prot · H20929 · 2014-11-28 00:00:00 — Tanken från regeringens sida med en vägslitageskatt är att vi som vi försöker styra mer transporter från lastbilar till sjöfart och järnväg och styra mot mer miljövänliga fordon inom lastbilstransporterna ska kunna få ökade intäkter som vi kan använda för att förbättra den transportinfrastruktur som vi har i landet. Tanken är att göra någonting som gör det bättre för miljön och att vi ska kunna förbättra vägunderhållet men också skapa förutsättningar för att bygga ny infrastruktur i både de södra och de norra delarna av . Den här regeringen har ju tydligt uttalat i finansplanen att vi vill se att Norrbotniabanan börjar byggas. Överläggningen var härmed avslutad. § 12 Svar på interpellation 2014/15:127 om polisens arbetsmetoder vid våldtäktsutredningar 75 Statsrådet (S): har frågat mig vilka åtgärder jag avser att vidta för att arbetsmetoderna i våldtäktsutredningar ska bli mer effektiva och för att fler våldtäkter ska upp. I sexualbrottsmål finns ofta särskilda bevissvårigheter, där målsägandens uppgifter står mot den misstänktes. Sexuella övergrepp och våld i nära relationer kan även upplevas som så kränkande att många inte anmäler brott eller orkar fullfölja en rättsprocess. Polisens arbete ska genomsyras av bra bemötande och tidigt omhändertagande som bidrar till att ge tryggare målsägande och bättre bevismaterial i utredningarna av sexualbrott. Det ställs med rätta höga krav på polis och åklagare vid genomförandet av sexualbrottsutredningar. Polisen och bedriver kontinuerligt ett arbete för att förbättra utredningsverksamheten, bland annat genom utbildning, satsningar på specialistkompetens och metodutveckling. Polisen lyfter själv fram brister som man behöver åtgärda, till exempel när det gäller hantering av spår efter en våldtäkt. Den rapport från som interpellanten hänvisar till är ett exempel på detta. I arbetet med att förbättra utredningsverksamheten samverkar polis och åklagare med bland annat . Det pågår också en översyn av våldtäktsbrottet, som den tidigare regeringen har beslutat om på initiativ av . För att stärka utredningens förankring bland riksdagspartierna har regeringen ombildat utredningen till en parlamentarisk kommitté. I uppdraget till kommittén ingår att granska och analysera hur de brottsbekämpande myndigheterna utreder ärenden om våldtäkt och hur rättsväsendet i övrigt hanterar sådana ärenden. Utredningen ska redovisa sitt arbete . 76 (M): Jag vill rikta ett tack till statsrådet för svaret, även om jag absolut inte är nöjd med det. Svaret är nämligen, kan jag säga, tyvärr egentligen bara en redovisning av vad som redan har skett. Våldtäktsbrottet är ett brott som är väldigt uppmärksammat av olika skäl. Det var därför under förra mandatperioden gjorde ett tillkännagivande som är grund för den utredning som den nuvarande regeringen har gjort om till en parlamentarisk kommitté – . I medierna återges ofta olika våldtäktsmål som har avgjorts i domstolar. Man har då olika typer av synpunkter på varför någon inte har blivit dömd. Den diskussionen bygger på okunskap om svårigheterna, vilket påpekas i interpellationssvaret, även om det inte är så enkelt att det bara handlar om att målsägandens uppgifter står mot den misstänktes. Väldigt ofta är det så. I annat fall är det ju inte ett speciellt svårutrett brott, till skillnad från de fall där det i hög grad saknas bevisning. Den bevisning som ofta finns är målsägandens egna uppgifter som kanske stöttas av vittnesuppgifter, som egentligen inte är någonting annat än indirekta iakttagelser av vad målsäganden har gjort kort efter den påstådda händelsen. Av det skälet blir teknisk bevisning oerhört viktig. Det är inte så i en rättsstat att man kan ersätta bevisning med någon form av allmän kunskap, som en del debattörer i den allmänna debatten tror. De framför synpunkter på att man borde öka kunskapen hos polis, åklagare och domare om hur det typiskt sett är i sådana här fall. Då uppkommer självklart frågan: