prot · H109104 · 2014-04-28 00:00:00 — Vi skrev in det i lagen, men det har stått i läroplanen . Den regeln har gällt , och om har vaknat nu och gör så är det utmärkt. De borde ha gjort det för länge sedan. Tack för att ni har gjort det, ! 54 (S): Detta var verkligen ett glädjande besked! Jag ska ta med det tillbaka till . Och att jag är modig är beröm som jag gärna tar till mig. Att det här är rätt väg att gå ska jag ta med mig tillbaka till utbildningsministerns partikolleger i , för de har motsatt sig det här beslutet. De har nämligen krävt att alla extraresurser i utvecklingsfonden ska fördelas lika för varje elev. Det innebär inte att man gör den kompensatoriska åtgärd som behövs för att motverka skolsegregationen. Internationell forskning, svensk forskning, och är helt överens om att det behövs, precis som utbildningsministern här säger. I resursfördelningen ingår att de kommunala satsningarna till skolorna ska läggas in i fördelningen till den fristående sektorn. Menar utbildningsministern att det inte stämmer eller att han nu har en annan inriktning? I så fall är det ett mycket bra besked, och jag tar med det till . 55 Utbildningsminister (FP): Jag tycker att skollagen ska vara neutral beträffande vem som är huvudman för skolan. Man kan inte som kommun säga att alla skolor ska ha exakt lika mycket pengar per elev, för då gör man fel. Man ska fördela efter elevers förutsättningar och behov. Om vi har en skola och en friskola som båda har en elevsammansättning med stora svårigheter och de är ungefär likvärdiga när det gäller behovet av extra stöd, har ungefär samma svåra förutsättningar och behov, då kan man inte ensidigt gynna den kommunala skolan före den fristående. Man ska absolut ge mer resurser till de skolor som har stora problem. Oftare är det kommunala skolor i utanförskapsområden och så vidare som har de eleverna. Föräldrarna har kanske anlänt till , har inte hunnit orientera sig och utnyttjar inte det fria skolvalet på samma sätt. Jag vet att det är så. Det gör att kommunala skolor oftare har stora behov och många elever med svårare förutsättningar för undervisningen. Då ska de ha mer resurser. Därav följer inte att friskolor ska ha samma resurser, såvida de inte har samma problem, för då ska de ha samma resurser. Det är inga konstigheter med det. När jag var skolborgarråd i för tio gjorde vi så redan då. Att nu har vaknat är väl utmärkt, men det borde ha skett för länge sedan. Självklart ska skolor med stora svårigheter, med elever som har stora behov, ha mer resurser. Det är självklart. Det har gällt , och det har också stått i läroplanen. 56 (S): Det är välkomna besked, men det som utbildningsministern hänvisar till från sin tid som skolborgarråd gäller inte längre. I sitt yrkande, som jag i och för sig inte räknar med att utbildningsministern ska ha läst eller kunna utantill, säger , där ingår, att reglerna om bidrag till fristående skolor ändrades 2009. Det handlar om 14 kap. 2 § skolförordningen. Där står hur man ska hantera ytterligare resurser. Det innebär att borgarna i helt enkelt säger nej till den typen av fördelning som utbildningsministern berömmer. Det måste vi ta ad notam i . Jag välkomnar det beskedet. Det ligger någonting genuint gott i att elever och föräldrar kan välja utbildningsinriktning och välja skola. Men det här handlar inte om skolval. Att välja till något gott är bra. Skolvalet i har säkerligen bidragit till att vi har bredare utbildningsinriktningar och en pedagogisk bredd, men när det gäller skolval har det också inneburit att man väljer från någonting. De skolor man väljer från behöver insatser. Den internationella forskningen har vid ett flertal tillfällen visat att extra insatser behöver riktas hit. Den utvecklingsfond som använt har inneburit att man ger extra resurser till skolor där det inte gått så bra. Det är kommunala skolor, men det kunde lika gärna ha varit fristående skolor i utsatta områden. Då hade de fått del av pengarna. är det elva skolor som får dessa