prot · H109123 · 2014-06-11 00:00:00 — Jag börjar med , Socialdemokraterna, som står här i talarstolen och påstår att ingenting görs. Det märks att vi är inne i en valrörelse. Visst ska vi ha debatton och argument som talar för saker och ting. Men om man säger att ingenting görs går man ganska långt utanför de ramar som borde gälla i en debatt. har alldeles kommit med de senaste siffrorna. Där ser vi att har högst sysselsättningsgrad i hela EU. säger: Ingenting görs. Vilket land har gjort mer för sysselsättningsgraden än ? Statsskulden i var . Den är alltså lägre , och då talar vi om löpande priser. Vi har högst sysselsättningsgrad i EU, och vi har lägst statsskuld. Vi har sänkt statsskulden . Ingenting görs, säger , Socialdemokraterna. Sedan finns det en tendens att vilja jämföra och rycka saker ur deras sammanhang. Det vill jag också bemöta. Man talar mycket om , och det är intressant i de här sammanhangen. Socialdemokraterna vill att den politik som förs i ska föras i . Det skulle medföra att vi skulle ha 230 000 färre kvinnor i arbetskraften. Vi skulle ha en situation där 525 000 fler svenskar skulle befinna sig i låglöneyrken. Vi skulle ha en situation där svensken skulle tjäna mindre . Ingenting görs, säger , Socialdemokraterna. står han med en lucka i sin egen budget på . Han har ingen finansiering för det. Här säger han att det måste göras en massa saker, men han saknar en finansiering på . Ingenting görs, ! Per från tog upp en viktig fråga om och . Vi har hört debatt och replikskiften om detta. Jag vill ta upp en annan aspekt på det. Kommuner och landsting har olika storlekar. Det finns små kommuner, mellanstora kommuner och stora kommuner, och man kan dela in dem i en mängd olika områden. Många av dem sitter med lite kompetens, eller rättare sagt kompetens som inte riktigt räcker till för att man ska kunna sätta sig in i alla dessa frågor. De efterfrågar ännu mer stöd och hjälp från centrala delar av vårt land. Det handlar om hur man ska kunna kombinera detta med att jobba med miljöfrågor som man har en välfungerande konkurrens i sin verksamhet. Då svarar regeringen genom att dubbla resurserna för att kunna hantera detta, och vi ser till att man inte får två olika spår i detta. Vi vill se till att man blir ännu starkare både på konkurrenssidan och när det gäller att göra upphandlingar som gynnar miljön. Det är därför man går ihop och lägger all kraft i för att samordna resurserna. Man har ibland fått två helt olika signaler, och det vill vi nu motverka. Den enskilda kommunen har inte alltid möjligheten att anställa den kompetens man skulle vilja för att kunna komma fram med frågorna. Det är kommunerna vi måste stärka. Det är dem vi ska hjälpa, och det är därför regeringen går fram med förslag om att sammanföra och i samma organisation och myndighet. Då framhåller man att det blir en myndighet som både ska vara rådgivande och följa upp, styra upp och komma med pekpinnar. Så gör man på en mängd olika myndigheter , både och polisen men också den enskilda i en kommun. De jobbar på det sättet. De ger råd, ställer upp och tipsar, men är de den dömande instansen när något går fel eller när man måste ha ordning och reda på olika saker. Jag förstår inte denna kritik. När regeringen vill göra något aktivt och gör något bra ska , Per och några till ställa sig på tvären. Det tycker jag är att vara emot utveckling och emot det som förenar och det som är syftet med reformen och förstärkningen av densamma. Det tredje jag vill ta upp är detta med biståndet, som bland andra från har tagit upp. Vi ska i vara stolta över att vi har en nivå på av bni som går till bistånd. Jag ser det som ett väldigt gott tecken. Sedan finns det funderingar, och man kan alltid diskutera, men följer de internationella spelreglerna för hanteringen av biståndspolitiken. Vi lägger ungefär lika mycket på bistånd som vi lägger på försvaret . Vi ska vara stolta över det bistånd vi jobbar med. Men det är något som glömmer. Regeringen har ju också