Hur vet man att det är så i just det fall som ska prövas? Det vet man naturligtvis inte. Allmän kunskap kan aldrig ersätta bevisning. Det är av det skälet som bevisningen blir så viktig. När polisen då har gjort en egen genomgång – det har varit en arbetsgrupp där många, som jag kan bedöma det, kvalificerade personer har varit med – har man tittat på var det finns brister. Jag ska säga att det naturligtvis finns föredömen när det gäller våldtäktsutredningar och sexualbrott rent generellt av det skälet att det naturligtvis finns många poliser som gör ett väldigt bra jobb. Men när det går att identifiera brister handlar det faktiskt om enskilda fall och brottsoffer där man kanske inte kan komma till sin rätt just av det skälet att det finns systemfel och att det här inte har organiserats på ett tillräckligt bra sätt vid vissa polismyndigheter. Jag kan nämna någonting konkret, som också nämns här. Om man ska titta på bevisning, till exempel dna-spår eller någonting annat från en brottsplats, är det väl bra att man för det till ett register. , när man tittade på , var det i 203 av 312 fall oklart om man hade skickat spår till . Det är naturligtvis inte tillfredsställande. Man vet inte ens om det är gjort. Mot bakgrund av detta är min fråga till statsrådet : Finns det inte skäl att göra någonting mer än vad som har redovisats i svaret? 77 Statsrådet (S): Interpellanten är med rätta orolig och upprörd över utfallet när det gäller kvinnors trygghet och våldtäkter. Det är tyvärr så att vi har en historiskt låg uppklaringsprocent för våldtäktsbrottet. Så är det med en alliansregering. Det har varit av sjunkande uppklaringsprocent för våldtäkter. med alliansregeringen minskar tryggheten för kvinnor. Det är klart att det måste åtgärdas. Jag försökte i mitt interpellationssvar peka på ett antal saker som man skulle kunna göra. Jag kan säga några fler. Man skulle kunna klassa våldtäkt som ett grovt våldsbrott. Det är det inte . Fördelarna med det skulle bland annat vara att man i större utsträckning skulle kunna jobba i team inom polisen. När det gäller andra grova våldsbrott, mord exempelvis, jobbar man typiskt sett i team. Våldtäktsbrottet utreds typiskt sett i ensamarbete. Man skulle kunna få bättre metodstöd för polisen och använda den så kallade mordbibeln, PUG, även för våldtäktsbrottet – det finns betydande likheter. Det här skulle kunna göra jobbet betydligt bättre. Vi måste naturligtvis säkra bevisning och se till att den bevisningen också går till SKL. Det är upprörande att det i så få fall har gått att klara ut ens om den har gått dit. Det gör det naturligtvis mycket svårare att få fällande domar. Vi kan titta på forskningen. Vi måste se till att målsägandebiträden förordnas tidigare till de brottsutsatta än vad som sker . Det finns tydliga riktlinjer, men det sker inte – eller åtminstone i alldeles för få fall. Den utredning justitieminister har tillsatt kommer också att titta på om lagen kommer att behöva ändras för att ytterligare tydliggöra det här. ska dock förundersökningsledaren förordna målsägarbiträde till offret redan från början. Sammanfattningsvis, herr talman, måste vi öka tryggheten för kvinnor i . Vi måste få upp uppklaringsprocenten, och vi måste göra kvinnor i tryggare. Den utredning inom polisen interpellanten hänvisar till är en bra grund att bygga vidare på, men det krävs också ett antal andra åtgärder för att vända av fallande våldtäktsuppklaring. 