resurser. Jag måste fråga vad som händer med skolsegregationen om extrapengar till utsatta skolor ska dubbleras och sedan ges till de skolor som inte har samma problem. Det är det som är fallet här. 57 Utbildningsminister (FP): Jag har naturligtvis inte satt mig in exakt i hur just resursfördelningen av de 70 miljonerna i går till. Vi har 290 kommuner och alla detaljer i varje resursfördelningssystem kan jag inte, men principerna kan jag mycket väl. Skolor som har stora problem ska ha mer resurser än skolor som inte har stora problem. Det är en glasklar princip. Den är inte ny. Den har gällt i modern tid, och den är kodifierad först läroplan, läroplan, och skriver vi dessutom in den i skollagen. Egentligen står det redan i läroplanen, så det gäller, men för att markera tyngden i det skriver vi in det i skollagen. Det har alltså gällt . Däremot får man inte systematiskt missgynna en fristående skola, om man nu är ute efter det, men det uppfattar jag inte att det handlar om. Man sätter upp ett antal kriterier, och när man ser att vissa skolor har stora problem får de extra resurser. Om det sedan råkar vara kommunala skolor – ja, då är det så. Om en fristående skola har stora problem får man inte systematiskt missgynna den. Så får man inte göra. Men jag uppfattar inte att det är det som interpellanten frågar om. Jag ser inga problem med det. Om man sedan fördelar ur just den utvecklingsfonden eller av andra medel till skolor som har problem är upp till kommunerna. I slutändan ska en skola som har stora utmaningar i sin elevsammansättning, till exempel socioekonomiska utmaningar, ha mer resurser än en skola som inte har den typen av utmaningar. Det framgår glasklart i både läroplan och skollag. Överläggningen var härmed avslutad. 12 § Svar på interpellation 2013/14:363 om samvetsklausul och fallet 58 Socialminister (KD): har frågat mig vad jag avser att göra för att garantera rätten till samvetsfrihet för svensk sjukvårdspersonal i enlighet med resolution . Inledningsvis vill jag betona att i har arbetsgivaren generellt sett rätt att ställa krav på att arbetstagaren utför sina arbetsuppgifter så länge dessa utförs för arbetsgivarens räkning och faller inom ramen för arbetsgivarens naturliga verksamhetsområde. Arbetsskyldigheten framgår av kollektivavtal och ibland av personliga anställningsavtal. Enligt svensk abortlagstiftning har kvinnan rätt till abort. Den person som ansvarar för att leda arbetet på en klinik som utför aborter måste därför se till att det finns anställda som är villiga att hjälpa patienter som kommer till kliniken för att få sin abort utförd. hänvisar till och rätten till samvetsfrihet. Det stämmer att är en del av svensk lagstiftning, och enligt artikel 9 har var och en rätt till tankefrihet, samvetsfrihet och religionsfrihet. Enligt samma artikel kan rätten att utöva dessa rättigheter få ge vika för andra intressen såsom skyddet för hälsa eller till skydd för andra personers fri- och rättigheter. Jag vill framhålla att resolution från inte är något juridiskt bindande dokument. Vidare konstaterar jag att konstitutionsutskott har behandlat och avslagit motionsyrkanden som gäller samvetsfrihet och möjlighet att införa en samvetsklausul inom sjukvården och högskoleutbildningen. Även utrikesutskottet förhåller sig kritiskt till resolutionen. Regeringen gör bedömningen att våra internationella åtaganden på området inte medför att några förändringar av svensk lagstiftning behöver genomföras. Mot bakgrund av det sagda har regeringen inte för avsikt att vidta några åtgärder med anledning av interpellation. 