prot · H10973 · 2014-02-25 00:00:00 — Dels underlättar det självklart för dem som upphandlar, dels underlättar det för dem som ska leverera tjänsterna. De får då en uppsättning kriterier som gäller för ett ganska brett utbud av offentliga upphandlingar. Motsatsen skulle vara att var och en utformar sina egna kriterier och sina egna förslag om hur man ska upphandla, och det skulle göra det mycket svårare för en leverantör att uppfylla kriterierna. Det är där min oro kommer in när det gäller regeringens förslag. Det har kommit två olika utredningar om den offentliga upphandlingen och hur man ska organisera den, och ingen av dem har tagit fram det förslag som regeringen nu har landat på, att lägga in offentlig upphandling under . De har sagt att de tycker att det är bra att man centraliserar och har en ansvarig myndighet, och det tror jag att alla som är intresserade av och engagerade i offentlig upphandling i princip ställer sig bakom. Men att just lägga det under är det ingen som har föreslagit. Tvärtom kom det en kraftig storm av kritik mot detta förslag när regeringen presenterade sina planer. I princip alla aktörer som påverkas har varit negativa. Vi ser hur regeringens egen utredare har varit kritisk och tycker att det är en dålig lösning. Vi ser hur till exempel bonderörelsen, LRF, är kritisk och tycker att det inte är någon bra lösning. Det är de som ska leverera till exempel mat till skolor och äldreboenden runt om i våra kommuner. Vi ser hur Kommuner och Landsting, som är en av de största organisationerna för dem som genomför dessa offentliga upphandlingar, är djupt kritiska till förslaget. Även miljörörelsen har uttryckt en djup kritik och skepsis därför att man är orolig för vilka konsekvenser organisationsförändringen kommer att få. Ändå väljer regeringen att slå dövörat till, att inte göra några förändringar, inte lyssna, inte ta in den kritik som kommer och inte säga: Ja, det här var det förslag vi hade. Vi hör vad ni säger, vi hör kritiken och vi är beredda att göra en ny analys och tänka om. Tyvärr visar statsrådet svar på interpellationen att regeringen inte är beredd att göra det, och det är någonting som oroar mig. Är det någonting som verkligen skapar bra förutsättningar för att politiken ska lyckas är det att man har en regering som är lyhörd, som klarar av att ta till sig kritik, klarar av att lyssna och klarar av att anpassa sin politik till den kritik som kommer. Men det är regeringen och uppenbarligen inte beredda att göra, och det bekymrar mig väldigt mycket. Frågan till är: När ska ni ta kritiken på allvar? 96 Statsrådet (KD): Mycket av diskussionen bygger på att har drivit en bra och uppskattad verksamhet, och så finns det en oro: Vad ska hända med detta ? Jag har haft en mycket tydlig utgångspunkt, utifrån de utredningsuppdrag som vi lämnade till två olika utredningar, som har tittat på det här. Det viktiga budskapet från dem har varit: Vi måste samla, förstärka och förbättra upphandlingsstödet. Det har för mig varit det centrala. Vi ser hur upphandlingsstödet har utvecklats på olika myndigheter. är ett exempel på detta. har också en viss sådan funktion. Kammarkollegiet har byggt upp ett upphandlingsstöd. Vi har haft en statlig inköpscentral där som vi fortfarande har kvar. Sedan har vi , som har hållit på med innovationsupphandlingsfrågor. Det finns också andra aktörer. Det här har vuxit och blivit alltmer spretigt. Det är oerhört viktigt att samla ihop detta men också att förstärka och förbättra och se till att staten talar med en röst. I den förra interpellationsdebatten, som bland annat handlade om dessa frågor, påpekade en del att och har olika besked. Ja, men det är ett problem i sig. Jag vill påstå att vi måste ha en röst. Det innebär inte att det ska vara en röst som gäller utifrån den befintliga lagstiftningen, utan den ska gälla utifrån den nya lagstiftning som vi nu får genom EU-direktiven. Då är jag ganska pragmatisk: Hur hittar vi en bra form för detta? Genom att lägga det här på