prot · H109112 · 2014-05-13 00:00:00 — En del handlar naturligtvis om att stimulera olika typer av innovationer. Det handlar om hälsofrämjande arbete, om att öka tillgängligheten, om att åtgärda olika typer av kvalitetsbrister. Det handlar också om ökad jämlikhet, inflytande och valfrihet för äldre. Inte minst handlar det om ett generationsväxlingsprogram. Vi har många som jobbat inom äldreomsorgen och som snart förtjänar att få gå i pension. De har jobbat och slitit för det och är värda sin pension. som de händerna försvinner behöver det komma in nya händer i vården. Därför behöver vi fokusera på ett generationsväxlingsprogram. Det är sant att det är kommunernas ansvar, men i likhet med många andra frågor som är kommunernas ansvar hindrar det inte regeringen, speciellt kanske inte den nuvarande regeringen, att lägga sig i och peka med hela handen. Därför kan man undra varför regeringen hesiterar i just det här avseendet, i just den här frågan, när vi vet hur viktigt det är. Det är bra att vi satsar på ledarskapet inom äldreomsorgen, men om det ska få någon effekt måste det också finnas personer att leda i arbetet. Det behövs fler händer i vården. Jag ska ge statsrådet en möjlighet att återkomma om detta. Jag tror också, precis som statsrådet själv var inne på, att det behövs ytterligare en möjlighet att fördjupa kompetensen. Vi har talat om det här med rehabundersköterskor och demensundersköterskor, men vi har också sagt att det i själva grundutbildningen i vård- och omsorgsprogrammet måste föras in mer av geriatrik, gerontologi och demenskunskap. På så sätt får man en förförståelse för detta och känner kanske att äldreomsorgen är ett område där man kan arbeta och utvecklas . Det är ett spännande område att arbeta med, helt enkelt. 31 (S): Jag vill återkomma till det här med att vi blir fler och fler och att vi har en stor möjlighet när det gäller den digitala hälsan. Det är också så att personalen sliter väldigt hårt inom hemvården. Vår bild när vi är ute och träffar gamla och sjuka och även personal är att många är nöjda med vården och att det finns en bra vård i på många håll, men att det också finns många som får slita hårt inom hemvården och att det därför inte är ett attraktivt yrke. Man stressar mellan väldigt många som man ska besöka. Man har ingen samlad arbetsdag, och det förekommer oerhört mycket stress och tunga lyft. Det skulle kunna underlätta om man använde sig av digitala möjligheter. Det finns en väldigt stor potential. Om man bejakade utvecklingen, såg till att det fanns ett samlat grepp från statens sida och satsade på att se till att alla ska ha den här möjligheten i hela landet, då skulle vi kunna baka in det i kompetensutvecklingen och se till att utveckla den kompetenstrappa som vi byggde upp . Man skulle också se till att det blev ett mer attraktivt yrke om man kunde använda sig mer av den nya tekniken, vilket sker på många håll i landet, men absolut inte överallt. Det behövs ett samlat grepp, och det behövs en framtidsinriktning på satsningar på hemsjukvården, sjukvården över huvud taget, välfärdstjänster och tekniken i , för då blir det ett modernt och attraktivt yrke. 32 Statsrådet (KD): Vi har gjort väldigt stora satsningar på att stödja kommunerna, och det är inte en fortsättning på det Socialdemokraterna gjorde. Det fanns inte ens en värdegrund . Vi har infört den, och jag tror att ni tycker att den är väldigt viktig. Åtminstone uttryckte att det var ett mycket bra initiativ regeringen tog när vi tillskapade värdegrunden och alla de utbildningar som har följt av den. Jag tror att den kommer att ha mycket stor betydelse för äldreomsorgen, inte bara nu utan också . Det har aldrig genomförts så stora utbildningssatsningar totalt sett som de den här regeringen har iscensatt. Låt oss vara klara över det. Vi har velat stödja kommunerna, och det är inte en fortsättning på tidigare regerings arbete, utan vi har tänkt nytt och haft en plan. Jag håller verkligen med om att det gäller att