59 (SD): Jag vill börja med att tacka socialminister för svaret. Sammanfattningsvis menar socialminister att på grund av att kvinnor har lagstadgad rätt till abort och att resolutionen från inte är bindande ska fortsatt vara ett av de få länder i där vi inte kan vara så barmhärtiga att vi respekterar rätten till samvetsfrihet för vårdpersonal. Det fungerar med samvetsfrihet i många länder i , såsom , , , och , och möjligheten och rätten till abort finns också i dessa länder. Varför skulle det då inte kunna fungera i ? Svaret från socialministern innebär alltså att den som på grund av samvetsbetänkligheter inte vill utföra aborter, eller som anser det vara för svårt att exempelvis bevittna sena aborter där ska lämnas att självdö, hellre ska diskrimineras och kanske bli av med jobbet eller inte ens kunna bli anställd, i stället för att få stanna kvar på jobbet och utföra andra arbetsuppgifter än just aborter. Det blev verkligheten för barnmorskan som uppmärksammats mycket i medierna. Hon blev nekad jobb på grund av att hon inte vill utföra aborter, trots att hon säkert är en kompetent och duktig barnmorska på andra sätt. Socialminister har naturligtvis rätt i att kvinnor inte ska nekas sin lagstadgade rätt att få en abort utförd, men jag är övertygad om att vi kan lösa det även om vi har en lagstadgad rätt till samvetsfrihet i . Resolution från , som jag hänvisar till, tar upp just vikten av att kvinnor ska garanteras att få aborten utförd som vi kan garantera en lagstadgad rätt till samvetsfrihet. Jag tänkte nu läsa upp ett citat, vars författare jag tänkte meddela på slutet: Samvetet kan definieras som en etisk medvetenhet i var människa. Denna medvetenhet är beroende av den bakomliggande etiken och kulturen och inte minst de grundläggande värden som vår demokrati ytterst vilar på. Om riksdag skulle lagstifta om rätt till dödshjälp i någon form och om det skulle ingå i en yrkesgrupps uppgifter och åligganden att utföra momentet, då hör det till de grundläggande mänskliga rättigheterna i en rättsstat att kunna vägra att utföra detta för sitt samvetes skull, utan rättslig eller någon annan påföljd. De länder som har samvetsklausul kan tillvarata kunnandet och engagemanget hos alla de personer som funnit sin uppgift inom sjukvården, utan att tvinga den som hyser samvetsbetänkligheter kring vissa svåra etiska frågor att delta i viss verksamhet. – – – Till syvende och sist handlar det emellertid inte om att utreda huruvida skall ha en samvetsklausul inom sjukvården eller ej. Frågan är istället hur skall tillämpa , som redan är en del av svensk lagstiftning. Enligt vår mening bör dock regeringen återkomma till med lagförslag om att införliva samvetsfriheten i rättighetskatalogen i grundlag. Detta skrev i en reservation mot ett riksdagsbeslut . Det är en mycket bra reservation, anser jag. Hur kommer det sig , socialminister , också partiledare för , att ni ni suttit i regeringsställning har ändrat åsikt i den här frågan och motsätter er en lagstadgad rätt till samvetsfrihet, något som har varit viktigt även för socialministerns eget parti? 60 Socialminister (KD): Den fråga vi nu diskuterar är komplicerad på många olika sätt. Det är en rad intressen som står emot varandra. Å ena sidan har vi den enskilde yrkesutövarens känsla för att vilja utföra det som han eller hon tycker är rätt och riktigt och står i överensstämmelse med de egna värderingarna. Å andra sidan finns den rättighet som följer av den lagstiftning vi har på hälso- och sjukvårdens område, om att vården ska bedrivas på ett visst sätt och utföras i vissa former. Den rätten till vård hör till den svenska lagstiftningen, och så vitt jag vet finns det bred enighet om detta. För min del – får gärna säga emot om hon har en annan uppfattning – är samvetsfrihet en rätt för dig, mig och alla andra att hysa vilka uppfattningar vi vill och att följa vårt samvetes inre röst. En samvetsklausul är däremot något annat. Det är en rätt att avstå från vissa handlingar eller utföra vissa handlingar som är i överensstämmelse med det egna samvetet, och det är lagfäst. När vi nu diskuterar den interpellation som har väckt är det en lång rad frågor som reses. Man kan fråga sig om lagstiftning är det mest ändamålsenliga sättet att möta människors vilja att följa sitt eget samvete. För min del har jag kommit fram till att en lagstiftning blir otymplig och klumpig och riskerar att i