prot · H10963 · 2014-01-30 00:00:00 — En annan sak som jag tog upp och som statsrådet inte berörde är antalet utbildningsplatser. Hur många platser man ska ha är direkt en fråga som beslutar om på förslag av regeringen. Vi socialdemokrater har vid mängder av tillfällen här i kammaren påpekat vansinnet i att inte tillåta unga människor att utbilda sig utan i stället tvinga dem att vara arbetslösa och rulla tummarna. Om jag hade haft en tonåring hade jag varit orolig om hon eller han skulle komma i dåligt sällskap och börja använda hasch eller något annat. Jag hade inte varit orolig om hennes eller hans dröm var att börja studera. Vi socialdemokrater har i vårt budgetalternativ 16 000 fler platser till den högre utbildningen. Jag skulle gärna vilja höra hur statsrådet ser på detta och varför man drar ned på antalet utbildningsplatser, vilket bland annat drabbar barnmorskeutbildningen mycket hårt. Man kan inte bara säga att ska omprioritera. De har redan skurit ned på sådant som ingenjörsutbildning och andra utbildningar. Alltså behövs fler utbildningsplatser totalt. För oss socialdemokrater är det viktigare än skattesänkningar. 9 (V): Att så många är nöjda med bemötandet från barnmorskor tycker jag visar hur mycket man anstränger sig när man jobbar med människor i viktiga och utsatta situationer som kanske är det viktigaste som händer i livet. Jag vill fråga statsrådet om det är rätt och om alla barnmorskor har fel när de säger att arbetsmiljön inte är bra, att det finns en risk för säkerheten i förlossningsvården och att människor flyr från barnmorskejobben för att det är för tufft och de inte hinner ta rast. Statsrådet svarade inte på frågan om att regeringen driver på och ger stimulanspengar för att man ska göra vårdval. Regeringen marknadsanpassar och slår sönder en helhetsplanering i stället för att planera för en helhet och se till att förlossningskliniken kommer nära ett akutsjukhus så att den kan ta förlossningar från vecka 32. I stället hamnar kliniken på Sophiahemmet och får auktorisation från vecka 37 för normala förlossningar. När jag var på Sophiahemmet beskrev de vårdvalet för mig. De skulle gärna vilja jobba med en kedja från mödravården och framåt. Men de kan inte ha ett sådant koncept för att vårdvalet slår sönder det. Dessutom tycker jag att det är viktigt att säga att man har kunnat välja BB långt före vårdvalet. Att välja BB hänger inte ihop med vårdvalet. De beskrev även för mig vad bristen på platser innebär. Om man har valt något och väl kommer dit för att föda kan man få reda på att det inte finns plats och att man får åka någon helt annanstans. Att i det läget, som är akut, få ett sådant besked skapar naturligtvis otrygghet. Passar verkligen vårdval här? 10 (S): Jag förstår att socialministern gärna vill låta arbetsmiljöfrågan vara enbart en fråga för landstingen. Det var nämligen så jag uppfattade statsrådets svar tidigare. När det gäller de siffror som refererades visar dessa ingenting annat än den hängivenhet som finns hos den personal som jobbar i förlossningsvården . De gör ett fantastiskt arbete. Men frågan är hur länge de kommer att orka göra det med den stress och press de befinner sig under som de ska vara det goda stödet för blivande föräldrar. Jag tvivlar inte alls på att man är väldigt nöjd som nybliven förälder med det bemötande och den vård man fått. Men det har ett pris. Just nu har jag tyvärr inga aktuella siffror för barnmorskornas sjukskrivningstal. Men det är inte otroligt att sjukskrivningarna för denna personalgrupp kommer att öka, om de inte redan har gjort det. Det brukar bli så i slutet av en resa där det har varit väldigt stressigt. Vi vet att det blir alltmer pressat på våra förlossningskliniker, och då blir det direkt en kostnad för staten. Därför finns ett statligt intresse av att se till att landstingen kan upprätthålla en god arbetsmiljö. En del av den goda arbetsmiljön handlar om bemanning och därmed om utbildningsplatser och hur många nya kolleger man får till sin hjälp. Jag skulle inte vilja säga att frågor om arbetsmiljön inom förlossningsvården nödvändigtvis skjuter bredvid målet. Det beror på hur man väljer att tackla frågan. Det behövs bättre strukturer för att kunna omhänderta en del nya medicinska utmaningar. Det ligger definitivt inom regeringens intresse och ansvar. 