prot · H10973 · 2014-02-25 00:00:00 — Jag ska inte ägna mig åt härskarteknik och att märka ord, som en del andra gör. Vi genomförde en skärpning av lagstiftningen 2006. Vi genomförde ytterligare en skärpning som började gälla där våldtäktsbegreppet vidgades och regelverket skärptes ordentligt. Det fanns en bred samstämmighet i riksdag om besluten. Trots att det blev en skärpning tycker jag mig se – och uppenbarligen är vi helt överens – att det behövs ytterligare förändringar. Vi tycker att vi inte har fått genomslag för det vi trodde att vi faktiskt hade beslutat. Det är den känsla vi har. Visst kan man säga att ministern borde ha förstått detta . Ja, det borde ju alla ha gjort i så fall. Vi har successivt förbättrat den svenska lagstiftningen när det gäller sexualbrott. Det är bra. Men det finns mer att göra. Man ska komma ihåg att detta är besvärliga brott, av det enkla skälet att de inte kan jämföras med rån i största allmänhet. Problemet är att våldtäkt ofta begås i relativt nära relationer. Ofta handlar det om personer som kan ha haft en relation eller som har en relation. Det är situationer där ord står mot ord. Det saknas vittnen, och det finns ingen teknisk bevisning. Då hamnar domstolen och utredaren i besvärliga situationer. Det är inte bara en utbildningsfråga utan det är fråga om mycket annat. Man ska ha respekt för att dessa frågor är mycket besvärliga. Det som tas upp i interpellationen, och som är en poäng, är att många uppfattar att bemötandet och den särskilda hantering som behövs i dessa ärenden inte är tillräckligt bra. Där är vi överens. Vi lägger stora resurser på att få fler att skaffa sig den professionalitet som krävs för att möta brottsoffer, vittnen och andra som är inblandade i detta på korrekt sätt. Jag är glad över att prioriterar denna brottstyp. Det finns specialiserade åklagare som sysslar med de brotten. Det är den vägen vi behöver gå i flera avseenden. Överläggningen var härmed avslutad. 10 § Svar på interpellation 2013/14:281 om förtroendet för rättsväsendet i våldtäktsfall 12 (): har frågat mig vad jag avser att göra för att återupprätta förtroendet för rättsväsendet i våldtäktsfall och för att hjälpa kvinnor och flickor som blivit utsatta för våldtäkt. har också frågat vad jag avser att göra för att domstolarna ska agera adekvat och trovärdigt i våldtäktsfall. Vi har ett väl fungerande rättsväsen som uppfyller högt ställda krav på verksamheten. Förtroendet för rättsväsendet är också gott. Förtroendet måste alltid vårdas och förtjänas. Det är viktigt att de som kommer i kontakt med rättsväsendets myndigheter bemöts med respekt och professionalism. Regeringen har gjort betydande satsningar för att utveckla bemötandet av sexualbrottsoffer. pågår en omfattande utbildningsverksamhet inom rättsväsendet i just dessa frågor. Förtroendet för rättsväsendet bygger också på att det finns en acceptans för lagstiftningen. Våldtäktslagstiftningen är flitigt debatterad. Trots de förändringar och den utvidgning av våldtäktsbrottet som skett har debatten fortsatt. har våldtäktsmålen på nytt hamnat i fokus, och det har från olika håll framställts krav på ytterligare förändringar av lagstiftningen. Jag har också förklarat att regeringen har för avsikt att se över våldtäktsbrottet på nytt. måste man ha klart för sig att det inte är möjligt att med lagstiftning komma åt de särskilda bevissvårigheter som ofta finns vid utredning av sexualbrott. Misstänkta våldtäktsbrott måste utredas med hög kvalitet och effektivitet. Det är därför angeläget att kontinuerligt arbeta med frågor om effektiv och rättssäker bevissäkring. Arbetet med att förbättra utredningarna måste ske genom utveckling av de brottsutredande myndigheternas arbetsmetoder. Ett sådant arbete