prot · H10975 · 2014-02-27 00:00:00 — Det är ju i alla fall en väg att gå för att få människor att sluta med droger. 117 (C) replik: Jag blev lite förvånad av det som sades i slutet, att missbruksvården är obefintlig i . Alla de som jobbar med missbruksvård – inklusive min egen fru – tycker nog inte att de är obefintliga och att det jobb som de gör är obefintligt. Det tycker jag var ett onödigt eller ogenomtänkt uttalande från . När det gäller avkriminalisering av eget bruk undrar jag om verkligen har tänkt igenom det så speciellt noga. Ska man avkriminalisera eget bruk måste det ju också vara tillåtet att inneha narkotika för eget bruk. Man kan inte gärna använda det om man inte innehar det. Då får någon annan hålla i det. Ska vi göra det lagligt att inneha narkotika för eget bruk blir det väldigt svårt för polisen att bekämpa narkotikahandeln. Då kan man alltid säga att det man innehar är för eget bruk. Så det fungerar inte som har tänkt sig. Jag funderar också på den rödgröna politiken. Är detta en politik som Socialdemokraterna och kommer att vara med på att genomföra, om det mot förmodan – men opinionsundersökningarna ser ju inte så jättebra ut för vår del just nu – skulle bli en rödgrön regering efter valet? Det skulle vara intressant att få ett svar på det, men jag har inte så stora förhoppningar. Om man frågar om någonting annat som ni har för avsikt att genomföra tror jag inte att vi får något svar på den frågan heller. 118 (V) replik: Men vi har i alla fall fått reda på inställning. lyfte ju fram centermotioner som han i samma betänkande själv går emot. har inte fått något gehör för sin politik på det området, så det gör väl detsamma. Jag tycker inte alls att du ska vara så bekymrad över vår inställning. Konsumtionsförbudet handlar ju om det som man har i kroppen. Det är det som vi inte vill kriminalisera. De flesta som pysslar med detta är ju djupt beroende av droger. En alkoholist får missbruksvård, men en narkoman ska kriminaliseras. Vi har väl nått till vägs ände här, för vi kommer inte längre. Man måste kunna diskutera på ett vettigt sätt hur man ska åstadkomma en bättre narkotikapolitik. Är det ett totalt nej till att man skulle kunna utvärdera en lagstiftning om konsumtionsförbudet som infördes ? Har det haft den effekt som ni ville uppnå? Det tvivlar jag på. Vi brukar ju utvärdera lagstiftning annars, så då förstår inte jag varför man inte skulle kunna göra det i den här frågan. Jag ställde också frågan om hur det blir den dagen man lämnar sitt missbruk och behöver ett jobb, och livet håller på att rätta till sig. Då kräver arbetsgivaren att man ska visa upp ett utdrag ur registret. Sedan är det i regel stopp. Helst vill arbetsgivaren ha utdraget i ett obrutet kuvert. Ska det vara så, ? 119 (C) replik: Nej, vi tittar just nu på när arbetsgivaren ska få kräva att den som söker jobb ska visa upp ett registerutdrag. Jag tycker också att det har gått för långt, för det hindrar människor att återkomma till en normalt, lagligt liv och tjäna pengar på lagligt vis. Det är jätteviktigt att vägen tillbaka till det laglydiga livet står öppen när man är redo för det. Jag lägger märke till att inte kan förklara hur konsumtion av narkotika ska vara lagligt utan att innehav för eget bruk ska vara lagligt. Hur ska man kunna konsumera narkotika utan att först inneha den? Det fungerar ju inte. Har ni tänkt igenom det här? Ska det vara lagligt att konsumera måste det vara lagligt att inneha narkotika för eget bruk. Då gör ni det genast oerhört mycket svårare för polisen att bekämpa narkotikahandeln. Så länge de bara har små mängder på sig – och det kommer de att se till att ha – kan de som säljer narkotika alltid säga: Nej, det är bara för eget bruk. Då har polisen bara en chans, och det är att ta dem på bar gärning när affären sker. De kan aldrig stoppa den som har narkotika på sig och har för avsikt att sälja. Det skulle vara rent förödande för polisens möjligheter att bekämpa narkotika på gatan om politik fick