:200) finns ett undantag från huvudregeln om skattskyldighet för mervärdesskatt. Enligt be- stämmelsen är köparen i stället för säljaren betalningsskyldig för mervärdesskatt bl.a. vid handel med metallskrot. När bestämmelsen infördes i svensk rätt övervägde regeringen att i lagtext definiera vilka varor som skulle omfattas av regeln. Efter- som det emellertid var mycket svårt att, med den skärpa och precision som är nödvändig i lagtext, uttrycka vilket järn- och metallskrot som skulle omfattas fann regeringen att det inte var lämpligt att i lagtext särskilt definiera skrotbegreppet. I stället borde en hänvisning göras till redan etablerade regelverk. Mot denna bakgrund bedömde regeringen att de varor som skulle omfattas av regeln om omvänd skattskyldighet för mervärdesskatt skulle vara varor som hänförs till nummer i Kombinerade nomen- klaturen enligt rådets förordning (EEG) nr 2658/87 av om tulltaxe- och statistiknomenklaturen och om Gemensamma tulltaxan. På så sätt behöver någon definition av begreppen avfall och skrot inte anges i lagtexten utan koppling sker direkt till hur dessa begrepp förstås i tulltaxan. Eftersom tulltaxan ändras regel- bundet har skattskyldigheten knutits till den lydelse tulltaxan hade . Regeringen anförde att den valda modellen ska- pade förutsebarhet och ökade rättssäkerheten (prop. 2012/13:1 s. 315 f). De slag av avfall och skrot som omfattas av bestämmelsen i 1 kap. 2 § mervärdesskattelagen följer alltså den klassificering som finns i EU:s gemensamma tulltaxa enligt dess lydelse och är följande: 1.avfall och skrot av järn eller stål; omsmältningsgöt av järn eller stål (KN-nr som börjar med 7204), 2.avfall och skrot av koppar (KN-nr som börjar med 7404), 3.avfall och skrot av nickel (KN-nr som börjar med 7503), 4.avfall och skrot av aluminium (KN-nr som börjar med 7602), 5.avfall och skrot av bly (KN-nr som börjar med 7802), 6.avfall och skrot av zink (KN-nr som börjar med 7902), 7.avfall och skrot av tenn (KN-nr som börjar med 8002), 8.avfall och skrot av andra oädla metaller (KN-nr som börjar med 8101-8113), eller 9.avfall och skrot av galvaniska element, batterier och elektriska ackumulatorer (KN-nr som börjar med 854810). Kombinerade nomenklaturen är EU:s systematiska förteckning av varor i världshandeln som bygger på HS-nomenklaturen. Kombi- nerade nomenklaturen består av åtta siffror. De fyra första siffrorna består av ett HS-nummer i en systematisk förteckning av varor i världshandeln (Harmonised Commodity Description and ). Det finns cirka 1 200 HS-nummer och till varje HS-num- mer hör en varubeskrivning som anger vad numret omfattar. Den femte och sjätte siffran avser HS-undernummer. Det finns cirka 5 000 sexsiffriga undernummer. I förordningens bilaga 1 (tulltaxan), del 1, avsnitt 1 finns allmänna bestämmelser för tolkning av Kombinerade nomenklaturen. En lege- ring av oädla metaller ska enligt de förklarande anmärkningarna till tulltaxan klassificeras som en legering av den metall som dominerar viktmässigt över var och en av de övriga metallerna. Av de förkla- rande anmärkningarna framgår också att med avfall och skrot förstås metallavfall från tillverkning eller mekanisk bearbetning av metall samt metallvaror som är slutgiltigt oanvändbara för sitt ursprungliga ändamål på grund av skada, sönderdelning, slitage eller annan orsak. I avsnitt 5.1.2.1 förklaras innebörden av dessa tre kategorier. Utredningens förslag: Bestämmelsen om förbud mot att använda kontanter, checkar och postväxlar som betalningsmedel ska om- fatta de slag av avfall och skrot som omfattas av bestämmelsen i 1 kap. 2 § mervärdesskattelagen (1994:200). Det är svårt att i lagtext definiera vilka varor som bör omfattas av den föreslagna bestämmelsen. Enligt utredningens mening är det uppenbart mest lämpligt att använda den uppräkning av varor som görs i 1 kap. 2 § mervärdesskattelagen. Liksom mervärdeskattelagens bestämmelse riktas regeln mot näringsidkare i skrotbranschen. Att använda samma metod för att beskriva vilka varor som omfattas re- ducerar risken för tolkningsproblem och gör det enklare för närings- idkarna att förstå regeln. Även de varor som omfattas av den nu föreslagna bestämmelsen bör alltså vara hänförliga till ett visst nummer i Kombinerade nomen- klaturen. Samma bedömningsgrunder bör också gälla vid bedöm- ningen av om en vara ska hänföras till metallavfall från tillverkning, metallavfall från mekanisk bearbetning eller metallavfall från metall- varor som är slutgiltigt oanvändbara. När det gäller vilka metaller som ska omfattas kan det konstateras att sakkunnigmyndigheten för metallstölder rapporterat om stölder av framförallt koppar, alumi- nium, tenn och rostfritt stål. Även tillgrepp av mässing, titan, bly och brons är vanligt.