skapa en attraktivitet hos det här yrket och tala om den framtidsbransch detta är. Här kommer det att finnas arbete, det vet vi. De äldre blir inte färre, utan fler. Här kan man vara säker på att få jobb. Det är också därför möjligheterna till fördjupning måste finnas, så att man kan få specialisera sig och kanske bli chef på rimliga villkor. Det måste finnas bra förutsättningar ute i kommunerna för att göra jobbet. Ledarskapet är centralt, men man kan inte handleda 100 personer och hålla utvecklingssamtal. Det ger ingen rimlighet. Vi som partier måste arbeta mycket ute i kommunerna för att se till att det råder bra arbetsförhållanden. Naturligtvis har kommunerna huvudansvaret, men vi behöver finnas där som kommunpolitiker. Jag håller med ; jag är övertygad om att välfärdstekniken är ett sätt att göra en hel del omstruktureringsarbete och effektivisera arbetsmetoderna, vilket kan underlätta betydligt för personalen. Jag tror också att välfärdstekniken kan öka attraktiviteten hos yrket och skapa nya karriärvägar inom den här sektorn, inom vården och omsorgen. En av de förhoppningar jag har är att den utredning som vi har tillsatt ska komma fram till detta. Men vi gör saker med stimulansmedel ut till kommunerna och ser saker hända. Digitaliseringen av trygghetslarmen är bara en sak. Det sker ganska många lokala projekt, och vi vill se till att de kan spridas. Ett nav är , där det har hänt väldigt mycket och där man har jobbat tillsammans med ABB. Det finns ett tekniktänkande i hela äldreomsorgen i . Vi har alltså öar där det används mycket ny teknik och där detta skapar en annan status för äldreomsorgens medarbetare. Jag skulle också vilja säga att det arbete som vi har gjort med stimulansmedel till att börja arbeta med kvalitetsregister inom äldreomsorgen har bidragit till att arbetet har blivit mer strukturerat. Jag besökte ett äldreboende i där man hade en skanning av varje enskild persons behov. De äldre gick på promenader, fick lite massage, somnade utan sömnmedel och så vidare. Jag frågade: Hur hinner ni detta? Jo, fick jag veta, det hade frigjort så mycket att de hade fått ned aggressivitet och våldsinslag, så de hade mer tid. Det handlar alltså även om att arbeta på ett strukturerat och bra sätt för att frigöra tid. 33 (S): Jag förstod att statsrådet skulle ha svårt att se detta som en förlängning av det arbete vi gjorde med Kompetensstegen. Man skulle kunna säga så här: Det har alltid varit en arbetsgivares uppgift att arbeta med den kompetensutveckling som de anställda behöver för att kunna utföra sitt arbete, vilket gör att detta naturligtvis borde ha legat på kommunerna helt och hållet. Men vi valde att göra en kompetensstege nationellt. Det är klart att de insatser ni har gjort under de år ni suttit i regeringen kan ses som en förlängning av det arbete vi påbörjade. Och det hade väl varit förvånande om det inte hade gått något framåt. Något intryck av det som vi gör tar ju ni också. Statsrådet skulle behöva fokusera något på arbetsmiljön inom äldreomsorgen och kanske inte minst på frågan om heltid och deltid. Det bör inte enbart vara en fråga för kommunerna att själva reflektera över. Det finns mycket som går att göra för att göra det här arbetet mycket attraktivare. Jag tror att en av de sakerna är att erbjuda fortsatt kompetensutveckling. Men det handlar också om att ta ansvar för arbetsmiljön, föra samtal med kommunerna och se till att man kan erbjuda anställning på heltid, så att vi blir av med den ofrivilliga deltid som framför allt många kvinnor befinner sig i. Jag tycker inte att regeringen har tagit några initiativ till att ta tag i den stora utmaningen, nämligen att få in fler händer i vården. Vi har för vår del satsat på fler platser i komvux och yrkesvux för att kunna se till att det blir fler händer. Jag roade mig med att konstatera att om det saknas 150 000 personer behövs det 300 000 händer. Det är så många händer vi måste se till att det dyker upp inom äldreomsorgen. 