genomslag. Sedan måste jag också säga att jag inte alls tycker att svensk narkotikapolitik har misslyckats. Vi har i förhållandevis få unga som testar narkotika, och siffrorna går nedåt. Man gör undersökningar på niondeklassare och gjorde det tidigare när killarna mönstrade. Det visar sig att det är färre som testar narkotika, och det är för övrigt också färre som dricker alkohol, vilket är en mycket positiv utveckling. Vad blir den rödgröna politiken om ni får chansen? Det är den fråga som vi skulle vilja ha svar på men inte får svar på. 120 (M): Diskussionen om brott och straff kokar i grunden ned till hur och i vilken omfattning samhället ska reagera gentemot en handling som vi gemensamt har bestämt att vi inte kan acceptera. Tydligast och viktigast blir det naturligtvis när det på andra sidan finns ett brottsoffer som kanske får sitt liv slaget i spillror på ett eller annat sätt. Det har varit alliansregeringens ingång att denna typ av handlingar måste mötas på ett tydligt sätt från samhällets sida. Man kan se tillbaka på vad som har skett den gångna mandatperioden. För att åstadkomma detta har alliansregeringen genomfört ett antal straffskärpningsreformer. Vi har därutöver tillsett att vi har fått ett flertal nya kriminaliserade gärningar som ligger i tiden med den samhällsutveckling vi har sett. Det gäller bland annat olaga förföljelse och kränkande fotografering, som är ett sätt att möta en samhällsutveckling där människor har kommit att kunna kränkas på sätt som inte var tekniskt möjliga eller vanligt förekommande. kan vi konstatera att straffskärpningsreform inte i alla delar har fått önskad effekt. De straff som utmäts för vissa våldsbrott är i vissa delar fortfarande för låga, och regeringen avser att återkomma med ytterligare straffskärpningar på det området. Då handlar det framför allt om att höja minimistraff när det kommer till allvarliga våldsbrott. Vi kan konstatera ett minskande antal personer i fängelse. Det beror i huvudsak på den nya narkotikapraxis som vi har sett tona fram i ljuset av Högsta domstolens avgöranden. Det är alltså inte en utveckling som har kommit genom en förändrad lagstiftning. Däremot är det tänkbart att utvecklingen måste mötas med förändrad lagstiftning , för det har aldrig varit lagstiftarens intention att påföljder för grova narkotikabrott ska bli mildare. När man tittar framåt frågar man sig vilket arbete som är på gång och vilket arbete som kommer. Just nu pågår arbete om skärpta straff för mord, skärpt vapenlagstiftning, skärpt kriminalisering av penningtvätt, skärpt kriminalisering av tvångsäktenskap, skärpta straff för inbrott och bedrägerier, skärpta straff mot organiserad brottslighet, skärpta straff för allvarliga våldsbrott och, som jag nämnde , skärpta straff för grova narkotikabrott. Således kan man konstatera ett högt reformtempo i angelägna frågor. Då frågar man sig: Vad vill och vad gör oppositionen i det här sammanhanget? Med en gång, när man har ställt den frågan, inser man att man måste omformulera sig, för frågan bör egentligen vara: Vad gör oppositionerna på det här området? Det finns nämligen ingen gemensam oppositionspolitik över huvud taget. Det vi kan konstatera efter Alliansens historiska satsning på rättsväsendet är att Socialdemokraterna tycks ha anammat den nya, inslagna vägen för rättspolitiken och i grunden går i Alliansens ledband. Utspelen från socialdemokratins sida brukar mer vara på temat , för lite, gör mer. Tittar man på tilltänkta samarbetspartner vid ett eventuellt rödgrönt regeringsövertagande kan man konstatera att , som tidigare nämndes, motionerar om att legalisera narkotikabruk och att vänder sig kraftigt mot användningen av hemliga tvångsmedel, som är absolut nödvändiga för att komma åt den allra grövsta brottsligheten. Hur tänker Socialdemokraterna regera med de två ytterlighetspartierna? Det är en fråga som vi aldrig får svar på, men det är en fråga som är viktig att adressera. De här frågorna utgör grunden för det som brukar kallas