11 Socialminister (KD): Jag tycker att de siffror jag nämnde är oerhört glädjande. När det gäller frågan om man får föda på det sjukhus man valt visar de senaste siffrorna – åtminstone de jag har – att fler än nio av tio får göra det. Om man öppnar en möjlighet för människor att välja kan det naturligtvis från tid till annan bli så att det är fler som önskar än vad det finns plats för. Det ligger i sakens natur. Lösningen på det kan inte vara att upphäva valmöjligheten. Såvitt jag kunde höra var det ingen av talarna som förordade att det fria valet skulle upphöra. När det gäller de frågor som togs upp berörde hur många som får föda på det sjukhus de valt eller som hänvisas vidare. Som jag ser det är siffrorna väldigt goda. Strävan måste alltid vara att alla ska få vård i enlighet med sitt val, men vi vet att det är svårt att i verkligheten genomföra hundraprocentig perfektion eftersom vi arbetar med sådant som vi inte riktigt har grepp om, som inte riktigt går att planera . ställde frågor om likvärdigheten i vården mellan och . Det går att resonera om i många olika termer. Vi mäter det numera på ett ganska bra sätt, vilket gör att vi har indikatorer presenterade bland annat genom det som kallas för öppna jämförelser. Vi vet att ett problem i vården i stort är att den varierar. Den kan variera inte bara mellan landsting utan också inom landsting. Det handlar om många olika faktorer som leder till olika resultat. De är viktiga att mäta. Det är viktigt att lära av dem som lyckas bäst. En jämlik vård är det som vi ska ha i blickpunkten, och vi arbetar intensivt tillsammans med landstingen på det området. Vi ser att det förekommer brister på många håll, men vi arbetar intensivt för att höja lägstanivån och se till att dra nytta av erfarenheterna hos dem som lyckats bäst. När det gäller utbildning har regeringen kraftigt utökat både sjuksköterske- och läkarsidan. Den siffra som jag har hyggligt aktuell i huvudet är att vi under vår regeringstid har ökat nyintaget till läkarutbildningen med i storleksordningen . Det är otroligt mycket. Jag skulle säga att det egentligen är ofattbart mycket. Den ena slutsatsen vi drog var att vi hade ett för litet intag . Den andra slutsatsen är att vi inte använder vårdpersonalens resurser på bästa möjliga sätt. Det gäller läkare, sjuksköterskor, barnmorskor och många andra kategorier. Därav den beskrivning jag gav i slutet av mitt inledande svar. Vi måste få en situation där man kan ägna sig åt det som man är utbildad för och kunna arbeta på toppen av sin förmåga. säger att arbetsmiljöfrågorna väl inte enbart kan vara en fråga för landstingen. Nej, det är de förstås inte. Både tidigare, numera Inspektionen för vård och omsorg, och har ett jobb att göra. De har slagit ned på flera håll i landet och sagt ifrån när de tyckt att förhållandena inte varit tillräckligt bra vad gäller patientsäkerheten och i vissa fall för personalen. Där har staten en roll att spela, men jag tror att vi ska vara tydliga med vad som är statens uppgift. Det är landstingen som driver verksamheterna, anställer personalen och är arbetsgivare. 