sett till att stärka möjligheten för var och en att lämna gåvor till bistånds- och hjälporganisationer. Med detta gåvoavdrag har vi tillfört mer resurser via civilsamhället in i bistånds- och organisationsarbetet. Man får inte glömma att det inte bara är staten som deltar i den här typen av frågor, utan det gör också civilsamhället. Här gör en kullerbytta. Hon menar att det bara är staten som ska stå för bistånd, och då kommer man fel i den debatten. Här har vi sett till att bidra också från civilsamhället genom gåvoavdraget. Vi var i stort sett den sista utposten i när det gäller att införa gåvoavdrag, men det vill nu och ta bort, för man vill att det bara ska vara staten som ska stå för biståndet, och man vill inte underlätta för civilsamhället att rikta insatser till olika områden. Överläggningen var härmed avslutad. (Beslut fattades under 18 §.) 11 § Utvecklingen inom den kommunala sektorn 2013 betänkande 2013/14:FiU34 Utvecklingen inom den kommunala sektorn 2013 (skr. 2013/14:102) föredrogs. 19 (S): går över en miljon kommun- och landstingsanställda till jobbet. Vi hittar dem på och som hemtjänst åt . De undervisar i matematik i på Åkraskolan, de lagar tänder på Folktandvården och gipsar benbrott på lasaretten. Efter alla mina praktikdagar på förskolor, skolor, i och i sjukvården har jag sett vilket fantastiskt jobb och vilka heroiska insatser våra välfärdshjältar utför – insatser som är mycket mer än bara siffror i bokslutstabeller och kurvor i diagram. Jag är mäkta stolt och innerligt tacksam: Utan er stannar ! Men vi har en förmåga att ta vår välfärd för given, och vi förväntar oss att den alltid ska vara på topp och leverera, oavsett vilka politiska beslut som fattas, oavsett medborgarnas behov eller mängden tilldelade skattemedel. Välfärd är inget av givet, utan kräver, för att den ska fungera, politiska val och avvägda beslut på såväl lokal nivå som riksnivå. Staten och kommunsektorn måste ta ett gemensamt ansvar för vår välfärd. Kommuner och Landsting, SKL, slår nu larm om att många kommuner och landsting befinner sig i en ansträngd ekonomi som behoven av välfärdstjänster ökar. Och bokslutet ger en tydlig signal om att kommunsektorn inte mår lika bra längre. Överskottet blev betydligt lägre än året innan och landade på 13,9 miljarder. Men det är stora variationer mellan storstäderna, som står för det högsta resultatet, och glesbygdskommunerna, som har det lägsta. Landstingens resultat är det mest alarmerande. Bara 4 av 20 landsting klarar av att nå målet om god ekonomisk hushållning. Resten gör det inte. Det blev ett minus för de allra flesta. Illavarslande, herr talman, är också att närmare hälften av landets kommuner inte heller lyckats nå målet om god ekonomisk hushållning. Det är framför allt kommuner i glesbygd som har det extra besvärligt – detta i tider när investeringar måste göras för att man ska kunna hantera växande barnkullar och en åldrande befolkning. Bristerna börjar märkas alltmer. Därför är det oroande att regeringen i sin skrivelse trots detta faktum anser att läget är gott. SKL:s prognoser för visar att kommunsektorn inte ensam kan klara av att hantera de resurskrävande utmaningarna eftersom överskotten inte kommer att räcka till. Staten kan inte fortsätta med denna skattesänkarpolitik som kommunerna tvingas höja sina skatter för att klara de åtaganden de har att sköta. Det är lika orimligt som ohållbart. Den kommunala skattesatsen har ökat , och höjda kommunalskatter har blivit den enda livlinan för många kommuner för att de över huvud taget ska kunna överleva. Därför är det kommunala skatteutjämningssystemet så viktigt – för många kommuner är det helt avgörande – för att man ska kunna leverera välfärd till sina invånare. Mot den bakgrunden, herr talman, är det en gåta att Alliansens samtliga fyra partier utan skrupler har valt att dela ut en extramiljard till landets rikaste kommuner som en mängd andra kommuner knappt klarar av att hålla näsan ovanför vattenytan. Regeringen uttrycker