prot · H10977 · 2014-03-04 00:00:00 — Det säger sig självt att en psykospatient som pratar med sig själv och som ser syner kan bli väldigt stressad av någon annan i rummet som också är svårt sjuk. De här människorna, som behöver lugn och ro och kvalificerad vård, riskerar till och med att bli sämre i sin sjukdom. Detta är bara ett exempel på de negativa konsekvenserna av nedskärningarna i psykvården. Vi har många ungdomar med självskadebeteenden. De skär sig och utsätter sig för fruktansvärda saker just för att de mår fruktansvärt dåligt psykiskt. Sedan har vi alla ungdomar som är självmordsbenägna. är självmord den vanligaste dödsorsaken bland dem . Men självklart är det vanligt också högre upp i åldern. I trafiken finns det en nollvision. Man räknar med att det är 300 dödsfall i trafiken. När det gäller självmord är det över 1 000. var det drygt 1 500 personer som tog livet av sig. Man kan se en nedåtgående trend, , men vi kan ändå se att det inte har blivit någon förbättring. Vi införde en nollvision 2008 i fråga om självmord. Men det står och stampar rätt mycket. Det som framför allt är skrämmande är värdering av de här självmorden. Man menar att ungefär hälften av självmorden sker inom efter att dessa människor har haft kontakt med vården och att de i många fall skulle kunna förhindras. Där måste vi fokusera och förbättra. 44 Socialminister (KD): Genomgående tycker jag att vi kan säga att vi har en psykiatri som står sig väl i jämförelse med andra länder. Men psykiatrin är generellt sett i sämre skick än vad den somatiska sjukvården är i , alltså den kroppsliga sjukvården. Och vi har under en lång följd av år – nu pratar vi om decennier – ett område som har varit satt på undantag när det gäller uppmärksamhet, resurssatsande och utveckling. Därför har regeringen, sedan den kom till, satsat mycket stora resurser på det här området. Det är ett målmedvetet arbete där mycket handlar om att korta väntetider för barn och unga. Det handlar mycket om att förstärka kompetensen inom psykiatrin, där det har funnits och fortfarande finns brister. Det handlar om att få fler läkare att söka sig till utbildning som ger psykiatrisk kompetens för att man ska kunna försörja vården med läkare som är kunniga inom den sektorn. Vi har satsat betydande resurser på samarbete med frivilligorganisationer som är verksamma på det här området, både patientorganisationer och sådana som jobbar med personer som har förlorat en anhörig till följd av självmord. Mycket, mycket görs. Jag sade redan när vi påbörjade det här arbetet att detta inte kommer att låta sig göras över , inte ens , utan vi har många års hårt arbete framför oss innan vi kan säga att psykiatrin ens är uppe på den nivå som den somatiska vården är. Det behövs mångas medverkan och breda ansatser. En del av detta, fru talman, är tyvärr inte sådant som vi kan lösa med enkla politiska medel och fatta beslut om eller sådant som genom mer resurser gör att saker och ting kommer att lösa sig. I mänsklighetens hela historia har psykisk sjukdom drabbat människor. Det tycks inte som att psykisk sjukdom, i takt med att vi har blivit rikare som folk och fått det bättre, har minskat som sjukdomsanledning. Tvärtom får det fortsatt ett stort utrymme. Allt det här går inte att möta med ekonomiska medel eller med aldrig så stora resurser. Vi behöver tänka väldigt brett när det gäller hur vi kan skapa ett samhälle där människor som drabbas av till exempel depressioner vågar prata med andra och öppna sig i ett tidigt skede så att insatser kan sättas in och ett samhälle där de som finns runt omkring vågar prata om det, fråga hur det står till och göra personliga insatser på det här området. Det kan aldrig någonsin bli en uppgift bara för det offentliga, men det offentliga har en väldigt viktig roll. Glädjande nog kan vi konstatera att en stor majoritet av patienterna inom psykiatrin, , är nöjd med bemötandet i den psykiatriska öppenvården. skulle rekommendera sin vårdkontakt till andra. Men det tycks som att utmaningen i ganska stor utsträckning just rör tillgänglighet och delaktighet, där är nöjda. Delaktigheten i den psykiatriska vården är sämre än inom den somatiska vården, enligt vad patienterna själva säger. Det är verkligen någonting att jobba med, fru talman. 