prot · H109101 · 2014-04-15 00:00:00 — Det har visat sig att nära vart tredje barn mellan noll och flyttas. kan det vara tio flyttar under barndomen. Man får inte en grundläggande trygghet på det sättet. Även i det fallet måste det till kännbara konsekvenser. Det mest allvarliga exemplet är när barn som är omhändertagna av samhället dör, speciellt på grund av bristande omsorg. Inte heller i det fallet finns det någon obligatorisk ansvarsutredning för de barnen. Jag hoppas att regeringen kan åstadkomma det. 18 Statsrådet (KD): Den sociala barn- och ungdomsvården har genomgått ett antal olika lagförändringar . Det är ett område där jag känner att det finns mycket mer kvar att göra, men jag ser också att vi har åstadkommit förbättringar. samtal med barn och unga som befinner sig i den här situationen har varit en stor del i förbättringsarbetet. Barnen och ungdomarna har tillfört oss kunskap som vi sedan har kunnat lägga in i uppdrag och i lagförslag. Senast har jag träffat barn som har varit placerade i familjehem och som just nu hjälper oss genom det uppdrag som har tillsammans med . De ska ta fram ett underlag som kommunerna kan använda sig av för att ställa rätt frågor och för att få rätt kunskap om barnens förhållanden när de besöker barnen. Barnen hade massor av goda råd att skicka med. Det här är ett område som vi kommer att fortsätta arbeta med. Precis som nämner behöver vi också en kraftfull tillsyn som har muskler. Det är just det vi har utrustat den nya tillsynsmyndigheten med. De har mer muskler och mer ekonomiska resurser än och länsstyrelserna hade tidigare. Vi kan också se att de har börjat använda dessa muskler i större utsträckning. I den senaste rapporten från , den årliga tillsynsrapporten, skriver de att de själva ser möjlighet att i större utsträckning kräva ansvar. De har också visat det. gjorde ett oanmält besök och beslöt att återkalla ett tillstånd för att bedriva enskild verksamhet vid ett HVB-hem i . Det visar att de kraftfulla verktygen finns på plats. Det handlar nu om att myndigheten ska kunna använda dem fullt ut när man ser att det uppenbarligen föreligger fara för barns liv och hälsa. Det är det ena. När det sedan handlar om de enskilda barnen håller jag med om att vår historia är mörk och förfärlig. Jag är glad att vi har inventerat vad som har hänt, att vi har framfört en offentlig ursäkt och att vi har ett ersättningssystem där man kan få en individuell prövning för att kunna få upprättelse också på det sättet. Det kan naturligtvis hända även . Men sker det inte i samma omfattning som under de mest aktuella decennierna. Det kan dock finnas enstaka fall, och då är det naturligtvis en oerhört dramatisk händelse i barns liv. Jag har fört diskussioner med Kommuner och Landsting om behovet av ett enkelt och tydligt ersättningssystem om ett barn eller en ungdom som finns i samhällsvården vanvårdas . , som kan förkortas Löf, utreder just nu hur en sådan försäkring skulle kunna utformas. De har patientskadeförsäkringen framför ögonen när de gör det. Det är ett resultat av de samtal som vi har haft. 19 (S): Det är naturligtvis ett steg i rätt riktning att man stärker barnens rättigheter. De ska ha rätt till en egen socialsekreterare som de ska kunna anförtro sig åt. Barnen ska höras, och socialnämnderna ska förebygga och åtgärda vanvård. Grundproblemet är dock konsekvenserna. Vad händer när regelverket inte följs? Det är ett steg i rätt riktning om man ändå kan få någon form av ekonomisk ersättning. Det blir en upprättelse för det enskilda barnet, och det blir också en kostnad. Det ska nämligen kosta att vanvårda barn. Och även om det inte är kommunen som vanvårdar ett barn utan ett familjehem eller ett HVB-hem är det ändå det offentliga samhället som är ansvarigt och ytterst måste ta konsekvenserna av det här. Jag tror mycket på förslag att barn skulle kunna vända sig till när de blivit vanvårdade och när deras rättigheter kränkts. Det finns ett liknande system för barn som blir mobbade