slipper vi bygga upp en ny organisation. Det var huvudförslaget från utredningarnas sida. Det blir mycket overheadkostnader för att klara av att ratta en ny myndighet. Vi lägger det i en miljö där det finns en god tradition av kompetens och juridiskt kunnande. Sedan kommer det inte att bli så att tillsynsfrågor och stödfrågor hanteras av samma personer och på samma avdelningar. Jag tror att den nya organisationen, den nya strukturen, har goda förutsättningar att bli bra. De kommer att jobba mer utifrån nya EU-direktiv, utifrån ny svensk lagstiftning och utifrån instruktioner från regeringen, som skapar mycket bättre förutsättningar att bygga upp ett bra upphandlingsstöd. Jag är inte alls lika orolig som Per och många andra är. Men självklart är det här någonting som får följas upp. Vilken struktur vi än hade valt måste vi följa upp den och se om det fungerar bra och om vi kan förstärka, förbättra eller förändra ytterligare för att få det att fungera ännu bättre. Den resan får vi säkert göra. Men jag tror att det finns goda förutsättningar att bygga upp ett kompetent och effektivt upphandlingsstöd i den nya struktur som håller på att byggas upp. Jag vill också betona att många av dem som jobbar på på olika sätt kommer att ingå i den nya strukturen. När det gäller Kommentus och SKL har de självklart all frihet att själva utforma olika typer av rådgivningsverksamhet och liknande saker. Men det som är en statlig myndighetsroll måste vara förbehållet staten. Därför kommer vi att fokusera och koncentrera upphandlingsstödet. Sedan får man ha en diskussion om vad som händer med det formella bolaget , men där är vi inte . 97 PER (MP): Det är intressant att statsrådet säger statlig myndighetsroll. MSR, , som statsrådet berömde alldeles , har ju inte varit en statlig myndighet utan ett bolag. Det har fungerat alldeles utmärkt. Därför är det lite märkligt att han nu säger att det måste vara en myndighetsroll. Det är inget som säger att det behöver vara det. Jag tycker också att det är intressant att statsrådet svarar att staten ska tala med en röst. Det kan man ju ha som ambition och vilja. Men frågan är vilken röst: Vilken röst är det man vill ska tala? Här har vi sett att det har funnits olika uppfattningar och olika tolkningar kring lagstiftningen när det gäller offentlig upphandling och de EU-direktiv som finns. Där har ju , som statsrådet säger har en god tradition, tagit ställningen: Ställ inte miljökrav! Tolka inte reglerna positivt utan tolka dem negativt! har till exempel föreslagit att man ska ta bort den skrivning som finns i lagen om offentlig upphandling om att man bör ställa miljökrav och sociala krav när man upphandlar. Är inte det en signal som är värd att ta på allvar? Vad är det för röst som kommer att komma från staten? I den rapport som tog fram 2012, för bara , som heter Miljöhänsyn och sociala hänsyn i offentlig upphandling framhåller centrala upphandlingsanalytiker och experter hur besvärligt det är att ställa miljökrav och sociala krav. Man inför vad de kallar en extrem försiktighetsprincip när det gäller att ställa miljökrav och sociala krav. Är det den rösten som statsrådet tycker ska vara statens röst när det gäller offentliga upphandlingar? Då kommer det inte att bli särskilt många offentliga upphandlingar som tar miljöhänsyn eller sociala hänsyn. Det finns konkreta exempel. När ville ställa krav på bra arbetsvillkor och skulle anställa långtidsarbetslösa ungdomar för att få en positiv utveckling i den egna kommunen sade : Nej, det får ni inte göra. Det tycker vi inte stämmer överens med regelverket. Är det den rösten som ska vara statens röst? Då är det ett väldigt tydligt ställningstagande. Det är väl det som många som är oroliga uppfattar när regeringen av de fyra myndigheter som har arbetat med offentlig upphandling, miljökrav och sociala krav väljer . Eftersom det är de som har intagit den skeptiska hållningen, som har varit emot och har motarbetat sociala krav och miljökrav, är det också ett ställningstagande