34 Statsrådet (KD): Jag noterar ändå att också våra politiska motståndare tycker att vi har gjort en hel del bra saker. Det tar jag som ett erkännande. Heltidsfrågan har Socialdemokraterna drivit , om jag inte missminner mig, men ni gjorde inte något åt det i regeringsställning. Vi har jobbat mycket med frågan på det kommunala planet. I kommun, där vi har kommunstyrelseordföranden, erbjuds all personal som vill jobba heltid att få en heltidstjänst. Jag tror att det är så kommunerna måste göra för att säkra att man får unga som söker sig till äldreomsorgen. Man vill som ung naturligtvis ha en heltidstjänst. Det där är superviktigt, men jag tror inte att lagstiftning är rätt väg att gå. Det handlar om att attrahera unga. Vi vet att vårdprogrammet på gymnasiet inte har varit det bästa att göra det. Jag tror att unga gillar vården om de får en chans att få upp ögonen för den. Jag skulle önska att fler gjorde som det kristdemokratiska kommunalrådet i , , har gjort. Han har inbjudit gymnasieungdomar att helgjobba på äldreomsorgens olika boendeenheter ett visst antal timmar och med en god lön för detta. Det har väckt ett enormt intresse, och väldigt många har anmält sitt intresse. Det är ett bra sätt att få kontakt med hur äldreomsorgen ser ut. Jag skulle säga att många har en felaktig bild av hur det är. Det kan vara ett sätt att väcka intresse. Ungdomar behöver få träffa äldre under de omständigheterna och se hur mycket respons de får tillbaka i yrket. Det är verkligen en framtidsbransch. Därom är i varje fall och jag överens. Överläggningen var härmed avslutad. 10 § Svar på interpellation 2013/14:393 om Vårdval 35 Socialminister (KD): har frågat barn- och äldreministern om hon har gjort ställningstagandet att det är rimligt att etableringsfriheten får gå före det verkliga behovet av mödra- och barnavård som finns inom olika områden i . Arbetet inom regeringen är så fördelat att det är jag som ska svara på interpellationen. Inledningsvis vill jag betona att det är landstingen och kommunerna som har huvudansvaret för att organisera och styra sina verksamheter så att alla invånare får tillgång till en god vård och omsorg. Det står bland annat landstingen fritt att utforma ersättningssystemen så att de skapar olika ekonomiska incitament för vårdens aktörer och påverkar deras beteende. Det är således upp till att avgöra hur ersättningen utformas så att vårdgivare kan bedriva den typen av verksamheter som lyfter fram i sin interpellation, det vill säga familjecentraler och andra liknande verksamheter. Genom skyldigheten att införa vårdvalssystem inom primärvården har patienternas valfrihet stärkts. En ökad valfrihet är viktig för att stärka patientens ställning och roll, men också för att stimulera kvalitetsutveckling och förbättringsarbete i övrigt. har i sin uppföljning av vårdvalsreformen konstaterat att reformen kan ses som en relativt lyckad reform, med goda förutsättningar att bidra till en fortsatt kvalitetskonkurrens och mångfald i primärvården. Vårdvalsreformen inom primärvården har dessutom inneburit en förbättrad tillgänglighet. Sedan vårdvalets införande har det tillkommit 170 vårdcentraler, en ökning . Det har inneburit att av befolkningen har ett reseavstånd på med bil till närmaste vårdcentral. Sedan vårdvalets införande har 450 000 fler svenskar fått en vårdcentral inom fem minuters körtid. Detta har stor betydelse inte bara för tillgängligheten utan också för patientens ställning i vården, eftersom det finns en faktisk möjlighet att välja. Mätningar av patientnöjdhet visar också på en ökande tillfredsställelse med primärvården sedan vårdvalets införande. tar även upp frågan om tillgången på barnmorskor. har regeringen vidtagit flera åtgärder för att motverka att det uppstår en brist på barnmorskor och annan vårdpersonal. Bland annat har regeringen, under såväl nuvarande som föregående mandatperiod, satsat på en utbyggnad av läkar- och sjuksköterskeutbildningarna. Det åligger sedan lärosätena att anpassa utbildningsutbudet