yttersta fall äventyra den lagstiftning som vi har en bred enighet om i riksdag när det gäller just en samvetsklausul. Däremot tycker jag att det finns alla skäl för arbetsgivare att överväga när de anställer personal. På en större arbetsplats går det att inrymma också personer som avstår eller vill avstå – deras samvete förbjuder dem att delta i viss verksamhet. Där kan man organisera arbetet på ett sådant sätt att det blir en möjlighet för alla. diskuterar vi en samvetsklausul inom den abortverksamhet som utförs inom ramen för den svenska hälso- och sjukvården. Men man kan också tänka bredare. Det är ju rimligt att en eventuell lagstiftning skulle fånga upp andra förhållanden där det kan finnas samvetsbetänkligheter. Det finns religiösa riktningar som till exempel motsätter sig blodtransfusioner. En blodtransfusion är i vissa sammanhang alldeles livsviktig för den enskildes möjligheter att överleva. Ska då sjukvårdspersonal med stöd av en samvetsklausul kunna säga att de inte vill delta i det momentet? Vilka effekter skulle det i så fall få? Jag tror, kort och gott, att en lag blir fyrkantig och svår för att möta de människor som har sjukvårdsbehov. Jag tror helt enkelt att den bästa vägen är att lösa de här frågorna lokalt, i samverkan mellan den som vill bli anställd och den tilltänkta arbetsgivaren. 61 (SD): Detta med att lösa det på varje arbetsplats är kanske en fin tanke, men anledningen till att jag anser att det behövs en lag är ju att detta har visat sig inte fungera. Vi kan inte veta hur man ser på detta med samvetsfrihet på varje arbetsplats. Fallet är ett tydligt exempel på det. Hon har ju inte fått anställning just på grund av sin syn på abort och att hon inte vill utföra aborter. Jag anser det vara sorgligt att i regeringen inte har kunnat kämpa för rätten till samvetsfrihet och tydligare stått upp för detta. I stället har man vikt sig för vad jag ser som en politiskt korrekt linje i den här frågan. Jag skulle inte heller tycka att det är lämpligt med en väldigt långtgående samvetsfrihet för vad som helst, men just abort och dödshjälp, om nu det skulle bli aktuellt, är djupt svåra etiska frågor som rör mänskligt liv. Där tycker jag att vi måste kunna göra undantag. Barnmorskor och läkare har ju i första hand utbildat sig för att rädda liv och inte för att släcka liv. Det tycker jag någonstans att vi bör respektera. Riksdagsledamoten från sade i en riksdagsdebatt där frågan om samvetsfrihet togs upp att det i principprogram står att det måste finnas respekt för sjukvårdspersonal, så att ingen tvingas delta i ingrepp som strider mot det egna samvetet. Skånberg sade vidare att inte vill gå emot resolution gällande samvetsfrihet, och han hänvisade även till dagens interpellationsdebatt, där han hoppades att socialministern skulle redogöra för hur intentionerna i resolutionen ska kunna förverkligas. Men att döma av svaret från här verkar det som om man över huvud taget inte vill uppfylla några intentioner i resolutionen. Man hänvisar i stället till att den inte är bindande och att utrikesutskottet ansåg den vara dålig. Vi i var faktiskt de enda som reserverade sig mot det uttalandet. säger socialministern att det kan vara positivt om man löser detta på varje arbetsplats, men det finns ju ingen som helst garanti för att det kommer att fungera. Vi har också i fall fått besked från , som gjorde bedömningen att arbetsplatsen inte hade diskriminerat henne. Jag vill egentligen ha ett tydligare svar här: Anser socialminister att det är fritt fram att diskriminera människor som har samvetsbetänkligheter? Kan socialministern åtminstone erkänna att samvetsfrihet för vårdpersonal faktiskt är en principiellt viktig fråga, där vi bör kunna finna lösningar för att respektera människor med samvetsbetänkligheter när det gäller abort? Det behövs bättre lösningar än att bara säga att man får lösa det som man vill lokalt. Det kan ju gå hur som helst. Det har vi sett exempel på. Även om resolutionen från inte är juridiskt