från regeringen. Då väljer man ju att inte ta möjligheterna, utan snarare motarbeta möjligheterna, att ställa sociala krav och miljökrav. Min misstanke är att man har lyssnat mycket på , där kanske har fått sin vilja igenom när det gäller den här organisationen. Det har till exempel kommit rapporter från Expertgruppen för studier av offentlig ekonomi, som ligger under . De säger i sin rapport att miljökrav inte ger några effekter i offentlig upphandling utan till och med kan leda till försämrad miljö, vilket talar tvärt emot all erfarenhet som finns på det här området. Lyssnar man på de buden är det klart att man kan förstå att regeringen har valt att lägga in miljöanpassad offentlig upphandling och sociala krav under . Men de som har en ambition och som vill ställa de här kraven, som vill förbättra miljön genom de 600 miljarder som den offentliga upphandlingen står för, säger: Nej, gör inte det här, för det kommer att försvåra våra möjligheter! Men tyvärr väljer statsrådet att inte lyssna på dem utan att lyssna på dem som inte tycker att detta med miljö och sociala krav är särskilt väsentligt. kommer det ett förslag från Kommuner och Landstings bolag . De säger: Vi kan ta över det här. Statsrådet säger då generöst: Ja, men gör det, varsågoda, ni får göra som ni vill! Men det är klart att de behöver något slags finansiering om de ska kunna ta in aktiviteter. Staten har ju bidragit med resurser till . Varför är det då inte möjligt att låta SKL Kommentus ta över den rollen och driva den vidare på det sätt som den har varit, det vill säga en icke-statlig myndighet som har fungerat alldeles utmärkt och som har gett mycket bra resultat? Varför inte ge SKL Kommentus chansen, statsrådet? 98 Statsrådet (KD): Det verkar uppenbart att Per inte ser det som ett problem om staten via olika organ ger olika besked i samma fråga. Men jag ser det som ett problem. Staten måste tala med en röst. Vill man bedriva konsultverksamhet i övrigt, opinionsbildning och liknande, måste man hitta andra former. Det kan inte vara statens uppgift. Jag är helt övertygad om att en statlig myndighet följer lagstiftningen. Om lagstiftningen ser ut på ett visst sätt, vilket den kommer att göra när vi får den klar utifrån de nya EU-direktiven, då kommer man att följa den. Det gäller och andra myndigheter också. I annat fall får man byta chef eller skriva om instruktionerna till den myndigheten. I diskussionen finns det en underton av att en del människor tror att man kan lösa alla problem via offentlig upphandling eller att det går att ställa kraven hur som helst. Sedan finns det någon ordningsman som säger: Nej, så kan man inte göra, utan man måste göra rätt. Då blir ordningsmannen alltid beskylld för att vara den snåle och den tråkige. Det är lite grann som att den förälder som försöker sätta gränser för sina barn alltid blir den tråkiga i sammanhanget och att den som säger gör som ni vill alltid blir den trevliga. Jag tror att hamnar i ordningsmannarollen – det är en del av problemet. Man måste göra på rätt sätt. Man får inte bryta mot de grundläggande EU-rättsliga principerna. Man måste också tänka på att den lagstiftning som har uttalat sig om är den lagstiftning som vi har . får vi en ny lagstiftning utifrån de nya EU-direktiven. Där sägs det exempelvis inte bara att man bör ta miljöhänsyn, utan det är starkare skrivningar. Livscykelperspektivet och liknande saker betonas. Men hur ska jag tillämpa detta? Hur ska jag göra? Det kommer det nya upphandlingsstödet att kunna ge god vägledning för. Vill jag exempelvis som kommun ta på mig en extra kostnad för att ge alla mina skolbarn ekologisk mat, då vill jag ha hjälp med hur jag anger kriterierna, så att jag inte åker fast i en domstol och gör bort mig. Där kommer självklart en myndighet att kunna ge god vägledning. Men fortfarande gäller icke-diskriminering, likabehandling, transparens och uppföljbarhet. Ett av de stora problem som vi har i många kommuner och landsting, när de ställer olika typer