bedrivs vid myndigheterna, men det finns anledning att i den kommande utredningen om våldtäkt närmare analysera hur anmälningar som rör våldtäkt hanteras och utreds inom rättsväsendet. Det är naturligtvis också viktigt hur domstolar, åklagare och poliser motiverar sina ställningstaganden. Självklart ska det tydligt framgå vilka skälen är när till exempel en brottsutredning läggs ned eller en friande eller fällande dom meddelas. Frågan hur avgöranden ska motiveras bestäms dock efter en bedömning av omständigheterna i det enskilda fallet och är inte möjlig att påverka genom detaljerad lagstiftning. 13 (S): Domstolsväsendet behöver få upprättelse och bättre anseende. Det har förstört sitt eget anseende. Jag håller med om att det finns många duktiga domare, men vi har sett alldeles för många uppseendeväckande fall. Vi har sett exempel på hur kvinnor har blivit utsatta för grova våldtäkter och misshandel. De har utsatts för fruktansvärda övergrepp med skador i underlivet. Ändå blir kvinnorna inte trodda utan det ifrågasätts om de har betett sig uppseendeväckande, annorlunda, följt med någon de inte borde eller om klädseln har varit utmanande. Det sker gång på gång. Trots att det finns tydliga bevis räcker de ändå inte till fällande domar. Då menar jag att anseendet är naggat i kanten. Även de domare som gör rätt dras ned. Alla inom rättsväsendet är angelägna om att förtroendet ska återupprättas. Jag tror att alla är angelägna om att det måste bli en annan tingens ordning där man kan lita på den bevisning som finns. Här tycker jag mig se bevis på att samhället inte är jämställt. nämnde vid debatten om hennes interpellation att kvinnor uppfattas som annorlunda än män, att de inte tas på samma allvar när det säger något och att de ifrågasätts på ett helt annat när det gäller hur de har betett sig under det pågående brottet. Det begås tusentals våldtäkter , och vi vet inte hur stort mörkertalet är. Om samhället ger signaler att det inte är någon idé att anmäla eftersom du inte blir trodd måste vi alla fundera över hur förtroendet för rättsväsendet ska återupprättas. Det är vad jag tar upp i min interpellation. Det måste ställas större krav på förövaren, och vi måste se till att kvinnorna tas på mycket större allvar. 14 (M): Jag vill börja med att säga att det egentligen inte är något fel på domstolsväsendets anseende. Sanningen bor i betraktarens öga. Det finns väldigt många betraktare som har mycket bestämda uppfattningar om saker och ting. De tycks veta bättre vilken bevisning som finns, hur bevisningen ska värderas och vilken bevisning som ska läggas till grund för en fällande dom än domstolen. Jag kan för egen del säga att jag inte kan ha en bestämd uppfattning om huruvida en domstol har dömt rätt eller inte om jag inte har varit närvarande vid huvudförhandlingen, och då är jag själv domare. Skälet till det är mycket enkelt. Det är under huvudförhandlingen som all bevisning ska presenteras i ett sammanhang. Det som återfinns i domen är vad domstolen har valt att redovisa. Jag kan läsa domen och göra en bedömning om domstolen har resonerat rätt utifrån vad som har redovisats i domen. Däremot kan jag inte med hundraprocentig säkerhet säga huruvida domstolen har dömt rätt eller inte. Som tur är har vi höga beviskrav i , och det ska gälla i alla typer av mål, framför allt när människor riskerar långa fängelsestraff. Det absolut viktigaste i en rättsstat är att ingen oskyldig döms, men naturligtvis är det också viktigt att skyldiga lagförs så långt det över huvud taget är möjligt. Så måste det vara. Först och främst ska oskyldiga inte fällas. Man kan inte göra sig till tolk för en massa olika uppfattningar, som gör, och säga att det finns tydliga bevis. Jag kan inte säga