och kränkta i skolan. Det började med att i kommun blev mobbad utan att någon gjorde någonting trots att man visste om det. Hon vann i rätten, och fallet utmynnade i att det numera finns ett elevskyddsombud dit mobbade barn kan vända sig och få upprättelse. Elevskyddsombudet har rätt att kräva skadestånd av kommuner som inte har åtgärdat mobbning. Då handlar det om barn som kränkts både av klasskamrater, alltså andra barn och ungdomar, och av vuxna. I de fall där skolbarn blivit mobbade eller på annat sätt blivit kränkta har man sagt att det är en form av myndighetsutövning eftersom vi har skolplikt. Barnen har inget val, utan de måste vara i skolan. Därför måste samhället ge någon form av upprättelse åt de barn som kränkts. Samma sak gäller här. Barnen har omhändertagits. Man kan säga att samhället har blivit barnens föräldrar, och då är det samhällets ansvar att se till att barnen inte far illa. Därför borde det rimligtvis också gå att kräva skadestånd. Jag tror att skulle vara lämplig att ta hand om det, och har sagt att myndigheten gärna tar ansvaret för det. De har god kunskap om barn. Deras uppdrag är att stå på barnens sida. Jag tror alltså mycket på det, för det kräver någon som verkligen har engagemang och resurser att driva barnens fall. Det är ständigt en resursfråga där dessa barn tyvärr oftast hamnar långt ned på dagordningen. Det är alltså ett förslag som jag har. Ett annat förslag är att utöka Ivos befogenheter. De har ju tagit över ansvaret från när det gäller att granska och barns förhållanden. kan de komma med kritik, och de kan även utdöma vite och stänga ned verksamheter, även om det är mycket ovanligt att de verktygen tillämpas. Men man kan inte kräva upprättelse. Det innebär att när det fattats ett felaktigt beslut om barnet, till och med ett rent lagbrott, får barnet inte upprättelse. Det gäller till exempel ett barn som har flyttats från sitt hem där det haft det bra och där det inte finns grundläggande skäl. Det kan också gälla barn i familjehem, barn som bott i familjehemmet och rotat sig, barn som ser familjehemsföräldrarna som sina anknytningspersoner. Ändå flyttas barnet utan att det förekommit vanvård. Det kan vara ett exempel där man skulle kunna rätta till ett beslut. 20 Statsrådet (KD): Låt mig säga att när fick i uppdrag av oss att titta på hur vi kan garantera en trygg och säker social barn- och ungdomsvård bad vi henne att också ge förslag på hur man kunde skapa god upprättelse om missförhållanden skulle inträffa. Hon har två olika förslag på hur det kan hanteras. Hon nämner dels barn- och elevombudsmannen som ett sätt att göra det på, dels att man skulle kunna ha någon typ av försäkringslösning vad gäller huvudmännen. Det har vi diskuterat, och sedan har vi gått vidare i samtal med SKL. Det är den lösningen de har tittat på. Det handlar om ett enkelt och tydligt ersättningssystem där Löf är inblandat i utredningen. Det svarar upp mot önskemålen att man på individnivå ska kunna få ekonomisk upprättelse. När det gäller Ivos befogenheter har vi utökat dem på ett kraftfullt sätt. Man kan till och med stänga ned verksamheter med omedelbar verkan om det föreligger fara för liv och hälsa. Både när det gäller institutionerna och de enskilda individerna har vi haft det i åtanke i samband med förbättringsarbetet. En tjänsteman vid kan ju dömas för tjänstefel. Det gäller både socialsekreterare och socialchefer. De kan dömas enligt på vanligt sätt. har också tydligt inskrivet att de har ansvar för de insatser som nämnden beslutar om samt för att insatserna är av god kvalitet. De är skyldiga att följa upp besluten. Dessutom ska de säkerställa, skriver vi numera, att det finns rutiner för att förebygga att det sker samt för att upptäcka och tidigt åtgärda risker och missförhållanden. gäller nu hela socialtjänstområdet. Det handlar inte bara om att identifiera saker när de skett utan också om att identifiera ifall det föreligger risk för missförhållanden. Så är lagtexten numera utformad. Vi