av miljökrav, är att de inte är uppföljbara. Kommunerna lägger ingen vikt vid att följa upp de olika kriterierna. Men anger man kriterier som inte är uppföljbara kommer det att bli överklagningar, och så får man stryk i domstol. Sedan skriker man och säger att det är hemskt att man inte får ställa de kraven. Men lagstiftningen bygger på principen att om det ska vara kriterier måste man också följa upp dem, så att alla verkligen följer dem. Annars kan ju något företag säga att man uppfyller kraven men sedan strunta i att göra det i praktiken. Vi har tyvärr haft ett antal sådana exempel i rättsfall. Här finns det ibland en liten ordningsman hos som ibland blir beskylld för att vara lite tråkig. Men jag tror att det är viktigt att vi inser att den rollen också behövs. Den nya myndigheten och det nya upphandlingsstödet hos kommer att bygga på den nya lagstiftningen, de nya EU-direktiven och också på de instruktioner som regeringen ger. Jag är ganska övertygad om att om vi låter verksamheten finna sina former kommer det innebära ett förbättrat statligt offentligt upphandlingsstöd. Sedan får vi följa upp det hela och se vad som behöver korrigeras och förbättras ytterligare. Men jag har god tilltro till att kommer att göra ett bra jobb även på det här området. 99 PER (MP): Det är trevligt att statsrådet är optimist och hoppas på det bästa. Det ska man alltid försöka vara. Men ibland är det bra att vara realist och lyssna på de varningssignaler som finns. I det här fallet saknas det verkligen inte varningssignaler. I mitt första inlägg sade jag att i princip alla aktörer som är verksamma på marknaden är kritiska mot förslaget. Vi har statens egen utredare, som säger att det inte är en bra lösning. Vi har leverantörerna i form av bönderna från LRF, som säger: Nej, det här är ingen bra lösning, vi ska inte organisera på det här sättet, för det kommer att skapa problem. Vi har de som upphandlar, Kommuner och Landsting, som säger: Nej, statsrådet, det här är inte en bra lösning, gör inte så här, hitta en annan lösning! Det kan vara att ge SKL Kommentus möjligheten att föra detta vidare. Vi har också miljörörelsen som säger: Statsrådet, lyssna på oss, det här är inte en bra lösning, hitta en annan organisation! Då kan man välja att blunda och hålla tummarna och hoppas att det ska gå bra ändå. Men det kanske inte är någon särskilt konstruktiv hållning från en ansvarig minister. En verksamhet som tar att bygga upp, men det går väldigt snabbt att slå sönder den. Det är det jag ser som den stora risken och det är tyvärr det regeringen nu håller på att göra. Till exempel samlar man nu stöd och rådgivning i samma myndighet. Kommuner och Landsting har sagt att det riskerar att få till följd att upphandlare inte vågar höra av sig till och ställa frågor. Risken blir att var och en utformar egna kriterier, så att det blir olika krav och kriterier, vilket blir en snårskog för alla som ska leverera tjänster till kommuner och landsting. Risken är också att kompetens förloras. Man kan se på vilka krav som ställer när man ska anställa nya människor till de här verksamheterna. Då är det inte miljökrav som man ställer upp, utan det är andra krav, andra kriterier för dem som ska anställas. På punkt efter punkt finns det varningssignaler. Regeringen väljer konsekvent att inte lyssna på dem utan bara blunda, hålla tummarna och hoppas på det bästa. Det tycker jag inte är en ansvarsfull hållning. 