det, någon advokat kan inte säga det, kanske inte heller en åklagare som är utomstående betraktare, utan det är fråga om hur bevisvärderingen sker. Det ska vara styrkt eller ställt utom rimligt tvivel. Det som redovisas i domarna är, precis som jag sade, det som domstolen har valt att redovisa. Det som redovisas i medier i stället är mycket mer tendentiöst. Det är en omskrivning av det som journalister har utläst i domar, och det är ännu svårare att ta till sig. Sedan kan det naturligtvis vara fall där ord står mot ord, men det kan ingen domstol egentligen nöja sig med. Man ska värdera målsägandes utsaga, som ska ställas mot de uppgifter som den tilltalade lämnar. Man kan inte nöja sig med att säga att ord står mot ord i en dom, utan det ska avgöras vem som är trovärdig och om uppgifterna är tillförlitliga. Det man ofta blandar ihop är trovärdighet och tillförlitlighet. Trovärdighet handlar om person; tillförlitlighet handlar om uppgifterna i sig. En trovärdig person kan lämna uppgifter som inte är tillförlitliga därför att man har kunnat missta sig. Personen i fråga har kanske varit alkoholpåverkad, eller är det någon annan omständighet som gör att man inte kan sätta full tilltro till uppgifterna. Återigen: Så måste det vara i en rättsstat att bevisningen måste hålla så långt att det är ställt utom rimligt tvivel och att det är styrkt att den tilltalade har begått den gärning som åklagarna påstår. Är det inte så kan man inte fälla, och så måste det vara. Och glappet, när bevisningen inte räcker till, kan man inte fylla med någon form av allmän kunskap. Man kan aldrig veta om det är så som den allmänna kunskapen ger vid handen i det enskilda fallet. 15 (S): Två saker är jag överens med och om. Det är att det är viktigt att ingen döms oskyldig och att det ska finnas bevis. Sedan kan man fundera när det gäller antalet anmälda våldtäkter: Är det för många anmälda våldtäkter eftersom det blir så få fällande domar? har som justitieminister redovisat att det kan vara ett svårt bevisläge och att det är ord som står mot ord. Men man kan ändå fundera på varför det ser ut så i just de här aktuella fallen. Om det är 6 000 som anmäler, och man vet att väldigt få anmälningar leder till åtal och bara några hundra till fällande dom, varför gör någon då en anmälan? Min utgångspunkt är att man gör en anmälan därför att man upplever att ett brott har begåtts. Precis som jag redogjorde för i den tidigare interpellationsdebatten tycker jag mig ha sett att det också handlar om föråldrade attityder och värderingar och om synen på kvinnors och mäns sexualitet som präglas av dem som dömer. ställer frågan hur domstolar ska agera adekvat och trovärdigt i våldtäktsfall. Det är klart att vi inte har hela bilden när vi läser domarna, men det är ändå ett sätt att försöka se det hela. Det som är slående är att det verkar vara så att det räcker att mannen säger: Jag förstod inte, jag begrep inte, jag kunde inte förstå att den 14-åriga tjejen, ensam i en lägenhet med sex personer, inte ville ha sex med oss allihop. Om man kan komma undan med att bara säga att man inte förstår har rättsväsendet på något sätt utgått från en onormal person, skulle jag vilja säga. Varför utgår man inte från en normalt aktsam person? Den frågan har jag väckt i motioner vid ett flertal tillfällen här i . I och med den utredning som justitieministern har tillsatt kanske vi kan få ett nytt begrepp i form av grov oaktsam våldtäkt. Där är utgångspunkten en normalt aktsam man och hur en sådan skulle ha agerat i de fall där det kan vara svårt att få fram de exakta bevisen. Det handlar alltså inte om lägre beviskrav, men det är en annan rubricering. Jag tycker att det är viktigt att vi har ett rättsväsen som fungerar och där människor