har alltså gjort mycket i förbättringsarbetet för att säkra och trygga de barn som finns i samhällsvården. Det gäller alla områden där vi har hittat framkomliga vägar. Det har varit föremål för ett mycket aktivt förbättringsarbete. Och ändå, skulle jag vilja säga, finns det mer att göra. 21 (S): Det är bra att det finns möjlighet att stänga oseriösa institutioner där barn vanvårdas och vilka enbart finns till för att tjäna pengar. Men det tillämpas mycket sällan. Som exempel kan nämnas ett ställe där det fanns ett barn som var omhändertaget enligt LVU utan att hemmet hade tillstånd för det och där bad i isvak användes som bestraffningsmetod. Då kunde hemmet stängas. Det krävs nästan den typen av missförhållanden för att kunna stänga en institution. Jag var inne på möjligheten att flytta barn från familjehem eller institution där vanvård förekommer, men vi måste också ha möjlighet att hjälpa barn tillbaka till familjer där de har det bra. Ett exempel är en flicka vars mamma blev mördad av pappan när flickan var spädbarn. Det skedde inför babyns ögon. Hennes mormor och morfar tog senare hand om henne. Allt gick bra, men när hon var ifrågasattes plötsligt placeringen trots att det inte var fråga om några missförhållanden. Det var lite kallt i huset, det saknades ett tvättfat i ett av badrummen och de hade skulder som de betalade av på. Det var allt som kunde hittas i det fallet. De barnpsykologer som var inkopplade sade att det var ett ofattbart övergrepp att flytta flickan från hennes mormor och morfar där hon hade det bra och med tanke på det trauma hon tidigare hade varit utsatt för. I de fallen kan man inte göra någonting. De som inte är biologiska föräldrar har inte ens rätt att överklaga ett sådant beslut. Jag tror att man även i de fallen måste kunna ingripa när barnen far illa och då flytta på dem. Man måste också kunna återföra barnen till dem som de ser som sina anknytningspersoner. 22 Statsrådet (KD): Det är den av FN:s alla konventioner som är ratificerad av flest länder. Den talar tydligt om barnets bästa. Också i vår lagstiftning ska alltid barnets bästa komma till uttryck. Det har att förhålla sig till när de fattar sina beslut. Det är en av portalparagraferna och ska lysa igenom alla beslut. har vi dessutom, som säkert känner till, en utredning som tittar på ifall vi skulle stärka barnrättsperspektivet om vi inkorporerade och gjorde den till svensk lag för att på så sätt ytterligare stärka barnets rättigheter. Utredningen ska jobba ett tag till. Personligen tror jag att det skulle stärka barnets rättigheter. Barn har många rättigheter som kränks i vårt land . Barn har rätt att själva komma till tals i frågor som rör dem. I de situationer som beskriver är en framgångsväg just att fråga barnen. En annan är att har den barnkompetens som handlar om att kunna ställa frågor på ett lättbegripligt sätt, att orka och våga lyssna på svaren och ta in det som en del av beslutsunderlaget. Här har vi stärkt lagstiftningen, och det sker nu i mycket större utsträckning, men det behöver ske i varje enskilt fall där ett barn är inblandat. Överläggningen var härmed avslutad. 9 § Svar på interpellation 2013/14:381 om vanvårdsersättning till finska krigsbarn 23 Statsrådet (KD): har frågat mig om jag gjort ställningstagandet att finska krigsbarns placeringar i fosterhem omfattades av det svenska sociala myndighetsansvaret i enlighet med ett publicerat brev från för barn eller inte. Om så inte är fallet undrar vad anledningen till detta är. Lagen om ersättning på grund av övergrepp eller försummelser i samhällsvården av barn och unga i vissa fall är utformad så att den ger möjlighet till ersättning för alla dem som uppfyller villkoren i lagen. Den innehåller ingen särreglering för någon speciell grupp barn utifrån exempelvis härkomst eller etnicitet. De barn som kom till under kriget i sändes hit för att deras föräldrar ville ge dem en tryggare framtid. Det var en exceptionell händelse som innebar att rutiner för mottagandet