78 (M): Jag kan nog inte säga att det finns någon politisk skuld hos den förra regeringen över att det ser ut som det gör. När det gäller Nationella trygghetsundersökningen och vad som där redovisas om sexualbrott har detta varierat – det har gått ned, och det har gått upp. Kurvan för sexualbrott mot kvinnor är stabil men går i sicksack, och senast har den gått upp något. Det handlar om i storleksordningen 3 200 fall med kvinnor och i storleksordningen 1 700 fall med kvinnor under 18. Det är förhållandevis många unga personer. Statsrådet nämner en del förslag från utredningen, men i interpellationssvaret finns ingenting om vad regeringen tänker göra åt det här. Jag tycker att det när man får en sådan här rapport vore ganska naturligt att börja fundera på om man kanske ska ge lite draghjälp till polisen genom ett uppdrag i regleringsbrev eller så. Jag har dock fått uppfattningen att den här regeringen inte tänker göra så mycket sådant. Det är inte alls säkert att det är positivt, för myndigheterna uppfattar det nog som så att det kan vara bra att få draghjälp i frågor som är angelägna. Det här är naturligtvis väldigt angeläget. Man brukar i vissa sammanhang prata om enkla åtgärder, alltså åtgärder där man med förhållandevis små insatser kan åstadkomma stora förändringar. Bland allt det som pekas ut som brister i det har presenterat skulle man kunna få till ändringar som ändrar uppklaringsprocenten. Vi ska också komma ihåg att mörkertalet är stort just när det gäller våldtäktsbrott. Man kan inte heller bara luta sig mot att förordna målsägandebiträden, för det är inte lösningen på de strukturella problem som finns inom polisen när det gäller bevishantering – hur man säkrar bevisning – och även kompetensen för att hantera den här typen av brottsoffer. Det är en stor utmaning i många fall. Återigen: Många är duktiga på det, men det finns brister. Det är dem man måste fokusera på, för ambitionsnivån måste vara att alla ska vara duktiga på sådant. Det gäller till exempel saker som är så pass elementära att det inte borde vara någon diskussion om det, som skadedokumentation och rättsintyg. Där finns det brister. Både skador och avsaknad av skador ska dokumenteras när det gäller såväl målsägande som misstänkta, och rättsintyg ska inhämtas. Det sker inte alltid när det finns skäl för det. Annat man pekar på är att det finns brister när det gäller första förhöret. Man kan aldrig göra ett bra första intryck, säger man i andra sammanhang. Jag vill påstå att man i sådana här sammanhang aldrig kan göra om ett första förhör som blev fel eller som inte gjordes på det sätt man borde ha utfört det på. Detta är oerhört viktigt om man ska pröva målsägandens uppgifter, då man tittar bland annat på om målsäganden ändrar sin berättelse. Om det är oklart, till exempel därför att man från polisens sida inte har använt tolk vid första förhöret, kan man inte reparera det. Detta förekommer; jag har som domare i domstol viss egen erfarenhet av den här typen av mål, och jag har sett bristerna. Det är väldigt tragiskt om det är sådana saker som gör att målsäganden inte kan komma till sitt rätt. nämnde en del saker, herr talman, men min fråga blir alltså återigen: Hur ska ni konkret göra någonting åt detta? 79 Statsrådet (S): Låt mig först understryka att regeringen och interpellanten är överens i frustrationen över dels den låga uppklaringen, dels den negativa utvecklingen när det gäller kvinnors trygghet. Jag tror faktiskt att vi i stort är överens också om de åtgärder som bör vidtas. Jag har ändå uppfattat det som att vi har haft en samsyn om de åtgärderna; får rätta mig om det känns fel i detaljerna där. Vi är nog däremot inte överens om att lösningen på det här är att skriva ett par stycken i regleringsbrevet till polisen. Det vi har sett då har lett regeringen är nämligen regleringsbrev fullpepprade med olika prioriteringar. I detalj skulle man styra polisens arbete, och man hade inget förtroende för att polisen ska kunna vara poliser och själva lösa sina arbetsuppgifter. Vi har sett pinnjakt från norr till söder, som siffror för blåsprov och diverse andra saker, vilket ju har kokat ned till att polisen inte har kunnat fokusera på den polisiära kärnverksamheten. Det är lätt för – vi har haft av fallande brottsuppklaring, av fallande våldtäktsuppklaring och av regleringsbrev fullpepprade med olika detaljerade uppdrag. Vi vill i stället försöka dra nytta av den kraft som finns ute i polisorganisationen. Det är polisen själva som har gjort den utredning och jag hänvisar