upplever att det är värt att göra en anmälan. Att anmäla en våldtäkt eller ett brott över huvud taget innebär en påfrestning. Är man ett brottsoffer som upplevt en kränkning av ens egen kropp ska det mycket till för att orka gå igenom rättsprocessen. Ska man då behöva uppleva att man blir kränkt en gång till? Det är därför har väckt denna interpellation och jag har väckt min interpellation. Vi vill få till ett rättsväsen som är sådant att unga kvinnor som blir utsatta för brott ska våga göra en anmälan och känna att de får en rättvis bedömning. Det är möjligt att bevisen inte räcker till, men det kommer att prövas, och det kommer inte att handla om en föråldrad syn på en som kvinna eller på gärningsmannen som man. Det är därför vi ställer de här interpellationerna. Då kan man visserligen få en lektion av en domare i hur domstolarna ska fungera, men min uppgift är att företräda medborgarna här i . Det är därför vi väcker de här frågorna. Vi är inte ensamma om vår frustration. Vi är inte ensamma! Jag, , och många fler har läst domar, träffat utsatta, träffat advokater och fått beskrivning av vad de här kvinnorna har varit utsatta för. Vi förstår inte, vi får inte ihop det här med friande domar. 16 (S): Ingen ska dömas oskyldig. Men vi vill, och det är därför vi är engagerade i frågan, få en förändring. Vi vill att fler skyldiga ska dömas. För att vi ska nå dithän måste något ske. Det var precis vad justitieministern sade i den tidigare interpellationsdebatten. Man har haft väldigt på sig att förändra lagstiftningen. antog vi en ny lagstiftning om sexualbrott och våldtäktsbrott. Men det räcker inte; vi behöver ta ett steg ytterligare. Vi måste komma dithän att vi ser att det finns en möjlighet för domarna, domstolarna och rättsväsendet att ge de kvinnor som blivit utsatta upprättelse och fälla dem som har utsatt kvinnorna för våldtäkt. I de olika domarna kan vi läsa om att det finns dokumenterade skador. Jag läste om en kvinna som hade blivit så misshandlad i anus att hon fick ha stomi på grund av en gruppvåldtäkt, men det räcker inte som bevis. Då är det någonting som är fel. Det är vår skyldighet att göra något här i . Men det behövs också initiativ från regeringen – som har det yttersta ansvaret och det politiska ledarskapet – till en förändring för att stödja de kvinnor som är så utsatta. Detta är någonting som engagerar och är en stor fråga när man är ute och träffar olika kvinnoorganisationer. Utskottet föreslog ett tillkännagivande , och det kommer en riksdagsdebatt om en utredning. Jag hoppas att vi i gör det tillkännagivandet till regeringen om att det ska tillsättas en utredning. Men jag vill se lite mer initiativ från den politiska ledningen om att man måste göra någonting. Man kan inte fortsätta att bara godkänna och konstatera att det är ett fåtal våldtäkter som anmäls medan det är ännu färre som blir uppklarade, så är det bara. Lagstiftningen är sådan. Sedan kan vi i kammaren behöva göra någonting. Då måste lagstiftningen förändras. Vi har ju den yttersta möjligheten att göra någonting så att det kan bli fler fällande domar. 17 (): Vi har ju redan konstaterat att det kommer en utredning och också ett tillkännagivande. Det är väl alldeles utmärkt att på det sättet visar att man har en bestämd linje i den här frågan. Jag vill haka på den diskussion som tog upp. Jag har varit ute och diskuterat detta i olika sammanhang. Det är det jag menar när jag säger att vi behöver flytta fokus något. Det kan då bli fråga om vållandebrott. Ett skäl till att resultatet blir som det blir i en del fall är att det krävs ett uppsåt. Det räcker inte med att det aldrig var meningen att det skulle hända något. Handlar det om våldsbrott kan man alltid vålla en skada och bli dömd