12 (S): Jag har inte frågat om utomlänshänvisningarna, . Jag gjorde ett konstaterande. Däremot har jag ställt två frågor i den här debatten. Det ena var i mitt första inlägg, nämligen vad som ska behöva hända i förlossningsvården i , eller på något annat ställe i landet, för att socialministern ska reagera över de uppenbara brister som råder i förlossningsvården i storstadsregionerna. Den andra frågan, som jag ställde i mitt förra inlägg, var om socialministern delar uppfattning att en del av skulden för den uppkomna situationen, att den blivit som den blivit, ligger på barnmorskorna, att det beror på att de jobbar för lite. Det är de enda två frågor jag ställt, och jag har under debatten inte fått något som helst svar på dem. har statsrådet till sitt förfogande så det kan tänkas att jag får ett svar. Jag hoppas det. Så här är det: visste landstingsledningen i att vi skulle öppna en ny förlossningsklinik. Det var alla överens om eftersom länet växer så det knakar. Två busslaster nya stockholmare per dag kommer till den här regionen. Enligt mitt sätt att se på historien innebär det att den borgerliga landstingsledningen i har haft åtminstone på sig att planera för att den nya förlossningskliniken ska öppnas. Jag vill påstå att det är ett exempellöst bevis på hur dåligt den borgerliga landstingsledningen sköter det landsting som vi talar om när de inte lyckas genomföra en konsekvensanalys av vad som kommer att krävas för att klara bemanning och se till att förlossningsvården inte hamnar i en krissituation. I stället agerar de på det sätt som de har gjort. Socialministern får gärna reagera också på det. 13 Socialminister (KD): Hur förlossningsvården fungerar är av jättestor betydelse. Den är av betydelse för de barn som föds. Hur det går för barnen avgörs mycket av hur mammorna upplever situationen när de kommer till BB, vilken trygghet de känner inför den upplevelse som är en stor sak i livet och som förstås också innebär medicinska risker. Frågan var om det är barnmorskornas fel eftersom många av dem jobbar deltid. Det går inte att resonera på det sättet, och jag är säker på att inte heller menat det så. Men självklart skulle vi ha mycket mer resurser i form av arbetstid om fler valde att arbeta heltid. Det är en självklarhet, men människor som väljer att gå ned i arbetstid har rätt att göra det. Vi som offentlig arbetsgivare, och för den delen också privata arbetsgivare, ska arbeta för att få en sådan arbetsmiljö att man vill arbeta mycket och att vi kan dra nytta av den utbildningsresurs som finns och den personalkapacitet som vi har till förfogande. Vad ska behöva hända för att vi ska gripa in på den nationella nivån? Återigen: Vi har en sådan ordning att det finns en arbetsfördelning. Till tillsynen hör att slå ned på sådant som inte fungerar, på sådant som behöver förbättras. För det har vi myndigheter. I många landsting förekommer saker och ting som vi, oberoende av politisk färg, skulle kunna ha synpunkter på, men vi har enats om att ha den arbetsfördelning som vi har mellan de olika nivåerna. Slutligen konstaterar jag att situationen i hade kunnat se ut på annat sätt om man under tidigare majoritetsförhållanden inte hade lagt ned verksamheter som erbjöd möjlighet för kvinnor att föda barn. Överläggningen var härmed avslutad. 8 § Svar på interpellation 2013/14:230 om lokaliseringspolitiken 14 Statsrådet (KD): har frågat mig vad regeringen gör för att inte fler och fler generaldirektörer och ledningsfunktioner vid statliga myndigheter flyttas från myndighetens lokaliseringsort genom egna beslut i myndigheten. har också frågat mig vad regeringen gör för att se till att regeringsbesluten om myndigheternas lokalisering blir verklighet. Alla beslut om hur förvaltningen ska organiseras vägleds av att förvaltningens organisation ska vara tydlig, ändamålsenlig och kostnadseffektiv. Myndigheterna ska ges goda förutsättningar att bedriva sin verksamhet på ett effektivt och rättssäkert sätt. Regeringen har i budgetpropositionen (utgiftsområde 19 Regional tillväxt) uttalat att det är viktigt att överväga om statliga myndigheters lokalisering i ökad utsträckning kan få en spridning över landet. Det handlar om att noga pröva om myndigheterna kan lokaliseras utanför storstäderna, i första hand till länscentrum eller andra större orter. Regeringen har i den förvaltningspolitiska propositionen Offentlig förvaltning för demokrati, delaktighet och tillväxt (prop. 2009/10:175) framhållit att regeringens förvaltningspolitik bygger på att myndigheterna i stor utsträckning själva, utifrån