samhällets ryggrad, hur samhället ska reagera gentemot gärningar som är felaktiga och behöver beivras. Där står det tidigare regeringsbärande partiet, Socialdemokraterna, helt utan svar. Då får vi den typ av yttringar som vi ser i det här betänkandet: När man inte kan komma överens försöker man greppa efter halmstrån på temat för sent och för lite. Vi har två tillkännagivanden från ett enigt utskott. De tillkännagivandena rör sådant som regeringen redan arbetar med och har kommit långt i arbetet med. Då kan man fråga sig: Är det utskottets eller roll att reducera sig till ett organ som säger göra det ni redan gör men vill göra det i form av ett tillkännagivande, eftersom man i avsaknad av en alternativ, gemensam rättspolitik försöker slå regeringen på fingrarna så gott man kan? Jag vill hävda att det inte är ett seriöst sätt att förhålla sig till de här övergripande och viktiga frågorna, och det ger än mindre svar på vad som är alternativet till dagens nuvarande, höga reformtempo på det straffrättsliga området. Där är oppositionspartierna svaret skyldiga. 121 (V) replik: Jag måste fråga den moderata företrädaren om den höga fart som man har, reformtempot, med mer pengar till polisen och skärpta straff. Jag vet inte hur du sade skärpta straff när du stod i talarstolen. När man tittar på vilka resultat det har blivit är det inte så glädjande. Du tog upp att det sitter färre på anstalt. Det tror jag inte beror bara på detta med narkotikabrott, utan jag tror snarare att man kan hitta en anledning i den årsredovisning som vi har fått från åklagarna: tillströmningen från polisen kanske inte är så stor som den har varit förut. Dessutom sitter polisen med ett it-system där man inte lyckas rapportera. Jag skulle också vilja fråga: Har du någon idé om några förebyggande åtgärder? Det är väl ändå det som är viktigast, i stället för att rabbla upp att vi ska skärpa här och skärpa där. Vad är det för förebyggande åtgärder som ska komma till? Det måste väl ändå vara bra att förebygga, så att vi i mindre utsträckning behöver skärpa straffen. 122 (M) replik: Det är klart att man vid varje enskilt debattillfälle kan försöka vrida debatten till att handla om någonting som inte är ämnet för debatten. diskuterar vi straffrättsliga frågor, och då är det rimligt att diskutera påföljdernas längd och omfattning. Vid andra tillfällen diskuterar vi till exempel unga lagöverträdare. Om vi hade haft den debatten hade jag sagt att regeringen har satsat kraftfullt på att arbeta förebyggande för att förhindra unga lagöverträdares verksamhet och för att förhindra rekryteringen av unga lagöverträdare till grov organiserad brottslighet. De sociala insatsgrupperna, som regeringen införde tidigt , är ett exempel på hur man kan få de aktörer som står unga människor i riskzonen nära att samarbeta för bättre resultat på detta område. Men det är inte det som vi diskuterar , utan vi diskuterar straffrättsliga överväganden. Då kan det vara intressant att ställa en motfråga till , nämligen: Hur blir samhället bättre av att vi släpper ut grova våldsbrottslingar efter halva strafftiden? 123 (V) replik: När man debatterar straffrättsliga frågor är det ingen isolerad företeelse, eller hur? Det är ungefär som när vi har en debatt här och tar upp närliggande frågor. Då ska man inte få ta upp dem. Men gjorde du det själv på ett förträffligt sätt när du tog upp de sociala insatsgrupperna och de satsningar som ni har gjort när det gäller unga lagöverträdare. Jag har faktiskt berömt detta lite grann och tycker att det kan utvecklas och bli bättre. Men forskare som har tittat på detta var inte så nöjda med utvärderingen och hur den har gjorts. När det gäller att släppa ut brottslingar kan jag nämna tillkännagivandet i betänkandet om skattebrott. På grund av att ni har sölat så mycket riskerar vi att det kommer ut lite folk. Helst vill de ha skadestånd också. 