100 Statsrådet (KD): Först och främst: Det finns många myndigheter som i samma organisation har både tillsyn och stöd och vägledning. Vi har , länsstyrelserna och liknande där det fungerar bra. Jag tycker inte att vi ska ta detta som intäkt för att det inte kommer att fungera. Jag tycker också att det är positiva signaler med det engagemang som ledningen verkar gå in för det hela. Jag noterar att många från är på väg över till den nya strukturen. Det finns en hel del i den nya lagstiftningen som skapar nya förutsättningar för detta. Sedan har vi de ökade resurserna och den samling av kompetens som detta innebär. Det är positiva signaler. Sedan kan man också ha orossignaler. Men betänk vad som är alternativet! Är det att ha ett fortsatt splittrat upphandlingsstöd eller bygga upp en helt ny struktur, vilket i så fall också riskerar att slå sönder något väl fungerande innan man vet vad det blir av det hela samt att det går åt massa kraft och pengar för att bygga det nya, med nya overheadkostnader, nya generaldirektörer och den typen av kostnader som uppstår i en ny struktur? Jag tycker att detta ska få sin chans. Med den styrning som regeringen kommer att ge och med den nya lagstiftningen som grund och de nya EU-direktiven har jag goda förhoppningar om att detta kommer att bli något bra och framför allt något bättre än det som fungerar . Men vi får gärna komma tillbaka till diskussionen , då jag hoppas att jag fortsatt ansvarar för frågorna. Då kan vi säkert diskutera hur vi kan utveckla verksamheten ytterligare. Överläggningen var härmed avslutad. 18 § Svar på interpellation 2013/14:285 om reinvesteringar i järnväg 101 Statsrådet (M): har ställt följande frågor till mig. Vad jag avser att göra för att garantera att det finns en långsiktig plan för reinvesteringar i spårväxlar, utformad så att underhållsskulden vad gäller spårväxlar verkligen tas i kapp . Vad jag avser att göra för att försäkra att kapacitetstilldelningen på järnvägen som helhet ska syfta till att garantera det mest samhällseffektiva resultatet. Vad jag avser att göra för att ska få tillräckligt med resurser för att täppa till det uppdämda behovet av reinvesteringar av spårväxlar. Låt mig först säga att det är glädjande att delar regeringens uppfattning om att det krävs kraftfulla reinvesteringar för att möta underhållsbehovet på järnvägen. För att upprätthålla god kapacitet och hög tillförlitlighet i transportsystemet måste drift och underhåll av befintlig infrastruktur ges hög prioritet. Regeringens kommande fastställelse av den nationella planen för transportsystemet 2014–2025 möter de underhållsbehov som finns på järnvägen. Detta ger resurser för en kraftfull upprustning av bland annat kontaktledningar, spårväxlar och spår, vilket förbättrar järnvägens punktlighet och förmåga att hantera störningar. Det leder också till att fokus successivt kan flyttas från avhjälpande till förebyggande underhåll. Något som jag dock ställer mig frågande till är hur , som driver frågan om förstatligande av verksamheten för drift och underhåll av järnvägen, tror att en tidsödande omorganisation bidrar till att minska det uppdämda underhållsbehovet. Min uppfattning är att den i stället tar kraft från själva drift- och underhållsarbetet. Kapacitetstilldelningen är en viktig process för järnvägstrafiken och ska utgå från samhällsekonomiska bedömningar. Regeringen har på flera sätt tagit initiativ som bidrar till att utveckla metodiken för kapacitetstilldelningen i syfte att uppnå dels ökad transparens, dels ett effektivt utnyttjande av spåren. gav regeringen i uppdrag att utreda hur banavgifter kan fungera som ett styrmedel på det statliga järnvägsnätet. Regeringen tillsatte en utredning om järnvägens organisation. I sitt delbetänkande redogör utredningen för potentiella förbättringsområden varav ett är kapacitetstilldelningsprocessen. Det andra steget i den kommande utredningen kommer att preciseras genom tilläggsdirektiv. Alliansregeringen genomför den största satsningen någonsin på järnvägsunderhåll i för att återta robustheten och förtroendet för järnvägen. Med en total budgetram på innebär det en fördubbling jämfört med då Socialdemokraterna, med stöd av och , styrde . Utöver anslagen disponerar även över de intäkter som banavgifterna ger och som oavkortat går till att underhålla järnvägen. Med den historiska satsning som regeringen nu gör på drift och underhåll av järnvägen får rätt förutsättningar för att hantera de underhållsbehov som finns på järnvägen samt de störningar som de orsakar. 