till en början saknades och att mycket fick lösas efter hand. Ett av kriterierna för att vara berättigad till ersättning är att man som barn varit omhändertagen för samhällsvård. Enligt var de finska krigsbarnen privatplacerade i formell mening. Utredningen har också uttalat att de sociala myndigheterna inte saknat ansvar för dessa barns uppväxtvillkor. De privata verksamheterna har bland annat fått statsstöd, och har det funnits krav på att barnavårdsnämnderna i kommunerna skulle godkänna placeringarna av finska barn i fosterhem. I propositionen uttalar regeringen att ansvaret som myndigheterna tagit på sig när de fattat beslut om omhändertagande är väsentligt större än vid privata placeringar. När vårdnadshavarna själva lämnat sitt barn i någon annans vård har samhället inte kringskurit föräldraansvaret eller tagit på sig ett så långtgående ansvar för att skydda barnet och förbättra dess förhållanden som vid ett omhändertagande. Sju partier i har gemensamt beslutat att, trots svårigheterna med en extraordinär ersättningsordning, erbjuda den här möjligheten till symbolisk upprättelse för dem som omhändertagits och utsatts för allvarlig vanvård under sin barndom inom den sociala barn- och ungdomsvården. Enligt denna partiöverskridande överenskommelse kan de finska krigsbarn som placerades enligt någon av de lagar som räknas upp i proposition 2011/12:160 ansöka om ersättning precis som andra som varit placerade enligt dessa lagar. 24 (S): Jag vill tacka ministern för svaret. Ministerns svar är naturligtvis en sammanfattning av den utredning som föregick beslutet om ersättningsordning för vanvårdade barn inom barn- och ungdomsvården –1980. Jag står i likhet med mitt parti bakom sjupartiöverenskommelsen, men hävdar nu att det dykt upp nya fakta som i någon mening bör utredas ytterligare och kanske fördjupas i analyser av de pågående ärendena. Som ministern antydde utfördes placeringar av de från mottagna krigsbarnen under exceptionella förhållanden. blev attackerat av dåvarande . Landet var i ett synnerligen kritiskt och bitvis kaotiskt läge. citerar jag ur uppsatser och avhandlingar. På initiativ av – det här borde även min kollega tycka om – bildades en grupp som ville hjälpa . var gift med den svenske utrikesministern . Det var flera organisationer som då samlades: Svenska Röda Korset, , lottakårer, för spanska och franska barn, , , och Suomibyrån. Dagen efter startades organisationen . Organisationen hade inte enbart krigsbarnsfrågan att hantera utan skulle även stödja i andra frågor som behandlades och berörde kriget. Samma månad 1939 hölls en presskonferens i där initiativtagarna informerade om att det fanns 5 000 familjer i som var redo att ta emot fosterbarn, det vill säga krigsbarn. Detta material har jag hämtat från , herr talman: beslut ombildades den till att bli en av Kungl. Maj:t utsedd kommitté och dess officiella namn blev av hjälpverksamheten för flyktingar från . Detta handlar alltså om Centrala Finlandshjälpen. Utsedd att vara ordförande för den privata kommittén blev utrikesministerfrun och sedermera för den Kungl. – – – Instruktion för kommittén utfärdades , vilket finns att läsa i konseljakt nr 63. hade kontrollen över verksamheten. För att administrera verksamheten tilldelades kommittén genom Kungl. Maj:ts beslut, ett belopp av ur lotterimedelsfonden. I viktigare frågor skulle kommittén samråda med , , och . Jag citerar vidare ur materialet från : Efter freden började delvis en omläggning av verksamheten lämpad efter de förändrade förhållandena. För att rationalisera och effektivisera hjälparbetet utsågs av Kungl. Maj:t en central organisation, för . Denna skulle fr.o.m. överta Centrala Finlandshjälpens verksamhet gällande insamlingen av varor och pengar. Angående revisionen av kommitténs räkenskaper, se , konseljakt nr 11. Det var som rådde och också kontrollerade insamlingen. Centrala Finlandshjälpen fortsatte dock att fungera som en privat kommitté främst för att administrera återsändandet av flyktingar till . Den uppgick formellt i för men var i verksamhet ännu . Den här informationen säger mig ganska tydligt att staten hade iklätt sig ett tydligt ansvar för mottagandet av de finska krigsbarnen. Det var förvisso ett frivilligt initiativ, men grunden hade aldrig kunnat uppstå utan att staten medverkat. Min fråga till statsrådet kvarstår. 