efter studenternas efterfrågan och arbetsmarknadens behov. I årets ekonomiska vårproposition presenterade regeringen en utbyggnad av barnmorskeutbildningen om totalt 100 nya högskoleplatser . tillkommer ytterligare 50 nybörjarplatser. För att stödja landstingens personalplanering har regeringen gett i uppdrag att rapportera om tillgången på bland annat barnmorskor inom hälso- och sjukvården. Det senaste årets upplaga av Nationellt planeringsstöd (NPS), som publicerades i sin helhet , visar att tillgången på barnmorskor i förhållande till befolkningen har ökat . Efterfrågan på barnmorskor överstiger dock fortfarande tillgången, framför allt för erfarna barnmorskor, och efterfrågan förväntas öka . beslutade regeringen dessutom om direktiv för en nationell samordnare för effektivare resursutnyttjande inom hälso- och sjukvården. Samordnaren ska ge förslag på åtgärder som kan vidtas på nationell, regional och lokal nivå för att säkerställa att professionernas tid, kunskap och engagemang används på bästa möjliga sätt i syfte att öka hälso- och sjukvårdens effektivitet. Regeringen kommer att följa samordnarens arbete med stort intresse. 36 (S): Tack för svaret, socialministern! Tyvärr kan jag egentligen inte se att det är något riktigt svar på min fråga. Jag hade hoppats på att socialministern skulle ha varit lite mer reflekterande över den risk som uppstår när olika typer av ersättningssystem i vården är konstruerade så att de motverkar till exempel samverkan mellan kommuner och landsting kring exempelvis barnens behov, som jag har tagit upp i min interpellation. Jag hade också hoppats att socialministern på något vis hade berört den problematik som uppstår med att den fria etableringsrätten så som den är utformad leder till dragkamp om vissa viktiga personalgrupper, som till exempel barnmorskor. Det råder nu brist på dem inte bara i förlossningsvården utan också i mödrahälsovården i olika delar av . Socialministern kunde för den delen ha reflekterat något lite grann över vilka effekter som uppstår när olika typer av ersättningssystem kombineras med nationella beslut som till exempel om etableringsfriheten. Jag tror att det hade varit välgörande om vi hade haft en lite reflekterande diskussion kring detta. I stället får jag ett långt svar dels om landstingens respektive statens ansvar inom hälso- och sjukvården, dels om vårdvalets förträfflighet. Jag förstår att den borgerliga regeringen vill plussa sin egen politik. Det är inte helt oväntat. Men jag förväntade mig lite större seriositet kring frågeställningen i interpellationen. Jag vet att socialministern vet att socioekonomiska skillnader och orättvisor som finns i fråga om tillgång till vården i vissa avseenden har förstärkts genom de beslut som fattats bland annat av borgerliga politiker i . Kombinationen av fri etablering och ersättningssystem som i för liten grad tar hänsyn till behov och vårdtyngd har avigsidor. Framför allt leder det till en mer ojämlik vård. Detta vet socialministern. Vi har sett exempel på familjecentraler som fått läggas ned därför att ersättningen i systemen inte premierar den typen av mer djupgående insatser. Vi har sett det när till exempel vårdvalet för gynekologi infördes i . Det visade det sig att när man öppnade en ny gynmottagning i med ultraljudsmöjligheter gick det eller månader innan man var tvungen att lägga ned. Den patientgruppen är inte tillräckligt lönsam för den som har etablerat sig. I sitt svar säger socialministern – liksom socialministern alltid gör och alla socialministrar alltid kommer att göra – att det är landstingens ansvar. Riktigt så enkelt är det inte. Det är socialminister som har ansvar för att se till att vi i på alla nivåer följer hälso- och sjukvårdslagen. I hälso- och sjukvårdslagen finns det vi kallar för portalparagraf. Den är väldigt tydlig. Den säger att vi i ska ge vård efter behov och på jämlika villkor. Det som sker är att landstingen – och jag använder som jag kan ganska väl som exempel – inför administrativa ekonomiska system som premierar korta besök i stället för att ta sikte på var de största vårdbehoven finns och utforma ekonomisk-administrativa stödsystem och ersättningssystem för det. Det leder till att vi får en mer ojämlik vård som inte lever upp till hälso- och sjukvårdens portalparagraf. Därför vill jag fråga socialministern: På vilket sätt tänker socialministern säkerställa att landstingen lever upp till hälso- och sjukvårdens portalparagraf om vård efter behov? 