i sin skrivelse en viss glädje över att antalet årsarbetare i landstingen har ökat med en enda procent . Vad man däremot inte nämner är att befolkningen ökade . Dessutom är det administrationen – hör och häpna – som står för den största personalökningen. Och kategorin undersköterskor står för den största minskningen. Vi har alltså fått fler administratörer och färre undersköterskor i sjukvården . Det är någonting som rimmar mycket illa med de behov som inte minst den allt äldre befolkningen kommer att ha framöver. Man lyfter också i skrivelsen fram att antalet årsarbetare ökade i av kommunerna, men vid en närmare blick visar det sig vara antalet timanställda som står för den största ökningen, inte månadsanställda. Det är en högst oroväckande utveckling, inte minst för alla kvinnor som utgör majoriteten av de anställda. Men regeringen gillar läget och hävdar att det är gott. Äldreomsorgen var den största kommunala utgiften , men procentuellt ökade kostnaden för det ekonomiska biståndet, det vill säga socialbidraget, mest. Närmare 11 miljarder betalade kommunerna ut i socialbidrag – 11 miljarder! Nästan hälften av mottagarna sökte bidraget på grund av arbetslöshet. De här miljarderna får kommunerna hantera ur egen ficka. Någon kompensation från regeringen får de inte trots att arbetsmarknadspolitiken är ett statligt åtagande. I takt med att långtidsarbetslösheten ökar blir allt fler långtidsberoende av socialbidrag, och merparten är ensamstående kvinnor med barn. Ansvaret för regeringens misslyckade jobbpolitik landar i kommunernas knä. Men det högsta priset får ensamstående mödrar betala, som i större utsträckning än andra grupper utestängs från arbetsmarknaden och tvingas leva på socialbidrag , som till slut blir . Detta är helt oacceptabelt. Utöver de 11 miljarderna lägger kommunerna dessutom 3 miljarder på åtgärder för att få arbetslösa invånare i jobb. Kommunerna tvingas göra det regeringen inte klarar av, nämligen att ta ansvar för jobben. som kommunerna lägger ut 3 miljarder på arbetsmarknadspolitiska åtgärder har Arbetsförmedlingen lämnat tillbaka minst lika mycket till staten på grund av ett stelbent regelverk. Arbetsförmedlarna får inte använda pengarna till vilka åtgärder som helst, trots att vi har över 400 000 människor arbetslösa i vårt land. Men regeringen anser att läget är gott och att det har förts en politik för full sysselsättning som skapat förutsättningar för kommuner och landsting att bedriva en effektiv verksamhet med hög kvalitet. När verkligheten visar att kommunernas nota för socialbidrag landar på 11 miljarder – till största delen är det orsakat av regeringens misslyckade jobbpolitik – kallar regeringen läget för gott. När verkligheten visar att ensamstående mödrar tvingas söka socialbidrag , som till slut blir , kallar regeringen läget för gott. När verkligheten visar att allt fler elever lämnar utan att nå målen och att var fjärde gymnasieelev inte får fullständiga betyg kallar regeringen läget för gott. Regeringen stoppar huvudet i sanden och låtsas att läget är gott, alldeles oavsett resultat. Det är ett bekvämt förhållningssätt. Man väljer att inte se. Man väljer att inte ta ansvar för de brister som blir alltmer synliga i välfärden, trots att dessa brister har uppkommit på grund av den förda regeringspolitiken. Är det inte snarare så, herr talman, att verkligheten är denna regerings största fiende? Med en arbetslöshet på är det svårt att ta regeringens ord på allvar om att det förs en politik för full sysselsättning och att den politiken skulle ha bidragit till goda förutsättningar för kommunsektorn att bedriva en effektiv verksamhet med hög kvalitet och, dessutom, att läget är gott. Vi socialdemokrater ser hur bristerna blir allt större, och vi vill göra någonting åt dem. Vi har bland annat föreslagit bristyrkesutbildningar, kunskapslyft och förstärkt a-kassa för att fler ska få jobb och för att behovet av socialbidrag ska minska. Vi har föreslagit resurser till mindre klasser