25 (S): Man kan se statens ansvar redan i form av den inbjudan vi gav till . Vi sade att sak är vår och erbjöd finska barn att komma till . Det var såklart ett väldigt generöst åtagande som det var mycket bra att gjorde. Men det faller då också ett ansvar på det offentliga, på staten, att ta väl hand om de här barnen. De flesta barn hade det bra, men det förekom också vanvård. Därmed borde staten ta samma ansvar för dessa vanvårdade barn som för alla andra. Jag tror att det är lite vanskligt att se fallen individuellt, eftersom det ändå fanns ett ansvarstagande för alla barn som kom hit. Även om det officiellt var privata placeringar fanns det, som sade, ett långtgående ansvar från samhället. Det fanns ett länsombud som var underställt och hade ansvar för placeringarna av barnen. De kommunala barnavårdsnämnderna hade ansvar för att inspektera verksamheten och fortlöpande följa upp att barnen hade det bra. Jag tycker ändå att det är nya fakta som har kommit och att man därmed borde justera regelverket. Det är också, tycker jag, speciellt anmärkningsvärt att det är barn från ett annat land. Jag kan känna att det skulle vara mycket bra för våra internationella förbindelser om som land tog det här ansvaret. Det rör sig om tusentals barn, varav många har stannat i . En del har återvänt till men sedan kommit tillbaka till ; en del har naturligtvis återvänt till och aldrig kommit tillbaka. Men det är väldigt många människor det handlar om, och jag tror att det är viktigt att vi på allvar gör upp med vår historia och ser till att vanvården utreds för alla barn som vanvårdats, oavsett hur det har sett ut när det gäller det formella ansvaret. Reellt kan man säga att de här dokumenten visar att samhället har tagit ett långtgående ansvar både för att välja ut familjehem, varvid man haft möjlighet att välja bort olämpliga sådana, och för att inspektera verksamheten fortlöpande. Därmed tycker jag att vi borde justera regelverket för de finska barnens skull. Det skulle vara väldigt bra för vårt förhållande till att visa att vi var generösa när vi tog emot barnen men också att vi är beredda att ta vårt ansvar för de barn som blev vanvårdade. Många har lidit hela sitt liv av denna vanvård. Många har inte ens vågat berätta om vanvården men har haft detta som en väldigt tung börda. Det är extra viktigt att få upprättelse efter att ha burit bördan . Visst har man anledning att känna tacksamhet för att ställde upp i den här situationen. Men vi har också anledning att ge dessa människor upprättelse efter vad de har gått igenom. Även om man har gjort en överenskommelse och slagit fast ett regelverk är det alltid viktigt när det uppkommer nya saker och man får reda på nya fakta att man är beredd att ta till sig det och ser till att modernisera regelverket. Det skulle vara både symboliskt och reellt väldigt viktigt för de drabbade och även för vår relation till . 26 Statsrådet (KD): Det var ungefär 70 000 barn som kom från till . Det var ett mycket stort antal. Det är precis som har beskrivits. Många av dem blev kvar här, växte upp i och lever sina vuxenliv här. Jag tror att vi är många som känner personer med den bakgrunden och vet vad de har tillfört vårt samhälle. I många fall innebar placeringarna att de fick en lycklig uppväxt. Det som är skillnaden – och jag inte kan förstå av de upplästa dokumenten att de på något sätt kan förändra förhållandet – är hur man gör ett omhändertagande. Här handlar det om att det fanns föräldrar som frivilligt från sände sina barn till . Vi hade ett ansvar och en villighet att ta emot. Men det var inte så att svenska myndigheter gick in och omhändertog