102 (MP): Först vill jag tacka infrastrukturministern för att vi nu får debattera hur den svenska järnvägen ska kunna rustas upp till ett gott skick. För den mår inte bra. Enligt en anställd på som citerar är banorna utmattade och borde sjukskrivas. Och enligt uppgifter i samma radioinslag kan vissa av dem som ska vårda och bota det sjuka järnvägssystemet ha otillräcklig kompetens. Eftersom patienten trots sin klena hälsa stressas med allt tätare trafik finns det inte tid att bota den underliggande sjukdomen. I stället blir det symtombehandling i form av kostsamma och mindre effektiva akutinsatser. vidhåller ändå att de räknar med att komma i kapp med det eftersatta underhållet, den så kallade underhållsskulden, . Vi är många, resenärer och företagare som vill transportera gods, som undrar hur det ska gå till med de förutsättningar som råder. Därför hoppas jag på en konstruktiv och prestigelös dialog och framöver för att lösa problemen. 70–av de fel och besiktningsanmärkningar på järnvägen som rapporteras beror på spårväxlar. De är alltså kritiska delar i anläggningen. Det borde därför vara högt prioriterat att byta ut slitna spårväxlar för att snabbt förbättra standarden i den svenska järnvägen. För att komma i kapp skulle 400–500 av dem behöva bytas ut . Men enligt årsredovisning 2012 har utbytestakten sjunkit till ca 150 . byttes faktiskt endast 17 spårväxlar ut, och 27 byttes mot begagnade växlar eller flyttades. Spårväxlar har en livslängd på kanske 35–, men med nuvarande takt kommer de att få hänga med innan de är utbytta. Förebyggande underhåll och reinvesteringar, som att byta ut växlar, kräver att tid planeras in för att man regelbundet och ostört ska kunna arbeta på spåren. Att lägga in sådana underhållsfönster i planeringen är det vanliga, men inte i . har granskat och påpekar att myndigheten låtit operatörernas önskemål styra i alltför hög grad när de tilldelat kapacitet på spåren. lägger alltså först ut trafiken, och sedan får underhållet den tid som blir över. Men det räcker oftast inte för större arbeten som att byta hela växlar. Ett aktuellt exempel är beslutet att släppa in ännu fler tåg mellan och . Då blir det ännu mindre tid till underhåll på en högtrafikerad bana. Hur ser ministern på det? Vore det inte samhällsekonomiskt mer lönsamt att köra längre tåg i stället, så att det blir tid kvar för underhåll innan vi har bättre kapacitet? Apropå samhällsekonomi säger i sitt svar till att det inte finns något i järnvägslagen som stöder att kapacitetstilldelningen som helhet ska utgå från en samhällsekonomisk beräkningsmodell. Hur ser på detta? Anser hon att lagen måste ändras för att ska planera in den tid som krävs för förebyggande underhåll och så att kapacitetstilldelningen utgår från samhällsekonomiska bedömningar? Eller ska myndigheten ha ändrade direktiv? Infrastrukturministern nämner den utredning om järnvägens organisation som regeringen tillsatt på uppmaning och det tilläggsdirektiv som regeringen nu arbetar med. Kommer det som har utlovats? Och vad innehåller det? Det är kanske svaret på mina frågor. Det skulle jag gärna vilja att statsrådet utvecklar eftersom jag fortfarande saknar svar på de frågor jag har ställt. 103 Statsrådet (M): Är det någonting som är oerhört viktigt så är det att ett land orkar och förmår att ha ordning och reda i sin ekonomi och att det verkligen drivs en politik som innebär att man stärker konkurrenskraften och att fler människor ska komma i jobb. Först då får vi de pengar via skatter som behövs och som också kan spenderas på det som vi tycker är viktigt, till exempel infrastruktur. Tack vare alliansregeringens goda ordning på ekonomin och goda fokus på fler i arbete har man faktiskt sett till att göra en historisk satsning på järnvägen. Men innan man gör det måste man också veta vad som behöver göras och när det kan göras för att få underlag för hur det kan göras och få veta vad det kommer att kosta. Det är alldeles riktigt som säger, nämligen att man skulle kunna beskriva järnvägen som en något sjuk patient.