45 (S): Det är såklart väldigt mycket vi måste göra för att förebygga självmord. säger att hälften av självmorden sker i nära anslutning till kontakt med vården. Det visar att människor desperat söker hjälp. De vill inte dö, utan de vill ha hjälp, men de är så sjuka att det ändå slutar med ett självmord. När hälften har haft kontakt med vården inom en månad före självmordet och konstaterar brister i vårdens hantering av de här självmorden – till exempel har man ofta inte gjort tillräcklig analys av självmordsrisken för patienterna – borde vi verkligen fokusera på det. Självklart ska vi göra det andra också, men det här tycker jag är alarmerande. Det kan ju handla om hundratals liv som vi skulle kunna rädda om vi såg till att vården följde de riktlinjer för som handlar om att förebygga självmord. Jag har också varit i kontakt med personal inom psykvården, och de är fullständigt förtvivlade. De vill ingenting hellre än att rädda patienternas liv och dessutom vårda patienterna, inte bara göra livsuppehållande insatser utan insatser för att förbättra livet för patienterna så att de mår bättre. Det rör sig om stora nedskärningar. Även när det gäller barn- och ungdomspsykiatrin finns det problem. Många ungdomar får vänta väldigt länge innan de får hjälp. På den avdelning i som jag besökte är det en blandning av olika patienter. Där finns rätt så många unga tjejer med självskadebeteende, och det finns en del dementa patienter som har blivit våldsamma. Det kan vara fullständigt kaotiskt på avdelningen. Sedan finns det sådana som är extremt självmordsbenägna. Där får man avsätta en hel personalresurs för att följa den självmordsbenägna personen dygnet runt. Det innebär ett enormt avbräck i verksamheten. Man får följa de här personerna vid varje steg, både dag och natt, och vaka över dem därför att de är så självmordsbenägna. Det här området måste vi satsa mer resurser på. Det är klart att vi måste ha mer kunskap, men vi kommer inte ifrån att vi också måste satsa mer resurser och se till att det finns tillräckligt många vårdplatser och tillräckligt många i personalstyrkan. De som jag varit i kontakt med inom psykvården sade det är en fruktansvärd arbetsmiljö och att det kommer att bli ännu värre, men det de är mest oroliga för är patientsäkerheten. Det är en maktlöshet man känner när man vet att patienternas liv hänger på om de får hjälp eller inte. För de svårast sjuka patienterna räcker inte öppenvården. Det kan vara till exempel eller mitt att de känner sig ensamma och har ångest. Då är inte öppenvården tillgänglig, utan då hade det varit bättre att de var inom slutenvården. Det finns patienter som inte har råd med mediciner. Det här är en grupp patienter som är mycket fattiga. De blir utsläppta därför att det inte finns vårdplatser. Sedan har de inte råd med mediciner, och många har inte heller ett riktigt hem. De får skrivas in igen för att de har blivit sämre därför att de inte har råd med sina mediciner. laborerar man med att försöka skriva ut folk . Då är det risk att de kan behöva komma tillbaka eller att man helt enkelt får säga nej och porta patienter vid dörren. Det känns fruktansvärt, för många mår väldigt dåligt. I när de psykiska diagnoserna ökar borde vi satsa mer på psykvården för att ytterst rädda liv. 46 Socialminister (KD): När vi påbörjade psykiatrisatsningen och satsade ganska stora pengar på det området hände det att en del landsting minskade sina egna anslag till psykiatrin. Det bekymrade mig, och jag har fört samtal med landstingen om det och sagt att det inte är tillfredsställande. Vi måste se till att uppräkningen inom psykiatrin håller åtminstone samma nivå som när det gäller den kroppsliga hälso- och sjukvården. skedde en minskning av landstingens