bindande kan man inte bara bortse från den. Den ger en vägledning när det gäller hur vi inom vården ska kunna tillämpa en av våra grundläggande mänskliga rättigheter, nämligen samvetsfrihet. Frågan är hur ska ställa sig om fallet skulle gå vidare till och för mänskliga rättigheter och man där dömer till hennes fördel. Hur ska ställa sig då? Ska det verkligen behöva gå så långt innan kan visa lite barmhärtighet och respektera alla människor och att alla barnmorskor och läkare kanske inte vill delta i abort eller dödshjälp? Att det ska lösas lokalt är inte ett tillräckligt svar. 62 Socialminister (KD): säger att hon inte är riktigt nöjd med mitt svar. Det kanske är för att vi har olika uppfattningar. Hon tycker att en lagstiftning skulle vara bra och tror uppenbarligen att den skulle lösa alla problem. Jag har funnits i den lagstiftande församlingen, , och vet att lag inte alltid är vägen till framgång eller vägen för att uppnå de syften man har. Det finns ibland klokare sätt att gå fram för att åstadkomma det som man vill göra. Vi vill, tror jag, gemensamt ha en ordning där människor i så stor utsträckning som det över huvud taget är möjligt kan utföra sina arbetsuppgifter i enlighet med det egna samvetet. väljer nu att säga: Ja, men skulle vi ha en sådan här lag är det just när det gäller abort. Sedan för hon in någonting som tack och lov inte är aktuellt i , nämligen dödshjälp. Men det är väldigt svårt att som lagstiftare säga: Vissa samvetsbetänkligheter är okej, men andra kan vi bortse från. Det är inte alldeles lätt att som lagstiftare hitta en väg för att kunna reglera detta. får gärna komma med en förklaring. Hur, exakt, skulle en sådan lag utformas för att man skulle kunna säga att vissa samvetsbetänkligheter får fullföljas fullt ut medan andra inte är värda att ta på allvar? Det är ju den diskussion som man kommer till som lagstiftare om man skulle fullfölja den vägen. Hur ska man förverkliga resolutionen? Jag har pekat på ett sätt. När det gäller verksamheter – då talar jag framför allt om verksamheter som har en bredare karaktär än de allra minsta mottagningarna – kan man möjligen organisera arbetet på ett sådant sätt att människor får ägna sig åt saker som är i enlighet med det egna samvetet och inte behöver göra annat. Sedan gäller det DO:s yttrande. Jag har inte läst hela yttrandet, men jag har läst en sexsidig sammanfattning av det. Man ska nog akta sig för att dra de slutsatser som gjorde här. Man får påminna sig om vad anmälaren angav för skäl för diskriminering och också läsa vad säger. Det är inte alldeles på det viset som redogör för här. Man säger att det inte går att säga att det är en diskriminering till följd av en religiös övertygelse. Det är inte så att den här personen har blivit diskriminerad av religiösa skäl, utan det har handlat om arbetsgivarens sätt att organisera arbetet, oavsett vilka bevekelsegrunderna är. Där ligger en viktig skillnad. Jag skulle vilja peka på en sak till. Det handlar om det här med att många länder i har olika typer av lagstiftningar som ger den enskilde möjlighet att avstå från att utföra vissa arbetsuppgifter. Det finns en mycket långvarig tradition, tror jag, i varje enskilt fall. Och dessa har i regel kommit till när lagstiftningen har ändrats till förmån för till exempel en utökad rätt till abort. Vi kan också se att har särskilda utmaningar. Det är ett glest befolkat land. Vi har stora ytor och ganska lite folk. Hur säkerställer man att alla personer kan få den abort som de, enligt hälso- och sjukvårdslagstiftningen, har rätt att få? En annan sak är att vi i har organiserat arbetet på ett sådant sätt att barnmorskorna har ett både stort och brett ansvar. Det skiljer sig från hur det är för barnmorskor i många andra länder, där de kan specialisera sig på vissa delar av förloppet. En del är kanske specialiserade på rådgivning, andra på förlossning eller på abortverksamhet. 