37 Socialminister (KD): Som vanligt är interpellationer väckta i helt fel sammanhang. Hon väcker en diskussion som borde föras i . Om ledamöter från hela landet var lika idoga som skulle det här parlamentets tid upptas till att diskutera frågor som hör hemma på en annan politisk nivå. Ordningen är den att det är landstingen som beslutar om ersättningssystem, i förekommande fall kommunerna. Det är inte staten som bestämmer i dessa frågor. säger att socialministern svarar som socialministrar har gjort, nämligen att det är landstingens ansvar. Kanske finns en god anledning till just detta, nämligen att ansvaret ligger på landstingen. Om det vore så att skulle vara ordförande i är jag säker på att hon skulle vara otroligt upprörd om jag från den nationella nivån kom och petade i ersättningssystemen, precis som man skulle vara i , och så vidare. Det är de som är vårdens huvudmän. Detta vet – självklart – men bryr sig inte om detta faktum över huvud taget. Det finns goda skäl att diskutera ersättningssystem, men det här är en fråga för landstingen. Jag var så sent som på en stor konferens med företrädare från många, kanske alla, landsting i , med företrädare för myndigheter, med experter och många olika kompetenser, som diskuterade erfarenheter utifrån ersättningssystem som har praktiserats runt om i landets olika landsting. Vid konferensen fanns representanter från . Det var forskare som hade tittat på . De diskuterade vilka effekter ersättningssystemet där hade gett, vad som hade hänt när ersättningssystemet justerades när de tyckte att de såg något bättre. Det är så, tror jag, som resonemangen ska gå till. Det finns inte ett enda ersättningssystem som kan ristas i sten och som kommer att stå sig över alla tider. Här måste landstingen visa ödmjukhet, kommunerna i förekommande fall, och fundera över om det finns något som kan justeras för att ännu bättre få fram önskade effekter när det gäller till exempel fler aktörer på ett visst område eller att få ett annat beteende när det gäller besök kontra långsiktighet. Där finns flera olika knappar och rattar för landstingen, i förekommande fall, att använda. Jag tror inte att till exempel ska fatta beslut om ett enhetligt ersättningssystem som gäller från till . Det är något som landstingen ständigt ska pröva i dialog med varandra utifrån en empirisk grund som gör att de vet vad de gör. Inget färdigt system existerar, utan systemen behöver justeras. Det ska vara en ödmjuk hållning så att systemen justeras på ett sådant sätt att det blir önskade effekter. Att socialministern eller, för den delen, riksdag ska säga hur det ska vara tror jag helt enkelt inte på, fru talman. 38 (S): Tack, socialministern, för inlägget! Jag vet att landstingen är huvudmän för hälso- och sjukvården. Jag vet också vad som står i hälso- och sjukvårdslagen, som den här har klubbat och som socialministern bär det yttersta ansvaret för att vårda så att den efterlevs. Där står att vi i ska ge vård efter behov och på jämlika villkor. Därför har frågan nationell bäring. Om man fattar ett beslut i riksdag som säger etableringsfrihet eller vårdvalsreformer i primärvården, och sedan lägger ihop beslutet med vad olika landsting gör, och det får icke önskade effekter, till exempel att vården börjar fördelas mer ojämlikt, det vill säga strider mot hälso- och sjukvårdslagen, då har socialministern och ett ansvar att fundera över vad som håller på att hända med svensk hälso- och sjukvård. Det är därför jag ställer följdfrågan