till, och jag är övertygad om att polisen kommer att genomföra en stor del av de åtgärder som står där samt naturligtvis följa den utvecklingen noga. En annan sak som kan hjälpa oss i uppklaringen är den stora omorganisation av polisverksamheten vi ju är överens om, alltså att gå från 21 polismästardistrikt till en central myndighet indelad i sju regioner. På det sättet får vi inte bara bättre koll på mönster i upprepad brottslighet, vilket också sker i fallet med våldtäkter, utan även möjlighet att trycka ut mer resurser till den utredande verksamheten och den yttre verksamheten. När vi har en administration i stället för 21, en personalavdelning i stället för 21 och en it-avdelning i stället för 21 finns det nämligen betydande potential när det gäller att få ut mer polisiär kraft. Därför är det också glädjande att samtliga partier i står bakom denna nya organisation och att den nya regeringen, precis som den gamla, fullföljer planerna för den. Det och att polisen får vara poliser – samt att vi har tillfört mer pengar till polisen; det är 200 ytterligare miljoner, vilket gör att polisen har mer resurser än de någonsin har haft – tror jag kommer att vara avgörande framgångsfaktorer när det gäller att vända brottsuppklaringen för våldtäkter och öka tryggheten för kvinnor. 80 (M): När det gäller införandet av den nya polisorganisationen finns det som alltid en risk att effektiviteten kommer att gå ned . Jag tror inte att jag kommer att plocka politiska poänger på det. Det återstår i och för sig att se, men jag skulle nog inte göra det. Vi kan lyssna till justitieutskottets förra ordförande , som har uttryckt vad jag närmast skulle kalla en större detaljstyrning av polisen. Vår syn är att vi ska ställa krav på polisen, och vi har sagt att polisen har tillförts resurser men att effektiviteten nu måste öka. Pinnjakt är oacceptabelt, för det är statistiska mätmål som är överordnade ett faktiskt resultat. Det är också någonting man kan tillrättalägga genom att göra insatser före redovisningsperiodens slut. Det är alltså konstlat, kan man säga. Men, herr talman, bekräftar att ambitionen inte finns att ägna sig åt myndighetsstyrning genom att ge uppdrag i regleringsbrev. Jag har faktiskt träffat företrädare för de flesta av rättsväsendets myndigheter , och det de är oroliga för är att de inte får draghjälp i de övergripande ambitioner de har på olika myndigheter inom rättsväsendet att genomföra angelägna saker. Om man tar bort det känner de inte att de har stöd i regeringen och kan peka på att regeringen kräver detta av dem och att de därför måste göra det. Det medför alltid ett visst motstånd när människor ska göra saker på nya sätt och det ställs nya krav, och det är inget negativt. Det kan vara en hjälp, och jag har inte hört att man är orolig för just detta. 81 Statsrådet (S): Jag vill börja med att tacka för en bra diskussion och ett bra debattklimat och vill åter poängtera att jag tror att vi är överens om väldigt mycket av det som har sagts. Jag delar också interpellantens uppfattning att resultaten av den stora polisreformen initialt riskerar att gå ned för att sedan kunna öka och bli väldigt bra. Det är självklart att om man skapar och statens absolut största myndighet med 28 574 anställda kommer det initialt att kunna leda till problem. Men när du får ut kraften, viljan och energin i polisorganisationen kommer det att kunna leda till bra resultat. Jag förstår viljan hos alla i rättsväsendet – polis, åklagare, domstolar och så vidare – att ha draghjälp. Problemet är att när du ger den detaljerade draghjälpen från tornet i alla de 28 574 personernas arbete riskerar du att inte riktigt ha den koll som du skulle behöva ha. Prioriteringarna görs oftast mycket bättre lokalt ute i polisverksamheten. Generellt sett tror jag att polisverksamheten har styrts alldeles för långt ifrån polismannens vardag och att de poliser som är i yttre tjänst har känt alldeles för lite ansvar och förtroende i sitt arbete. Därför måste