63 (SD): När det gäller att titta på andra länder håller jag inte med socialminister om att det inte är relevant att kolla på våra nordiska grannländer och att tillämpa detta i . Jag tycker att det går alldeles utmärkt att titta på och . Det går också att titta på , och – det är länder som är stora. Och och ligger väldigt nära. Jag tycker absolut att det är möjligt att titta på andra länders lagstiftningar och införa detta i . Som jag förstår det är det i alla fall i och begränsat till just abort. Jag såg en undersökning om samvetsfrihet. Det gällde samvetsfrihet i fråga om abort. Det har alltså inte varit något problem där med att begränsa samvetsfriheten till det ingreppet. Att det skulle vara dåligt med en lagstiftning tycker jag är väldigt märkligt när KD själva har drivit detta tidigare, även ledamöter som sitter i . Jag tycker att det är lite konstigt att man nu tycker att det är ett dåligt förslag för att garantera rätten till samvetsfrihet. Jag vill igen understryka att vi när det gäller abort och dödshjälp, om det nu skulle bli aktuellt, måste kunna finna utrymme för samvetsfrihet. Det handlar om svåra och etiska dilemman som rör mänskligt liv. Abortfrågan är svår. Den har två sidor, som tar upp. Det handlar om kvinnans situation och det etiskt svåra att avsluta ett liv. Vi kommer alltid att ha människor som försvarar möjligheten till abort, och vi kommer alltid att ha människor som försvarar det ofödda barnet. Jag tycker att vi måste kunna finna en balans däremellan. Det är sunt att ha en levande debatt om det här och att det finns människor inom vården som högaktar det mänskliga livet. Det tycker jag är någonting som vi ska värna. De här människorna behövs där också. Vi ska inte diskriminera dem och låta dem bli av med jobbet – de kanske inte ens får anställning. Jag tycker att det är väldigt tråkigt att socialministern inte kan ha förståelse för det och respektera den här vårdpersonalens rätt att få arbeta i vården. 64 Socialminister (KD): Jag har i allra högsta grad respekt för alla de personer som har en stark övertygelse som bottnar i det egna samvetet och som vill att den ska komma till uttryck i till exempel arbetslivet. Men det är inte det som frågan gäller , framför allt, utan frågan handlar om: Vad är det mest ändamålsenliga sättet för att man ska kunna komma till en situation där så många människor som möjligt kan få en tillvaro där de kan känna att de är i takt med det egna samvetet, så att säga? Jag säger då att jag är mycket skeptisk till en lagstiftning som till sin natur blir förhållandevis fyrkantig och krånglig att tillämpa och där det måste finnas, vilket medger, alla möjliga utgångar eller undantag för att den ska fungera i praktiken för att man ska kunna säkerställa att varje person får den vård som han eller hon är berättigad till. Jag tror att det finns bättre vägar för att uppnå den saken, nämligen att man för samtal på den lokala arbetsplatsen. Det här är inte någonting som är udda för oss i den lagstiftande församlingen att samtala om, utan det är ofta så, till exempel på arbetsmarknadens område, att vi har kommit fram till att en bättre ordning än att lagstifta är att hitta överenskommelser. Överenskommelser knyter nämligen an till det lokala förhållandet och bygger på de personer som är involverade. Där tror vi att man har bättre möjlighet att komma vidare. Jag har för övrigt naturligtvis inte sagt, som nu sade, att det inte skulle vara relevant att titta på andra länder. Tvärtom – det är alltid av stort intresse att titta på hur andra länder har hanterat olika frågor. Men jag ville beskriva en del av de skillnader som finns när det gäller yrkesrollen för barnmorskor mellan och andra länder. Överläggningen var härmed avslutad. 13 § Svar på interpellation 2013/14:402 om smittskyddslagen 65 Socialminister (KD): har frågat mig om jag avser att göra en översyn av smittskyddslagen samt vad jag avser att göra för att de personer som är smittförande inte ska omfattas av smittskyddslagen. Jag vill inleda med att säga att hanteringen av smittsamma sjukdomar är mycket komplex.