124 (M) replik: Detta kanske är lite symtomatiskt från vänsterhåll, som tidigare nämnde. Jag ställde frågan: Varför är man beredd att släppa ut grova våldsbrottslingar efter halva strafftiden? Då får jag motfrågan: Varför har regeringen sölat med att sätta dit skattebrottslingar eller se till att de inte får en lindrigare påföljd? Det är alltså Vänsterns prio ett. Det som kan vara värt att nämna i detta sammanhang, och som inte har kommit upp tidigare i denna debatt, är att det refereras till utslag från både och Europadomstol, ungefär som att man inte vet vad som är skillnaden. Det som Socialdemokraterna och även tycks ha glömt bort är att det kom ett avgörande från 2010 där det sades att den svenska lagstiftningen inte stod i strid med detta. Det förelåg inget problem. Därefter ändrade sig och sade att detta strider mot dubbelbestraffningsförbudet. Regeringen har alltså inte haft särskilt på sig att göra någonting åt saken, men arbetar man med det. Det kom en utredning som bereds i . Jag tycker att det är lite märkligt att man gör denna diskussion till den viktigaste straffskärpningsdiskussionen i just . Det är vad oppositionen har sagt när man väljer att tillkännage detta till regeringen. 125 (FP): Detta betänkande berör flera viktiga frågor inom det straffrättsliga området. Tusentals personer hamnar ofrivilligt först hos inkassobolagen, sedan hos kronofogden. De blir kontaktade för att de inte har betalat räkningar för dyra kreditköp. Det kan vara fråga om allt från kläder och musik till elektronik men även krediter från banken. Problemet är att det inte är dessa personer som har beställt varorna utan någon annan. Kreditkort stjäls från brevlådor, id-kort förfalskas, och den enskilde får först reda på detta för att därefter ägna oerhört mycket tid åt att klara upp detta och rentvå sig. Det handlar om att ringa till polisen, om att ringa till Upplysningscentralen och om att ringa till banken. Sedan ska man kopiera handlingar som ska skickas fram och tillbaka. Detta är inte påhittat, och jag har själv drabbats av detta. Men precis så här låter många människors berättelser, tagna direkt från verkligheten. Beräkningar visar att det enbart i handlar om ungefär 20 000 fall där förslagna brottslingar använt andra människors identitetsuppgifter för att skaffa sig varor, tjänster och krediter. Det är en utbredd brottslighet. För dem som drabbas kan känslan av denna kränkning och intrång i privatlivet vara precis lika stor som om det handlat om ett inbrott. I det ena fallet är det intrång i bostaden, i det andra fallet är det intrång i ens egen personliga identitet. Det råder total enighet i utskottet om att identitetsstölder är ett allvarligt problem och att lagstiftningen måste ses över. Det finns redan ett färdigt förslag på regeringens bord, som kollegerna har nämnt. Utredaren föreslår att en ny brottsrubricering, identitetsintrång, införs i för att ta sikte på situationer där en enskild person drabbas av att någon olovligen använder hans eller hennes identitetsuppgifter och utger sig för att vara honom eller henne. Man kan därför tycka att det är ett kraftfullt slag i luften att justitieutskottet nu har gjort ett tillkännagivande om att regeringen bör se över frågan. Det är just det som regeringen gör, vilket oppositionen är väl medveten om. Men eftersom det har varit oerhört viktigt för oppositionen att få till ett tillkännagivande tänker inte heller hindra denna fråga, utan tillkännagivandet är alltså enigt. Detsamma gäller det andra tillkännagivandet, som handlar om kommande lagförändringar för att åtgärda problematiken med dubbelbestraffning i skatteförfarandet. Mina kolleger har på ett förtjänstfullt kommenterat detta. Det som man kan säga är att det är viktigt att dessa sanktioner samordnas. Och det bör understrykas att avsikten inte är att den samlade reaktionen från samhällets sida ska bli mindre ingripande. Även här finns det ett lagförslag som bereds i , och jag har inte hört att något annat parti i utskottet har någon annan uppfattning i sakfrågan. Jag vill även lyfta fram frågan om lagstiftningen om bokföring. Här