för att ge eleverna bättre möjligheter att nå kunskapsmålen. Och vi har föreslagit 2 miljarder till sjukvården, så att våra äldre kan få en bättre vård. Men regeringen har konsekvent sagt nej till alla våra förslag med motiveringen att läget är gott. Skolan, vården och omsorgen har fått betala priset för regeringens misslyckade jobbpolitik. Skolan, vården och omsorgen har fått betala för den skattesänkarpolitik som har präglat . Över en miljon kommun- och landstingsanställda vill inget hellre än att göra ett bra jobb. Men när penningpåsen krymper och behoven ökar skapas inte de bästa förutsättningarna för våra anställda att göra ett fullgott jobb. Läget kan bli betydligt bättre. Men då, herr talman, krävs ett gemensamt ansvar mellan staten och kommunsektorn. Då krävs en annan politisk inriktning, en inriktning för full sysselsättning – på riktigt! Jag yrkar bifall till reservationen. 20 (M): I de här sammanhangen, när vi debatterar kommunala frågor, brukar jag passa på att påminna om den ansvarsfördelning vi har mellan de politiska nivåerna i , och det tänkte jag göra även . För i den här typen av debatt finns det all anledning att påminna om och understryka att vi i grundlagen har reglerat ett tydligt kommunalt självstyre. Det innebär att det är politiker i lokala och regionala valda församlingar som har både frihet och ansvar att utforma verksamheterna på det sätt man finner bäst utifrån de behov och förutsättningar som gäller på varje plats. Det innebär också att det finns en begränsning när det gäller vilka beslut som kan fattas av oss här i när det gäller det som är kommunernas och landstingens ansvar. Debatterna om mer detaljerade och konkreta delar av verksamheterna bör med fördel föras på den lokala nivån, medan vi här i får hålla oss på en lite mer övergripande nivå. Kommuner och landsting har huvudansvaret för att finansiera och tillhandahålla de offentliga välfärdstjänsterna, antingen själva eller via andra utförare. Men skattepengarna, och den välfärd som kan finansieras med skattepengarna, uppstår inte ur tomma intet. Ekonomisk tillväxt som skapar välstånd för oss alla skapas genom att goda förutsättningar ges, och där har staten sin kanske allra viktigaste roll. Staten kan bidra till att resurserna till vår gemensamma offentligfinansierade välfärd ökar genom att se till att drivkrafterna för jobb och tillväxt är goda. I har alliansregeringens politik lett till fler jobb. har högst sysselsättningsgrad och störst arbetskraftsdeltagande i hela EU. Jämfört med 2006 har över 250 000 fler människor ett jobb att gå till. Det betyder också att 250 000 fler personer kan bidra till att skapa resurser till välfärden, i stället för att exempelvis ta resurser i anspråk i andra delar av de offentliga systemen. Det säger sig självt att detta är viktigt och faktiskt det enda sättet att långsiktigt säkerställa tillräckligt med resurser i välfärden. Resurserna till välfärden har ökat kraftigt, och detta trots den globala finanskris och lågkonjunktur som vi har gått igenom. Mer resurser än någonsin går till vård, skola och omsorg. Det kunde vi läsa i en artikel i , som jag har nämnt i tidigare debatter, under . Skatteintäkterna har ökat med en tredjedel , från 450 till 600 miljarder. Det är långt mer än inflationen . I den här artikeln kan vi också läsa att resurserna till den kommunala välfärden har ökat mer än dubbelt så snabbt som demografins tryck. Med en politik för jobb och tillväxt ökar resurserna även för de gemensamma åtagandena. Vi kan konstatera att resultaten för kommunsektorn som helhet har varit goda , även om det förstås varierar mellan enskilda kommuner och landsting. redovisade kommunsektorn ett resultat på . Resultatet påverkades bland annat av återbetalningar av som betalats in till Försäkring tidigare, om än i mindre omfattning än . De här återbetalningarna är ett resultat av den minskade sjukfrånvaron och frigör alltså resurser som direkt kan satsas på välfärdens kärna. har Alliansen arbetat