satsning på psykiatrin med . Det handlar om av en satsning på mångmiljardnivå. kunde vi se en nominell ökning av resurserna. Många landsting har jobbat väldigt bra med att ta fram nya modeller för att kunna möta patienter i öppenvården, alltså på vårdcentralerna. Där har statistiken visat att kanske var tredje person som kommer till en vårdcentral kommer dit egentligen till följd av psykiatriska problem, även om man kanske söker hjälp för magont, ryggont, ont i nacken eller vad det nu kan vara. Det fordrar naturligtvis ett stort kunnande och tid av personalen för att kunna ägna sig åt den här personen för att identifiera det verkliga problemet. Det är verkligen inte lätt. Det är lättare för oss att säga att man ska hitta det. Men det är betydligt svårare i vardagen när man ska försöka få fram vad det egentligen handlar om hos människor som ibland inte själva vill berätta därför att det fortfarande ligger någonting skamligt över psykisk ohälsa. Det pågår väldigt många projekt, och jag har träffat många som jobbar i psykiatrin och som säger: Aldrig har så här mycket hänt; vi ser väldigt positivt på utvecklingen. Men jag träffar också sådana som tycker att det är extremt tungt. Det är viktigt att inte bara, som jag tycker att gör, beskriva det som fungerar illa eller mindre bra eller det som är brister. Brister ska uppmärksammas, men det gäller att också se att vi gör framsteg. Det satsas på nya arbetssätt och på ny forskning, och fler läkare söker sig till psykiatrin. Det är bra och jätteviktigt. Sedan har vi förstås saker och ting att arbeta vidare med. Det som vi har jobbat mycket med nu är att öka tillgängligheten, inte minst för barn och unga, samt att förbättra samverkan mellan landsting och kommuner, där det brister. Landstingen har ansvar för vårdens innehåll och kommunerna för boende och sysselsättning. Det handlar om att följa upp verksamheter och se vad som fungerar och inte fungerar. Den enskildes makt bör också stärkas. Attitydarbetet är naturligtvis otroligt betydelsefullt för att fler ska våga berätta och för att fler ska kunna hjälpa till. Vi ser en del goda resultat, men framöver handlar det om att vara tålmodig, att fortsätta att jobba när det gäller till exempel självmordsprevention, som ju är ett område som inrymmer alltifrån att fundera på hur man bygger järnvägar och vägar till att möta den lilla killen och tjejen i skolan som det inte går så bra för och som inte mår bra. Då ska det finnas en första linje som fångar upp dessa barn medan det är enklare att åtgärda och som ger det stöd som envar behöver. 47 (S): Man skulle självklart gärna vilja prata om det positiva. Projektet för att minska fördomar och öka kunskapen om psykisk ohälsa är jättebra. Men man måste ändå fokusera på det negativa när hälften av självmorden sker i anslutning till vården och i många fall hade kunnat förhindras. Så säger ju själv i sin analys. Det rör sig om hundratals liv som skulle kunna räddas. Därför kommer jag att fortsätta att tala om det negativa, för det är väldigt negativt när en människa tar livet av sig och avslutar sitt liv . Det är ett fruktansvärt trauma för familjen runt omkring som man kanske aldrig någonsin kommer över. Fullt ut kommer man ju aldrig över det, men många kan inte gå vidare över huvud taget. Vi har en nollvision mot självmord som infördes . Det var jättebra att den infördes, men det är nära 1 500 som tar livet av sig, även om det fluktuerar . Antalet har dock inte minskat . Därför måste man tyvärr fokusera på det negativa, men självklart på ett konstruktivt sätt. Det gäller att hitta det som man kan göra någonting åt. Även om det fungerar på en del håll nås man tyvärr av rapporter om personer som till och med har försökt att ta livet av sig, men som avvisats från vården därför att det inte finns plats. Det finns exempel där man har skurit upp handlederna och blir hopsydd så att det slutar att blöda. Men man skickas hem utan åtgärd. Så ska det självklart inte gå till, och i de flesta fall gör det inte heller det. Men så här får det inte vara. Jag hoppas verkligen att ministern tar till sig att vi inte har lyckats med nollvisionen. Vi måste göra mer och lyssna på . 