finns en reservation om att avkriminalisera försenad inlämning av årsredovisning. Att inte lämna in årsredovisningen är juridiskt ett ringa bokföringsbrott. Jag tror att alla kan hålla med om att det är rimligt att en småföretagare som kanske av rent mänskliga orsaker har blivit lite sen med årsredovisningen inte ska behöva vara orolig för att hamna i domstol. Därför har regeringen tagit initiativ till en mildrad lagstiftning som trädde i kraft . Vad lagändringen betyder är att åklagare får ta upp ringa bokföringsbrott till allmänt åtal endast om det finns särskilda skäl och är påkallat från allmän synpunkt. Det kan låta som en helt betydelselös ändring, men utifrån hur lagtexter brukar skrivas är detta en mycket betydelsefull ändring. Som regeringen skriver i propositionen innebär detta en stark signal om att huvudregeln ska vara att åtal inte ska väckas. Detta innebär att företagare som blir kortvarigt försenade inte ska riskera en prick i straffregistret. Att regeringen inte föreslog en ren avkriminalisering av ringa bokföringsbrott beror på att det kan finnas undantagssituationer där det trots allt kan finnas skäl att åtala. Företagare som blir kortvarigt försenade ska alltså inte behöva riskera att få en prick i straffregistret. Men vi har alltså undantagsbestämmelser. hävdar i reservation 9 att denna lagändring betyder att en dom från fortfarande gäller. Då vill jag hävda att inte har följt lagstiftningsärendet. Det är genom nya lagar som vi lagstiftare kan förändra rättsväsendets praxis. Poängen med lagändringen var uttryckligen att mildra lagstiftningen: En försenad årsredovisning ska normalt inte leda till åtal. Reservationen är också intressant eftersom det påstås att lagändringen är ett lagförslag. Detta är inte bara ett lagförslag, utan det är gällande lag . Det är en viktig fråga för många småföretagare. De ska inte behöva oroa sig för brev från åklagaren bara för att de blivit lite sena med årsredovisningen. Vi ska fortsätta att underlätta och förenkla för småföretagen, och låt mig säga det i klartext: Om regelförändringarna från regeringens sida inte ger önskad effekt är vi från beredda att vidta ytterligare åtgärder. Låt mig säga några ord om reservation 21 om EU:s straffrättsliga samarbete. Eftersom vill tävla med om att vara det mest EU-fientliga partiet är jag förstås inte förvånad över att vill problematisera det straffrättsliga samarbetet inom . Däremot är jag mycket förvånad över hur problematiserar detta samarbete. Läser man reservationstexten i betänkandet ser man att bland annat är bekymrat över att frågor om brottsprevention, alltså det brottsförebyggande arbetet, får låg prioritet i EU:s kriminalpolitiska samarbete. Men det beror på att EU:s samarbete inom brottsbekämpning är strikt avgränsat till de gränsöverskridande frågorna. Vi i är starka anhängare av EU. Vi stöttar ett starkt rättsligt samarbete i . Men att EU behövs betyder inte att EU ska göra allt. Vi behöver ett robust samarbete för att möta den grova gränsöverskridande brottsligheten, men det viktiga arbetet i vardagen med att förebygga brott, genom att fånga upp ungdomar med problem hemma och förbättra skolan och tryggheten i bostadsområdena, måste förbli ett ansvar för varje land. Avslutningsvis, fru talman, vill jag ta upp punkten om hot och våld mot förtroendevalda. Det är en mycket viktig fråga som inte har debatterats så mycket , men vi har haft en särskild debatt om det tidigare. Jag delar mycket av det som sade i sitt anförande. Det är viktigt att regeringen ser över frågan. Det har getts ett uppdrag, och det kommer en rapport från . gav regeringen en domare i uppdrag att se över de domar som rör hot och våld mot förtroendevalda. Det är bekymmersamt, fru talman, att många förtroendevalda inte anmäler hot och våld. En förklaring som påvisar är att förtroendevalda inte upplever att samhället tar tag i anmälningarna och att det i alltför liten utsträckning leder till faktiska konsekvenser. Även om det inte finns några tillkännagivanden eller ställningstaganden i utskottet är vi helt överens om vikten av att regeringen ser över frågan och kommer tillbaka med ett bra underlag. 