barn därför att omsorgssvikt fanns på plats. Det är den vanligaste orsaken till att man omhändertar barn. Det handlade inte heller om att barnet själv hade uppfört sig illa, vilket är den andra omhändertagandegrunden. De är grunderna för när svensk socialtjänst går in och omhändertar ett barn. Det beror på att det finns omsorgssvikt i hemmet eller att det finns ett uppträdande från barnets sida där det inte längre fungerar i det egna hemmet. Då blir samhället ställföreträdande föräldrar och säger: Vi ska ge dig en bättre och tryggare uppväxt, och därför placerar vi dig i den här familjen eller på det här HVB-hemmet. Det är en väldig skillnad mot att det finns föräldrar som av fri vilja skickar sina barn hit. Vi säger att vi i längsta möjliga utsträckning ska försöka följa upp att de får en trygg uppväxt. Men de är inte omhändertagna av svenska myndigheter. Det var vad ursäkten och ersättningen gällde. Vi har som samhälle klampat in i familjernas liv och sagt: Vi tar dina barn ifrån dig. Det är grunden för att man ska få ersättningen. Det kan vara grunden för en del av de finska krigsbarnen där myndigheter sedan uppmärksammade att de hade farit illa i de familjer där de placerades. Finns någon av grunderna för omhändertagande hos de finska krigsbarnen är de berättigade att söka ersättningen precis på samma sätt som alla andra. Men vi har inte en ersättning som är grundad på etnicitet. Grunden är ovillkorligen att samhället har klampat in i familjen och med tvång omhändertagit barnen. 27 (S): Jag hade tänkt undvika att vara personlig i det här fallet. Jag vill säga något till statsrådet som jag har fått uppläst och återberättat för mig . Min mormor sände inte min mamma från med frivillighet. Hon fick ett val. Hon fick en fråga: Vill du skicka ditt barn till skydd i undan bombningarna i ? Hon svarade ja. Det var viktigt för henne att skydda barnet. Det var inte så att hon gjorde det frivilligt, absolut inte. Det var ett omöjligt val hon ställdes inför som jag tror att säkert många föräldrar ställdes inför vid det tillfället. Jag tror att de flesta föräldrarna ställdes inför ett omöjligt val. Ska jag försöka skydda mitt barn från krigets fasor, eller ska jag låta det vara kvar här och kanske eventuellt utsättas för bombningarnas terror och kanske till och med dö? Det var de valen som föräldrarnas ställdes inför. Jag tror inte att det fanns något barn i som skickades i väg frivilligt. Det var frivilligt från att ikläda sig åtagandet. Det var ett stöd från svenska staten för att visa sin välvilja och solidaritet med den under kriget. Det är vi helt överens om. Men kom inte och tala om för mig, statsrådet , att de finska föräldrarna sände i väg sina barn med frivillighet. Det kommer jag aldrig att skriva under på. Mina båda föräldrar var krigsbarn. Jag vet att inte någon av dem skickades frivilligt hit till . De hade inget alternativ. Deras föräldrar hade inga andra möjligheter vid det tillfället att göra på ett annat sätt. De hade ingen mat för dagen. De fick inte skydd undan bombningarna. De skickades till för att föräldrarna trodde att det var det bästa för dem. Det har sedan visat sig när man har gjort sociologiska forskningar om detta hur djupt traumatiserade alla barnen har blivit, hur många av dem som har hamnat i ett utanförskap i samhället och hur många av dem som återvänt till . Det är en mycket stor del som hamnat i kriminalitet, exempelvis. Dessa trauman släpper inte taget om dem. Först har de varit med om en separation från kanske ett hyggligt men fattigt hem. Sedan kom de till och togs emot i de flesta fall av jättebra föräldrar. Jag vill verkligen understryka det. Huvuddelen av de fosterföräldrar som fanns i och kanske fortfarande men sannolikt inte är i livet var hyggliga, anständiga människor som verkligen gjorde en otroligt bra hjälpinsats. Men sedan fanns det alltid några ruttna ägg i korgen som betedde sig illa och tog ut sin egen depression eller vad det nu kunde vara på de finska krigsbarnen.