48 Socialminister (KD): Jag tror att gör sig själv en otjänst om hon bestämmer sig för att fokusera på det negativa. Det är väldigt viktigt att få folk att söka sig till den här sektorn, människor som vill arbeta med personer som har drabbats av psykisk ohälsa, och att man också kan peka på framsteg och förbättringar som görs. Livet är för väldigt många människor med psykisk ohälsa lättare att leva, bland annat till följd av nya läkemedel som har en fantastisk verkan och till följd av att öppenheten ökar allteftersom. Vi kan nu samtala om sådant som handlar om psykisk ohälsa. Det har också skett många andra positiva saker. Det ska inte hindra att vi tar itu med det som är brister, tillkortakommanden och sådant som måste förbättras. När det gäller nollvisionen i trafiken om att ingen ska dödas eller skadas allvarligt i trafiken var det många som gjorde sig lustiga över den när den en gång infördes. Men det visade sig vara ett ganska bra instrument för att fundera över vilka svagheter det finns och var man behöver sätta in extrainsatser av olika karaktär för att få ned antalet dödsfall eller allvarligt skadade. På samma sätt ska vi jobba inom psykiatrin. En av de saker som tar upp och som är jätteviktig är att man ibland i vården får ett enda tillfälle att rädda en människa, och man kan inte veta vilka de människorna är. Då måste vården vara så professionell som den någonsin kan vara. Vi kan nog inte få en hundraprocentig träffsäkerhet, men vi ska fånga upp de människor som hör av sig genom ett nödrop. Dessa människor ska ges bästa möjlighet att komma vidare. Där misslyckas vi i alltför stor utsträckning, och det ansvaret delas av många – ett ansvar som måste tas för att man ska komma till rätta med detta. Överläggningen var härmed avslutad. 9 § Svar på interpellation 2013/14:292 om förrehabilitering 49 Statsrådet (M): har frågat mig om jag avser att vidta några åtgärder för att långtidssjukskrivna ska kunna erbjudas förrehabilitering på folkhögskola. Jag delar uppfattning att det är viktigt med individuellt anpassade rehabiliteringsinsatser. Regeringen har därför gett och Arbetsförmedlingen i uppdrag att erbjuda tidiga och aktiva rehabiliteringsinsatser. Dessa erbjuds efter det att myndigheterna tillsammans med individen kartlagt dennes behov av rehabilitering. Förrehabilitering är en åtgärd som kan erbjudas den som står långt från arbetsmarknaden. Sjukförsäkringens regelverk utgör inget hinder för den typ av förrehabilitering som nämner. Det är även möjligt för Arbetsförmedlingen att upphandla sådana tjänster, och i den mån folkhögskolor anses som bäst lämpade för att erbjuda insatserna finns inget hinder mot att anta erbjudanden från dem. Utöver myndighetssamverkan finns det också möjlighet att inom ramen för den finansiella samordningen mellan staten, landstingen och kommunerna erbjuda just förrehabilitering. 50 (S): Tack, statsrådet, för svaret. Bakgrunden till min interpellation är att det har funnits ett EU-projekt om förrehabilitering. Det har utvärderats, och efter utvärderingen vände sig Arbetsförmedlingen tillsammans med och till arbetsmarknadsministern för att få ett ändrat regelverk om detta med förrehabilitering. Det behövde ändras i regleringsbrev. För en långtidssjukskriven som står mycket långt från arbetsmarknaden kan förrehabilitering vara ett bra sätt att stärka individens möjligheter att klara en kommande arbetslivsinriktning. En utvärdering av detta förrehabiliteringsprojekt på tio folkhögskolor i samverkan med och Arbetsförmedlingen har visat positivt resultat. Precis som jag beskrev det skickade Arbetsförmedlingen in en begäran om önskade förändringar i regleringsbrev och förordningar. Arbetsförmedlingens begäran kom efter en fråga från och . Denna begäran avslogs av regeringen . Min fråga var då: Avser statsrådet att vidta några åtgärder för