de mål för verksamheten som och regeringen fastställer, ska avgöra hur den egna verksamheten ska organiseras för att på bästa sätt tillgodose medborgares och företags behov. Det innebär att regeringens styrning av statsförvaltningen bygger på en långtgående delegering. Myndigheterna har ett stort ansvar att utifrån tilldelade uppgifter och resurser utforma sina verksamheter och sin organisation på det sätt som är mest ändamålsenligt. Delegeringen gäller bland annat arbetsgivarfrågor, inklusive chefstillsättningar, verksamhetsutveckling, organisation och lokalfrågor. Regeringen är dock självklart ansvarig för att den statliga förvaltningen bedrivs rättssäkert och effektivt. En myndighets lokaliseringsort fastställs i allmänhet genom beslut i samband med nybildande eller större ombildningar av myndigheter. Myndigheter har dock ofta behov av att förlägga verksamheter på många olika platser i landet, och förutsättningarna för detta skiljer sig mycket mellan olika myndigheter beroende på verksamheternas karaktär. När det gäller myndighetens ledningsfunktioner är det avgörande att de organiseras och lokaliseras så att de möjliggör en ändamålsenlig styrning och kontroll av hela myndighetens verksamhet. Det är regeringens ansvar att följa upp myndigheternas arbete för att säkerställa att de uppnår förväntade resultat. Om det framkommer att det finns brister hos verksamheten i en viss myndighet är utgångspunkten att i första hand myndigheten själv fattar de beslut som krävs för att skapa en väl fungerande verksamhet. Det gäller inte minst om bristerna kan härledas till frågor om myndighetens interna organisation. Regeringens utgångspunkt är att ledningen av myndigheterna i huvudsak ska bedrivas på myndighetens lokaliseringsort. Vi förutsätter att myndighetsledningarna tar sitt ansvar och lever upp till de intentioner som regeringen gett uttryck för, bland annat avseende myndigheternas lokaliseringsort. 15 (MP): Tack, , för svaret! De flesta nya myndigheter eller omorganiserade myndigheter som bildas placeras i . Den förnämliga tidningen hade en artikel om att de allra flesta myndigheter placeras i innerstan och de övriga i utkanter eller i intilliggande kommuner. Några få hamnar i övriga landet. Några myndigheter har under främst tidigare regeringar placerats runt om i landet. Det har i huvudsak varit lyckosamt. Att myndigheterna kommer ut i landet har bidragit till en bredare arbetsmarknad i olika regioner runt om i . Regioncentrum har fungerat bättre, och det har gjort att de regionala högskolorna och universiteten har fungerat bättre. Det blir underlag för en generellt bredare arbetsmarknad. Enligt en annan undersökning som tog fram finns det en oroande tendens, nämligen att generaldirektörerna och myndighetsledningarna under generaldirektörerna flyttar sina delar av verksamheten från dessa myndigheter och regioncentrum till . Ledningarna vill gärna vara i – som många andra. Den är faktiskt ett problem runt om i och bidrar till överhettningen i . Den bidrar till att inte vågar sänka räntan, som man annars skulle göra. räknade ut att bara de ökade lokalkostnaderna för statliga myndigheter som vill ligga i är på 200–. Jag tror att myndigheterna ofta fungerar mindre effektivt och rationellt när ledningen inte är på plats ute i landet där verksamheten bedrivs. Det finns starka incitament för en regering att göra något ytterligare för att tala om för myndigheterna att ledningen ska befinna sig där myndigheten finns. Jag är tacksam för svaret, men jag är lite förvånad över att svaret innebär att det är myndighetens ensak att besluta om ledningen ska finnas på annan plats eller på den plats som regeringen har beslutat. Borde det inte vara rimligt att regeringen tar ett större ansvar för att denna utveckling inte ska fortsätta och bli ännu värre? 