aktivt för att stärka välfärden och säkerställa hög kvalitet och god tillgänglighet. Genom en ansvarsfull ekonomisk politik har vi trots krisen kunnat öka resurserna till den svenska välfärden. har kommunsektorn dessutom tillförts resurser från staten, utöver de egna skatteintäkterna. Det har skett dels i form av permanenta höjningar av statsbidragen, dels genom i tillfälliga konjunkturstöd under krisen. Trots att sannolikt har haft den svåraste ekonomiska krisen har kommunsektorn kunnat redovisa positiva resultat. Det tyder på att kommunerna och landstingen har haft goda möjligheter att bedriva en effektiv verksamhet med hög kvalitet. finns också möjlighet för kommuner och landsting att själva utjämna intäkter genom kommunala utjämningsreserver. Det ger möjlighet för kommunerna att spara pengar under goda år för att använda i kristider. Verksamheten i kommuner och landsting är högt prioriterad av alliansregeringen eftersom dessa ansvarar för den offentligt finansierade välfärd vi alla vill värna om. Utöver det som är statens huvudsakliga uppgift, att säkerställa goda förutsättningar för jobb och tillväxt, vilket ger resurser till välfärden, har alliansregeringen genom en lång rad insatser bidragit till förbättringar i välfärdssektorn både på kort och på lång sikt. Jag ska bara nämna några få exempel. Inom sjukvården finns en särskild kömiljard som används för att korta köerna och göra sjukvården mer tillgänglig. Detta har fungerat. Samtliga landsting fick ta del av kömiljarden . Inom primärvården ser vi att antalet vårdcentraler stadigt har ökat som öppettiderna har blivit mer generösa. satsas 4,3 miljarder på att få vård och omsorg om de mest sjuka äldre att fungera bättre. För att stärka kompetensen och utvecklingsmöjligheterna för dem som arbetar i äldreomsorgen har Omsorgslyftet och en nationell satsning på enhetschefer införts. Inom skolan är de omfattande satsningarna på karriärtjänster för lärare ett av många viktiga steg i att stärka lärarens roll och öka fokus på kunskap. Syftet är glasklart – de bästa lärarna ska kunna fortsätta undervisa. Man ska inte behöva byta roll och bli skolledare eller något annat för att kunna göra karriär i skolan. För oss i Alliansen är det prioriterat att säkerställa att välfärdsverksamheterna får goda förutsättningar att fungera på bästa sätt, även i tuffa tider. Jag har redan nämnt att regeringen under finanskrisen kraftigt ökade statsbidragen till kommunsektorn för att säkerställa fortsatt god kvalitet även under svåra omständigheter. Vi ser nu förbättrad tillgänglighet och minskade väntetider i vården. Andelen läkarbesök genomförda i primärvården har ökat från 2013. Även inom specialistvården har tillgängligheten blivit bättre. Kommuner och Landsting genomför patientenkäter för att mäta den patientupplevda kvaliteten. I enkäten svarade att de blev bemötta med respekt och att förtroendet är stort. En majoritet svarade att de skulle rekommendera den aktuella mottagningen till andra. Det här sätter fingret på det som är viktigt för oss. Det viktiga är just att säkerställa kvaliteten. I den debatt som återkommande förs om välfärden och möjligheter att driva företag i den här sektorn är det väldigt många som fokuserar på form, närmare bestämt ägandeform, snarare än på innehållet i verksamheten. För oss är det en underordnad fråga. För oss är det kvaliteten som är i fokus. En viktig faktor för att öka den upplevda kvaliteten i välfärden är att ge människor möjlighet att välja och att välja bort. Den gamla tidens välfärdsmodell svarar dåligt på de behov människor har . Det finns inte en skolform som passar alla. Det finns inte en barnomsorgsform som passar alla. Föräldrar och elever, anhöriga och äldre vill själva välja den skola eller den omsorg som passar deras behov bäst. Människor är olika och måste få välja skola och omsorg efter sina egna personliga behov och önskemål. En undersökning från Vårdföretagarna visade också att sju av tio svenskar tycker att det är viktigt, eller