för det fast det inte var meningen. Men så är det inte riktigt när det gäller sexualbrott. Jag tror att man måste ändra det förhållandet. Offret kan ju bli väldigt skadat, även om förövaren inte uppenbarligen förstod att offret inte ville. När man tar del av olika exempel kan man bli mycket förundrad över resultaten. Men jag måste ändå som justitieminister säga att jag är övertygad om att man utifrån de regler som gäller landar rätt i de flesta fall. Då måste vi fundera över hur vi kan förfina de lagar som vi stiftar, så att det blir tydligt vad som gäller. Jag har tagit del av hundratals fall om kvinnor eller män som har blivit utsatta för våld i nära relationer. Det är inte alltid fråga om våldtäkt, men det kan vara övergrepp i situationer som är alldeles förfärliga. Det finns många åtgärder som är nödvändiga för att skapa en bättre tingens ordning. Det är också otroligt viktigt att det görs anmälningar. Människor som känner sig kränkta eller utsatta för ett övergrepp eller ett brott måste våga och orka anmäla och sedan fullfölja den hantering som blir följden av en polisanmälan. Här finns det mer att göra. Det handlar om bemötande, om professionalism, om rätt information och om stödinsatser. På annat sätt kan vi inte komma till rätta med den brist på förtroende som de drabbade kvinnorna känner. Rent statistiskt – det är inte min uppfattning, utan jag har hämtat uppgiften från Nationella trygghetsundersökningen – är förtroendet för rättsväsendet högt. Men hos de kvinnor, ofta unga, som vi pratar är det inte riktigt på det sättet. Många av dem känner sig bekymrade, oroade, rädda och upprörda över hur de bemöts eller hur de behandlas när de kommer till rättsväsendet. Det finns undantag, och de är många, som visar betydelsen av professionalism och bra stöd. Det är till och med så att ett och annat ärende som inte slutar i fällande dom ändå kan kännas som en upprättelse för kvinnan, förutsatt att hon känner förtroende för hela processen. Men, som sagt, det kommer att tillsättas en utredning som ska titta på grov oaktsam våldtäkt eller vad brottet nu kan tänkas rubriceras som. Vi ska ytterligare se på det ansvar som förövaren eller den misstänkte förövaren har. Jag tror att det är ett sätt att få fler fällande domar, även om en del domar kommer att ligga på en något lägre grad än en ren våldtäktsdom. Det kan likväl vara en upprättelse och ett sätt att reda ut dessa ärenden. 18 (S): Över hundra våldtäkter begås i . Det är fruktansvärt. 6 000 kvinnor vågar ta mod till sig efter ha övertygats om att övergreppen måste anmälas och om att de kommer att få stöd. Av dessa 6 000 anmälningar är det 200 som leder till fällande domar. Vi kan inte se på när sådant här sker. Vi kan inte se på när samhället beter sig så mot dessa kvinnor som män har förgripit sig på. Vi måste agera. Det är vår skyldighet som medmänniskor och lagstiftare att flytta fram positionerna. Vi kan inte fortsätta att skylla på att dessa män inte har förstått att ett nej är ett nej, att de inte har förstått att kvinnorna inte vill bli slagna och få sönderkrossade underliv. Att domare säger som de säger gör mig mörkrädd. Att det finns ledamöter i den här kammaren som försvarar det gör mig också väldigt mörkrädd. Vår skyldighet är att se till att dessa kvinnor får upprättelse. Vi måste ha ett rättssäkert samhälle. När vi nu har ett ojämställt samhälle där kvinnor inte blir trodda måste vi ändra på det. När kvinnor blir ifrågasatta för att de över huvud taget har tagit mod till sig att våga anmäla en våldtäkt måste vi stödja dem. Vi måste se till att fler vågar anmäla. Debatten visar med all önskvärd tydlighet att vi måste göra mer. Jag hoppas att det sker under det här året. 19 (M): Med anledning av kommentar