16 (MP): Min ingång i debatten om hur det ser ut med lokaliseringen av myndigheter i är utifrån perspektivet Hela ska leva. Det perspektivet behöver politiken ta ansvar för. Jag tror att alla partier i har en ambition och önskan att politiken ska vara till för hela landet. Det är i så fall viktigt att ambitionerna och de fastslagna principerna har betydelse på riktigt, att de inte nonchaleras och bortförklaras. När det gäller dagens debatt om myndigheternas chefer, generaldirektörer, som ofta sitter i och sköter verksamheten, och att det i sin tur verkar medföra att myndigheternas huvudkontor flyttar sina verksamheter, var statsrådets svar att regeringen har i budgetpropositionen – – – uttalat att det är viktigt att överväga om statliga myndigheters lokalisering i ökad utsträckning kan få en spridning över landet. Det är också en princip som både arbetsmarknadsutskottet och näringsutskottet historiskt har ställt sig bakom. sade statsrådet att regeringens styrning av statsförvaltningen bygger på en långtgående delegering och räknade sedan upp ett antal områden. Dagens interpellation från består av två frågor. Den andra frågan löd: Vad gör regeringen för att se till att regeringsbesluten om myndigheternas lokalisering blir verklighet? Här svarade statsrådet: Det är regeringens ansvar att följa upp myndigheternas arbete för att säkerställa att de uppnår förväntade resultat. Vidare sade han: Regeringens utgångspunkt är att ledningen av myndigheterna i huvudsak ska bedrivas på myndighetens lokaliseringsort. Enligt den granskning som har gjort har det visat sig att av generaldirektörerna på de 40 största förvaltningsmyndigheterna utanför är det 26 som inte bor på orten. Tidningen har gjort en granskning som visar att sedan maktskiftet 2006 har 55 statliga myndigheter kommit till och mer än hälften av dem har hamnat i huvudstaden. Bör inte den frågan tas på mer allvar? Är det inte en rättighet för fler delar av att ha myndigheter placerade där på riktigt? Är det inte en rättighet för hela att få tillgång till akademiska jobb? Är det inte en rättvisare fördelning av både möjligheter och myndigheter som ska eftersträvas? Jag ska också nämna den rapport från som tog upp. Rapporten visar att det är ett problem och en kamp även när myndigheterna är placerade inom . Då vill myndigheterna vara placerade i centrum av staden. Rapporten påvisar att två tredjedelar av den lokalyta som myndigheterna disponerar i ligger i centrala delar. I samma utredning konstaterar man att det har skett en viss förskjutning, att myndigheter har flyttat från centrum innanför tullarna till centrum utanför tullarna, alltså en liten flytt från innersta centrum, men att många myndigheter har svårt att tänka sig en förflyttning från centrum till någon annan del av staden. Det finns så klart massor av förklaringar. Men det har också visat sig vid beräkningar att om myndigheterna skulle flytta från områden innanför tullarna i till mindre centrala områden skulle det medföra betydande besparingar för staten. Där finns också förslag och uträkningar som pekar på detta. 17 Statsrådet (KD): Det förs egentligen tre diskussioner här. En gäller om det ska vara fler statliga myndigheter ute i landet. Den andra gäller hur vi ska hantera de statliga myndigheterna som finns ute i landet, var de har sina huvudkontor och var ledningen huvudsakligen finns. Den tredje gäller hur vi kan få en ökad medvetenhet om lokalkostnaderna, framför allt för de dyra adresserna i . På den sista punkten har en utredare noggrant tittat på frågorna och analyserat skälen. Vi diskuterar hur vi kan skruva i regelverket för att öka medvetenheten om att beakta lokalkostnaden. Om man lämnar en del av innerstadskvarteren och hamnar i så perifera orter som Globenområdet och kan hyreskostnaderna sjunka . Det är en viktig poäng. Regeringen jobbar med hur vi kan öka medvetenheten om dessa frågor. Jag vet många myndigheter som själva jobbar med frågan. Det finns flera exempel på flyttar. Jag instämmer i att det finns problem som vi måste jobba med. Vi är eniga om att det finns en långtgående delegering av ansvaret för organisation och liknande till myndigheterna. Det ligger