till och med mycket viktigt, med valfrihet inom vård och omsorg. är det självklart viktigt att kraven är tydliga på den som vill driva företag i välfärdssektorerna. Vi vill ställa tydliga krav på alla aktörer. Vi accepterar inte att kvaliteten åsidosätts, oavsett om det beror på dålig professionell ledning, om det beror på att någon väljer att plocka ut pengar ur verksamheten eller om det beror på dålig styrning från exempelvis kommunpolitiker. Dålig kvalitet kan aldrig accepteras! Flera steg har tagits för att bland annat åstadkomma skärpt tillsyn, tydligare kvalitetskrav, bättre medarbetarutveckling, stärkt upphandlingskompetens och ökad valfrihet. En ny inspektion för vård och omsorg har inrättats, och en utredning jobbar för tillfället med att se över kraven på ägande av företag i välfärdssektorn. Syftet är att säkerställa att ledningar och ägare har långsiktighet och tillräcklig kompetens för sitt viktiga uppdrag. Vårt fokus är tydligt. Vi ska fortsätta stärka möjligheterna för jobb och tillväxt, för då ökar också resurserna till allt det som är vårt gemensamma ansvar, som vi ska fokusera på kvalitet och ställa tuffa krav på alla som vill bedriva verksamhet i välfärdssektorn. Med detta yrkar jag bifall till utskottets förslag, det vill säga att skrivelsen ska läggas till handlingarna. 21 PER (MP): Skrivelsen som vi nu diskuterar handlar om verksamheten i kommuner och landsting. Som jag tror att många känner till och är medvetna om är det en oerhört viktig verksamhet som bedrivs i alla våra kommuner och landsting runt om i vårt land. Mycket av det som vi kallar välfärd är uppgifter som utförs av våra kommuner och landsting , varje timme, varje minut. Det handlar om att vi alla ska kunna lita på att skolan fungerar, att våra elever mår bra och att de får den kunskap de behöver för att klara sig i arbetslivet och resten av livet. Det handlar om att vi ska ha en vård som fungerar och som gör att vi kan hålla oss friska. När vi blir sjuka ska vi kunna lita på att vi får den bästa omvårdnaden, den bästa vården, som gör att vi snabbt kan komma tillbaka till ett friskt och hälsosamt liv. Det handlar om att vi ska ha en omsorg som ser till att våra dagisbarn har det bra och att våra äldre tas om hand på våra äldreboenden när de inte klarar att ta hand om sig själva helt och hållet på egen hand. Det handlar också om att vi måste ha kollektivtrafik runt om i landet men kanske framför allt i våra tätorter som fungerar och gör att människor kan ta sig till sina jobb. De ska kunna lita på att de kan komma till jobbet och att de kan göra det på ett miljövänligt och effektivt sätt. Om kommunerna och landstingen inte har bra resurser för att kunna genomföra de här verksamheterna drabbas vi alla som medborgare runt om i vårt land allvarligt av att verksamheter inte fungerar, att helt enkelt inte fungerar. Lyssnar man på föregående talare får man intrycket att allting är frid och fröjd, att allting går åt rätt håll och att det inte finns några problem över huvud taget inom kommun- och landstingssektorn. Jag tror inte att den uppfattningen delas av särskilt många som har följt nyhetsrapporteringen eller som själva på egen hand har prövat välfärdstjänster. Uppfattningen delas inte heller av Kommuner och Landsting. När finansutskottet var på plats hos Kommuner och Landsting och diskuterade detta med styrelsen fick vi ganska skarp kritik för att statsanslagen inte följer med i prisutvecklingen och att man därmed fortsätter att inte ha ett tillräckligt bra stöd från statlig nivå för att kunna upprätthålla och till och med förbättra välfärdsarbetet inom kommuner och landsting. Vi ser också i den skrivelse som vi nu diskuterar att kommuner och landsting i är satta under ganska hård ekonomisk press. Även om vi nu ser att de flesta kommuner och landsting eller åtminstone kommuner har nollresultat eller positivt resultat i budgeten är det tydligt i skrivelsen att det till stor beror på återbetalningar från pensionssystemet Försäkring.