till socialministern: Vad tänker socialministern göra för att säkerställa att landstingen lever upp till hälso- och sjukvårdens portalparagraf? Det är inte bara i , som jag känner mest till, utan även på flera andra håll i landet, som produktionstakten i sjukvården har blivit så hög, ersättningssystemen skruvar mot lätta, enkla läkarbesök, att det i praktiken är som talesättet säger, nämligen att man måste vara frisk för att vara sjuk i för att komma till primärvården eller för att få sina vårdbehov utredda. Det är riktigt att antalet vårdcentraler och primärvårdsenheter har ökat, men det betyder inte att vi har gått mot en mer jämlik vård eller att vi har kommit närmare hälso- och sjukvårdslagens portalparagraf om att vi ska ge vård efter behov. Det är snarare tvärtom. Vi är på väg att segla in mot en sjukvård där hälso- och sjukvårdens portalparagraf är giltig. Därför är det högst relevant att fråga socialministern vad han tänker göra. Det kan inte vara rimligt, inte ens från en socialministers utgångspunkt, att landstingen konstruerar system för vården som premierar många besök i stället för att titta på och behandla hela vårdbehovet, eller att skapa så administrativt tunga system i hälso- och sjukvården att de tränger undan tid med patienterna. Varför, till exempel, kan inte socialministern lika frenetiskt som han argumenterar för det fria vårdvalet och den fria etableringsrätten tala om behovet av att leva upp till hälso- och sjukvårdslagens portalparagraf? Jag tror att det samtalet med hälso- och sjukvårdshuvudmännen är minst lika viktigt och en naturlig följd av det värdegrundsarbete som har skett i hälso- och sjukvården. Om detta hör man socialministern tala lite. I stället talas det om det fria vårdvalet, om vikten av att skapa en marknad i hälso- och sjukvården där flera aktörer kan konkurrera med varandra. Det är vad man hör från regeringen och socialministern. Det vore välgörande för framtiden för svensk hälso- och sjukvård om vi kunde föra ett mer intellektuellt resonemang om hur olika beslut på olika nivåer i vårt land faktiskt driver sjukvården i en riktning som inte, i alla fall inte i storstäderna, är särskilt önskvärd. 39 Socialminister (KD): Den svenska hälso- och sjukvården är bättre än vad den någonsin har varit. Tillgängligheten har förbättrats. Kvaliteten förstärks ständigt. Grupper som har haft svårt att komma till har lättare att komma till i sjukvården. Jag talar om till exempel psykiskt sjuka, kroniker och cancerpatienter. Den svenska hälso- och sjukvården utvecklas , får en bättre tillgänglighet och en högre kvalitet. säger att man måste vara frisk för att komma till vårdcentralen. Det stämmer naturligtvis inte. Vårdcentralernas förtroende hos de många patienterna har ökat. De lyckas bättre än vad de har gjort tidigare när det gäller både kvalitet, som vi kan se genom öppna jämförelser, och medborgarnas förtroende. Det gäller både tillgänglighet och förtroende för det medicinska innehållet. talar om hur ersättningssystemen ska se ut. Jag förklarade tidigare att jag inte tror på den modellen. Jag tror att vårdens huvudmän, de som tar in skatt, finansierar vården, organiserar vården, anställer personal, också är de som är bäst lämpade att utforma ersättningssystemen. Jag skulle bli förvånad om efter ett samtal med sina egna kommun- och landstingspolitiker skulle komma tillbaka och säga att de är överens om att staten ska ta över ansvaret. Jag tror inte att det är så. Däremot är det viktigt, som jag sade i tidigare inlägg, att diskussionen fortgår , för det finns inga färdiga system för ersättning. Det här måste ständigt prövas utifrån erfarenheter man vinner. Vad kan vi göra för att ytterligare kvalitetsmässigt förbättra vården? Vad kan vi göra för att förbättra tillgängligheten? Det är sådana frågor som landstingspolitikerna ständigt ställer sig, och ska ställa sig, för att se hur man kan få ett ännu bättre utfall och hur vi använder skattebetalarnas pengar på bästa möjliga sätt.