att långtidssjukskrivna ska kunna erbjudas förrehabilitering på folkhögskolor? Jag måste säga att jag blev lite besviken över statsrådets svar. Statsrådet skriver: Det är även möjligt för Arbetsförmedlingen att upphandla sådana tjänster, och i den mån folkhögskolor anses som bäst lämpade för att erbjuda insatserna finns inget hinder att anta erbjudanden från dem. Poängen med att Arbetsförmedlingen vände sig till regeringen var att man ansåg att just det arbetssätt som man har på folkhögskolor var bra, men då kan man inte upphandla sådana tjänster. Den frågan har vi redan diskuterat med arbetsmarknadsministern, så jag blir jätteförvånad över svaret. Sedan hänvisar statsrådet till finansiell samordning mellan stat, landsting och kommuner som skulle kunna erbjuda förrehabilitering, det så kallade . Då blir min fråga till statsrådet: det om nytt ekonomiskt utrymme? När det gäller budgeten för Finsam har det funnits en stark kritik från utskottet mot att man har tagit in pengar som ska gå till Finsamförbunden och lagt dem på administrativa göromål hos . Vilka regeländringar tänker i så fall regeringen göra, eftersom det krävs en ändring av regler i förordningen till Finsamförbunden? Min fråga till ministern är: Har ministern läst utvärderingen om folkhögskolorna som två professorer har gjort? Det är två rehabforskare, specialister, som alltså har gjort en utvärdering. De har tittat på detta och konstaterar att det är en väldigt bra verksamhet. Då blir frågan: Har ministern läst utvärderingen? När jag läser svaret känns det som att ministern inte riktigt har koll på vad förrehabilitering innebär. Jag kan då påminna ministern om att det, utifrån den föredragning vi fick i socialutskottet, väcktes motioner från fem partier, varav tre var från regeringspartier som ville utvidga och fortsätta med förrehabilitering – man beskrev hur positivt det var. Utskottet uttalade att det skulle ankomma på regeringen att avgöra på vilket sätt förrehabilitering kan ges en mer permanent form. Jag har inte fått något riktigt svar från ministern, inte utskottet heller, om hur detta ska kunna ske. Jag vill gärna ha svar på de frågorna, herr ålderspresident. 51 Statsrådet (M): Det är klart att det är bra med utvärdering. Jag lägger inte så mycket synpunkter, allvarligt talat, på de exakta regelverken inom ramen för Arbetsförmedlingens upphandling. Den diskussionen vet jag att interpellanten har haft med min kollega arbetsmarknadsministern, och den får nog stanna där. Jag lägger vikt vid att det finns ett utrymme för speciella rehabiliteringsinsatser för människor som behöver det vi kallar förrehabilitering. Min bild är att den sortens utrymme finns. Sedan kan man säkert diskutera vad som är den lämpligaste organisatoriska formen för detta. Upphandling är ett naturligt sätt att göra detta inom ramen för framför allt Arbetsförmedlingens arbete, och det kan säkert diskuteras. Jag har inte så mycket synpunkter på detta heller. När externa aktörer ska leverera tjänster till Arbetsförmedlingen är många sådana tjänster just upphandlade. En annan diskussion som tas upp här gäller frågan om kostnader vid finansiell samordning. Även där har det framförts synpunkter på att inte får ha egna kostnader för att hantera detta. Jag tror att jag har besvarat sådana frågor tidigare också. Där planerar regeringen inga förändringar just . Jag tar fullt ansvar för det vi gör inom ramen för sjukförsäkringen. Samarbetet mellan och Arbetsförmedlingen är viktigt. Det fungerar väldigt bra på många ställen, både den direkta samverkan inom stora ekonomiska resurser och den samverkan som sker inom ramen för finansiell samordning. Jag träffar dem regelbundet och diskuterar vad som funkar bra och mindre bra. Frågan om Arbetsförmedlingens regelverk och regleringsbrev, exakt var de upphandlar och exakt var de får finansiering på annat sätt, får interpellanten ta med . 