verksamhetsutvecklingen inom polisen i mycket högre grad ske nära polismännen och deras arbete och i lite lägre grad skötas i eller . Med detta sagt ska jag ändå säga att draghjälpen med fokus på resultat, på trygghet, på brottsuppklaring, på förtroende för polisen kommer de att få med all önskvärd tydlighet i regleringsbrevet. Och jag tror att jag och interpellanten är överens om att det är en positiv utveckling. Tack för den här debatten! Överläggningen var härmed avslutad. § 13 Svar på interpellation 2014/15:140 om polisens verkställande av avvisningsbeslut 82 Statsrådet (S): har frågat mig på vilket sätt jag anser att polisens samverkan med andra myndigheter när det gäller avvisningsärenden bör förbättras, vilka åtgärder jag avser att vidta för att effektivisera polisens insatser vad gäller verkställandet av de lagakraftvunna utvisningsbesluten och därmed stärka rättssäkerheten i asylsystemet och om jag tänker utöka eller förändra polisens uppdrag. Det pågående kriget i och konfliktupptrappningen i har lett till att antalet människor som är på flykt i världen inte har varit så högt sedan . ska ha en human asylpolitik och vara en för dem som flyr undan förföljelse och förtryck, så även under rådande omständigheter i världen. En sådan politik kräver dock att de personer som, efter en rättssäker prövning, inte bedömts ha behov av skydd lämnar landet. Polisen samverkar med både och Kriminalvården i ärenden om verkställighet av av- och utvisningsbeslut. Detta samarbete har förbättrats . De har gemensamt bedrivit ett projekt för ökad rättssäkerhet och effektivitet i verkställighetsarbetet som bland annat lett till standardiserade arbetsmetoder för ett effektivare ärendeflöde och ett smartare utnyttjande av befintliga resurser. Dessa arbetsmetoder har integrerats i polisens ordinarie verksamhet. Myndigheterna har även infört en samverkansmodell kring återvändande och verkställighet som ska tillämpas på lokal, regional och nationell nivå. Modellen omfattar ett system för hur förbättringsförslag ska hanteras för att arbetet med ständiga förbättringar ska fungera så bra som möjligt. Polisen har därutöver vidtagit en rad åtgärder för att effektivisera arbetet på området. En viktig sådan åtgärd är inrättandet av en permanent funktion för ambassadsamordning på . Denna funktion har som uppgift att samordna polisens kontakter med ambassader i verkställighetsärenden, vilket har bidragit till ökad effektivitet och höjd kvalitet i handläggningen. En av avsikterna med omorganiseringen av polisorganisationen, som ska genomföras , är att skapa förutsättningar för en mer effektiv ledning, styrning och uppföljning. Med en sammanhållen polis finns goda förutsättningar att uppnå större enhetlighet där det finns behov av detta. Jag vet att det redan har inletts ett arbete på med att följa upp att linjeverksamheten tillgodogjort sig arbetsmetoderna och erfarenheterna från det nämnda förbättringsprojektet och att avsikten är att arbetssättet fortsatt ska utvecklas. I den nya polisorganisationen ska även processansvaret för arbetet med verkställighet av av- och utvisningsbeslut ligga på central nivå, vilket i sig skapar förbättrade förutsättningar för en rättssäker, enhetlig och effektiv hantering av ärendena. Förbättringsarbetet inom detta område behöver dock fortsätta, och vi följer noga den utvecklingen. 83 (M): Jag tackar för svaret. Jag vill börja med att lite grann beskriva skälet till att jag ställde den här interpellationen. Vi får in 2 000 asylsökande , och det har vi fått sedan midsommarhelgen ungefär. Vi har en prognos i ett spann mellan 80 000 till 105 000. I skenet av detta hårda tryck är det oerhört väsentligt att de samverkande myndigheterna – , Kriminalvården och polisen – fungerar. Vi har en ny rättsordning som i princip påminner om ett normalt domstolsförfarande. Man har gjort utvärderingar av den, och den har bedömts vara rättssäker. Man får en trovärdighet i systemet som naturligtvis är viktigt för den enskilde, men