126 (KD): Den innevarande mandatperioden och fram till valet har vi kristdemokrater valt att fokusera på barns och ungas uppväxtvillkor. Vi vill försöka spegla varje politiskt område ur detta perspektiv, och med de medel som står till buds tillförsäkra att ska vara världens bästa land att växa upp i. Det får en rad konsekvenser på justitieområdet, inte minst på det kriminalpolitiska och straffrättsliga planet, som vi nu diskuterar. Genom våra initiativ har regeringen på en rad områden skärpt lagstiftningen där barn är särskilt utsatta, inte minst inom sexualbrottsområdet. Vi har medverkat till att riksdag ställt sig bakom skärpta straff för sexuella övergrepp mot barn, infört gromning som brottsrubricering och gjort det möjligt för barn som utsatts för sexuella övergrepp att driva sin egen talan genom att preskriptionstiden räknas först från att barnet är , för att nämna några åtgärder. Men vi kan naturligtvis inte stanna vid sexuella övergrepp. Som Brottsförebyggande rådets statistik visar är barn och unga generellt en utsatt grupp när det kommer till brott. För vissa typer av brott mot enskild person handlar det om att utsattheten bland yngre är mer än dubbelt så hög som bland befolkningen i stort. Unga är också mer utsatta för upprepade brott. Det gäller inte minst brott som unga begår mot andra unga. Dess värre är den rådande svenska rättspolitiska doktrinen att aktivt leta efter sociala bortförklaringar till lagöverträdelser, och den blommar ut som kraftigast just när det gäller unga lagöverträdare. Där är det personliga ansvaret som varje människa behöver lära sig att ta alltför ofta frånvarande i samhällets syn på unga kriminella. Här söks ofta omständigheter i uppväxtmiljö och skola eller psykosociala faktorer, vilket inte sällan renderar i att den unge kriminelle kan fortsätta på den inslagna banan innan rättsväsendet slutligen ingriper med ett kännbart straff. I den numera klassiska skräckfilmen tystnar uttrycker : We covet what we see every day – vi åtrår det vi ser i vardagen. Det ligger en del i det. Därför drabbar brottslighet oftast de personer som finns i förövarens närhet. Ungas brottslighet drabbar i enlighet med denna logik först och främst andra unga. Det är, speciellt när vi tittar på unga lagöverträdare, viktigt att förstå att brottsligheten hänger ihop. Våldsbrott, stölder, tillgreppsbrott, narkotikabrott – det ena ger det andra och är en del i en logisk kedja. Därför ska bekämpandet av det ena ses som ett bekämpande också av det andra. Som katalysator för övrig brottslighet finns i stor utsträckning narkotikan. Narkotikabrottsligheten är ett av våra stora samhällsproblem. Dess värre ser vi hur narkotikan breder ut sig i allt vidare kretsar och att de lätta drogerna numera förekommer i samtliga socialgrupper på ett sätt som inte var fallet . hade en artikel om operation Höstglöd, som var inriktad på cannabis. Under en knapp månads tid blev 130 skolelever, varav 70 hemmahörande på , som knappast är sinnebilden för en socialt utsatt förort, föremål för brottsutredning. Missbruk bland medelklassungdomar som inte har en koppling till kriminalitet i övrigt är något vi tidigare inte sett. Deras missbruk är dock minst lika allvarligt då det göder gängkriminaliteten; är det gängmedlemmarna som säljer de illegala drogerna i miljöer där unga vistas. Därmed finns inkörsporten till den organiserade brottsligheten i många ungas närhet. Det behöver vi ha i åtanke när vi bedömer klokheten i Vänsterns förslag att avkriminalisera narkotikabruket, som nämnde. Att fortsatt hålla en hög ambitionsnivå i kampen mot narkotikan är en av hjärtefrågor. Det kräver att vi bibehåller och skärper den restriktiva lagstiftningen har på området. avkunnade en dom som har kommit att få långtgående konsekvenser. Man omtolkade praxis för straffmätning vid narkotikabrottslighet.