i botten. Ingen av oss vill riva upp den principen. När vi utlokaliserar eller placerar en myndighet någon annanstans än i får den myndigheten sitt säte på den orten. Då måste också ledningen i huvudsak utföra sitt arbete där. Det är också en följd av om man har ersättning för pendling. Inkomstskattelagen bygger ju också på den tanken. Detta anser jag vara självklart, och det måste myndigheterna själva inse. Det bör också föras dialoger med respektive statsråd om hur arbetet bedrivs. Men det finns så många olika typer av verksamheter som olika myndigheter bedriver, så det är svårt att säga någonting generellt. Myndigheter kan behöva ha kontor i därför att det är mycket aktiviteter och många möten här, så det är ingenting konstigt. Många myndigheter som har sitt säte ute i landet behöver kanske av olika skäl en arbetsplats och vissa funktioner i . Vad ska man göra åt detta? Det är ju det som är intressant med och diskussioner. De innehåller inga konkreta förslag. Ska man införa bosättningsplikt som innebär att man måste vara skriven på den ort där myndigheten har sitt säte? Det innebär att man skulle tvinga generaldirektör, som bor i , att vara skriven i . Man skulle tvinga den som bor i att vara skriven i . Man skulle tvinga någon som bor på en liten ort i att vara skriven i . Förutom att det inte känns rimligt och rätt skulle det också försvåra rekrytering. Det finns många goda exempel på generaldirektörer och myndighetschefer som bor i och som pendlar till andra orter ute i landet och jobbar på dessa orter. Det är fel väg att ha en riktlinje som gäller alla myndigheter. Detta måste självfallet prövas i samband med rekrytering av chefer, men det behövs också en fortlöpande myndighetsdialog, så att det hela fungerar på ett smidigt och bra sätt. Det har skett ett antal lokaliseringar till orter ute i landet. Jag själv är ansvarig för Statens servicecenter, som är en nybildad myndighet som ska serva andra myndigheter när det gäller effektivisering av de administrativa tjänsterna. Denna myndighet är belägen i och i . Vi bygger vidare på den kompetens som finns där. I praktiken innebär det att vi flyttar tjänster från till och , som vi sparar pengar. Det är väl ett uttryck för att det tas steg åt rätt håll, och det finns en rad andra exempel. Totalt har antalet myndigheter minskat . har det varit omorganisationer av befintliga myndigheter. Då är det naturligt att man inte river upp tillvaron för personalen utan löser problemen på plats. När vi har anledning att inrätta nya myndigheter försöker regeringen i hög grad att placera dem utanför . 18 (MP): I sitt andra svar kom statsrådet lite närmare frågan. Det är så som det ofta brukar vara i interpellationsdebatter. Man säger att det är självklart att myndighetens ledning i allt väsentligt – det var ungefär så som statsrådet sade – ska arbeta där myndigheten är placerad. Då borde det ju också leda till en fundering om vad man ska göra när man ser att utvecklingen går åt det andra hållet. Jag är inte säker på att en boplikt är den rätta metoden. Det finns – som statsrådet var inne på – en rad exempel på fall där en boplikt skulle försvåra. När man rekryterar tycker jag att man ska ha en starkare styrning och ställning och se till att det finns policydokument och direktiv till myndigheterna också när det gäller själva ledningsfunktionen i en vidare bemärkelse, alltså inte bara för generaldirektörer. Det som är ännu mer oroande och som riskerar att haverera lokaliseringspolitiken är om det visar sig – som SVT:s undersökning pekar på – att det inte bara är generaldirektörer som flyttar med sitt kontor till och arbetar här, utan att han eller hon även tar med sig den övriga ledningen hit. Då kan rekrytering av övriga medarbetare bli svårare därför att man lätt tappar kontakten mellan myndighetens ledning och verksamheten ute i landet. Jag fick frågan av statsrådet vad jag har för förslag. Mitt förslag är att man tar ett initiativ när det gäller ledning i en vidare bemärkelse.