52 (S): Det verkar som att statsrådet inte förstår frågeställningen. Jag har fått lära mig att oavsett vilket statsråd som besvarar frågan svarar statsrådet för hela regeringen. Statsrådet har sagt att hon inte har för avsikt att ändra regleringsbrevet. Arbetsförmedlingen förklarar för regeringen att om de ska kunna bedriva denna typ av verksamhet – som Arbetsförmedlingen, och tycker är väldigt bra – krävs det att man ändrar i regleringsbrevet. Eftersom statsrådet nu har varit med om att avslå en sådan begäran vet statsrådet också att det inte blir en sådan ändring. Min fråga var: Tänker statsrådet ändra reglerna för samordningsförbunden? Tänker statsrådet utöka budgeten för samordningsförbunden om man hänvisar till det? Frågan handlade om att erbjuda förrehabilitering på folkhögskolor, hela poängen med projektet och sättet att jobba. Det var därför jag ställde frågan till statsrådet: statsrådet läst utvärderingen från de två forskarna? De två forskarna har jobbat med rehabilitering och beskriver vad som är vinnarkonceptet i detta sätt att jobba. Då kan man inte bara svara att det kan skötas genom upphandling, och blir det folkhögskolor blir det folkhögskolor. Poängen med förrehabiliteringen var ju att den ligger på folkhögskolor, där man har en speciell pedagogik, där hela gruppdynamiken kommer in och där man också har visat att den har haft en väldigt positiv effekt. Jag vet inte om statsrådet inte förstår vilka frågor jag ställer, och därför upprepar jag dem. Nytt ekonomiskt utrymme: Blir det ändrade regler för Finsamförbunden, det vill säga samordningsförbunden? Man måste alltså ändra vissa regelverk för dem. Har statsrådet fullföljt det socialförsäkringsutskottet sade, som var att man skulle återkomma och tala om hur förrehabilitering kunde ges en mer permanent form, som tillämpas på nationell nivå? När tänker statsrådet ta itu med den frågan? 53 Statsrådet (M): Jag har läst rätt många utvärderingar, men inte just denna utvärdering. Jag har däremot följt den diskussion som interpellanten har haft med arbetsmarknadsministern tidigare, och jag noterar naturligtvis att jag inte har någon annan uppfattning än den hon har levererat i kammaren. Jag uppfattar dessutom att huvuddelen av denna fråga ligger under hennes ansvarsområde. Det var väl det enkla skälet till att jag sade att diskussionen lämpligast tas med det statsråd som är ansvarigt. Det är också svaret om regleringsbreven. Vi har inga planer på att ändra några regleringsbrev just nu – allra minst har jag planer på att ändra några regleringsbrev på ett område som inte faller under mitt ansvarsområde. Den viktiga sakfrågan är dock att det finns både ett behov av och ett stort utrymme för förrehabilitering. Jag tycker att den frågan har besvarats tidigare, och den besvaras även i interpellationssvaret. Detta utrymme finns. Sådan verksamhet pågår. Folkhögskolor är inte på något sätt undantagna från detta. Om det dessutom ligger inom ramen för och Arbetsförmedlingens funktioner kommer jag inte att ge några andra svar än de jag har givit . Därutöver finns det en pågående diskussion om hur vi ständigt kan förbättra den finansiella samordningens olika funktioner och resultat. Där pratar man inte minst om vad det finns för utvärderingsbar verksamhet. Den diskussionen tar jag del av, och jag träffar ofta de olika samordningsförbunden i olika delar av och diskuterar vad som fungerar bra och fungerar mindre bra. Så fort det faller inom ramen för de delar som jag ansvarar för tar jag stort ansvar för just detta. 54 (S): Jag måste säga att jag är oerhört besviken på statsrådet. Han har tagit del av ett brev, som både arbetsmarknadsministern och folkbildningsministern har tagit del av, som handlar om begäran om förrehabilitering på folkhögskolor, där man också hänvisar till denna utvärdering. Då har alltså statsrådet låtit bli att läsa utvärderingen. Dessutom försöker han komma runt frågeställningen genom att säga att det är möjligt för Arbetsförmedlingen att upphandla en tjänst som är specifik för folkhögskolor. Då kan man inte upphandla den om man ska peka ut att det är folkhögskolor som ska göra det.