det är också viktigt för hur de som får ett ja, ett bifall, uppfattas i samhället. Det här är alltså människor som har genomgått en prövning. Den är så odiskutabel. Det är klart att de behöver skydd. Det måste alltså vara skillnad på ett ja och ett nej. Jag har fått ett antal svar här om hur polisen förbättrar sin samverkan med ett förbättrat samarbete, standardiserade arbetsmetoder, samverkansmodeller, en rad åtgärder som vidtagits och sedan omorganisationen. Men hur ser det då ut? , herr talman, har 7 000 ärenden överlämnats till polisen. av dem lär vara i kategori 1, och det är de som är identifierade. Man har då möjlighet att verkställa utvisning, för en svårighet är att man måste ha ett land att kunna utvisa dem till. Men kategori 1 har minskat jämfört med föregående år , som vi framgent ser ökningen av antalet asylsökande. Därför är det viktigt att inte bara beskriva vad som är gjort utan att lyfta blicken och se framåt. Min första fråga till statsrådet är: Hur tänker statsrådet göra för att vända utvecklingen med minus ? 84 Statsrådet (S): Det är sant, som interpellanten säger, att vi under alliansregeringen hade en fallande kvot när det gällde möjligheten att verkställa avvisningar. Det är naturligtvis allvarligt. Jag och interpellanten är överens om att om man inte har asylskäl ska man återvända. Det är hela grunden för asyl. Finns inte den grunden vid prövningen om återvändande finns det heller inte en rättssäker asylprocess. Då hotas hela grunden för det system vi har. Där är vi överens. Men huvudskälet till denna ökning är inte myndigheternas arbete. Det tror jag inte går att belasta den avgående alliansregeringen med, utan huvudskälet är att avvisningarna har blivit mycket mer komplicerade. Det har blivit en högre grad av protester, högre grad av sjukdomstillstånd och högre grad av problem med att identifiera dem som ska avvisas, även om det inte gäller för gruppen i kategori 1 som interpellanten nämnde. När det gäller vad som görs framåt för att ytterligare effektivisera myndigheternas samlade arbete ska i samverkan med polisen, Kriminalvården och andra berörda myndigheter genomföra en systemanalys av hela asylprocessen. Syftet är bland annat att identifiera vad som kan göras för att ytterligare effektivisera myndigheternas samlade arbete från ansökan till bosättning eller återvändande. När detta arbete har redovisats, , får vi analysera resultatet av det och se om det föranleder ytterligare åtgärder från regeringens sida. 85 (M): Det var mycket riktigt så som statsrådet sa att jag nämnde att av dessa var förhållandevis lättutvisade. I skenet av det kan man ställa sig frågan varför man har minskat . Det har med trovärdigheten i systemet att göra. Trovärdigheten i systemet är givetvis viktig, men det finns också en ekonomisk aspekt på detta. Många av dem som inte utvisas är naturligtvis kvar i mottagningssystem. Det visar sig att många av de platser man får upphandla på grund av att man inte har fått ut dem som regelmässigt inte borde vara i mottagningssystemet är fyra gånger dyrare. Det är alltså en ekonomisk fråga också. Låt oss titta på styrningen av polisen. I regelbrevet ser man skrivningen ”påtagligt öka antalet verkställda beslut i mottagningssystem”. Det finns alltså ett tydligt mandat, och man pekar med hela handen. Ändå har vi minus . Det står också att RPS ska redovisa och kommentera karaktären på ett antal inkomna ärenden. En delredovisning skulle varit inne , tror jag. Vad säger den, om statsrådet vet? En annan sak av principiell art är viktig. Utlänningsärenden är lite annorlunda när det gäller relationen mellan polisen och andra myndigheter. I många fall är polisen handräckande myndighet. Det gäller i samband med LVU, kronofogden, och psykiatrin. Den grundansvariga myndigheten har huvudansvaret för ärendet, men när man misstänker att våld kan behövas lämnar man över till den myndighet som har rätt att utöva våld. Så är det inte här, utan man överlämnar hela ärendet till polisen.