vill jag till att börja med säga att jag försvarar rättsstaten och människors likhet inför lagen. Jag försvarar allas rätt att bli bedömda på samma sätt i domstol utifrån de uppgifter som man lämnar. Vad som är problematiskt i den här diskussionen är att utgångspunkterna för en del personer är felaktiga i sak, och det leder till en diskussion som är kontraproduktiv i vissa avseenden. Jag håller med om – och det sade jag i mitt förra inlägg också – att det är väldigt viktigt att skyldiga döms. Man ska inte komma undan om man begår allvarliga brott, det är helt elementärt. Men när det gäller kopplingen mellan anmälningar och fällande domar skrev inte ett enigt justitieutskott om någon sådan koppling i sitt betänkande som ska debatteras här . Jag vill bara påpeka det, och det gäller även partikamrater. Det är inte en självklarhet att det är den kopplingen som ska vara avgörande för att det ska bli fällande domar. Om man anmäler ett brott behöver det inte ens finnas någon misstanke, utan det innebär att man påstår någonting. Sedan kan det uppkomma olika misstankegrader som gör att det inleds en förundersökning. Det kan gälla en skälig misstanke. Finns det sannolika skäl för misstanke kan det bli fråga om häktning. Om skälen är tillräckliga för åtal ska åklagaren gå till domstol med en stämningsansökan. En åklagare måste kunna förvänta sig en fällande dom för att kunna väcka åtal. I annat fall finns det ett brott i som heter obefogat åtal som man kan ha i åtanke. Beviskravet är ännu högre för att någon ska kunna bli fälld. Det ska vara ställt utom allt rimligt tvivel. Vid en anmälan, om den är riktig, måste förstahandsåtgärderna bli bra och brottsoffret bemötas på ett bra sätt. Det är elementärt. 20 (S): Visst är det viktigt att brottsoffren blir korrekt bemötta – därom ska ingen tvivla. Jag tror att vi är väldigt överens om det. Som det har utvecklat sig känner många frustration, ilska och uppgivenhet. De känner: Det är ingen idé att anmäla, för jag kommer att utsätta mig för något som är lika jobbigt som det övergrepp som jag har blivit utsatt för. Därför kommer jag att välja att inte anmäla det. Jag tror att det i det läget är farligt att säga: Det är många som anmäler, men egentligen är det ingenting. Det ger nämligen offret signalen: Anmäl inte om du upplever att du är utsatt för brott. Jag tycker att det är jätteviktigt att om man har uppfattningen att någon har blivit utsatt för brott eller om man själv har blivit utsatt för brott ska det polisanmälas och göras en utredning. I förra interpellationsdebatten påtalade jag vikten av att få en ordentlig utbildning, att poliser, åklagare och också domare som ska döma i dessa sexualbrott är utbildade. Vi har drivit de här frågorna länge, och det har skett förändringar, till exempel i bemötandet av sexualbrottsoffer i vården. är det mer regel än undantag att en kvinna som har blivit våldtagen får träffa en kvinnlig gynekolog. Så var det inte alltid förut. Det har alltså skett en utveckling och en förändring som är bra. Bland de här 6 000 våldtäkterna är det också män som är utsatta, precis som beskrev det, och har gjort anmälan. Vi kommer att diskutera de här frågorna . Vi är inte nöjda med situationen med många friande domar. Vi och många andra upplever att man som man kan komma undan väldigt lätt från en situation när man har utsatt någon för ett övergrepp. Man kommer undan genom att säga: Jag förstod inte, jag visste inte. Man säger alltså: Jag är en idiot, så ni kan inte döma mig. Om det är den signal som går ut kan män fortsätta att begå övergrepp på unga kvinnor och säga: Jag förstod inte. Det är ingen bra utveckling i det här samhället. 21 (S): Det är inte konstigt att man kan se att det här ämnet engagerar. Det justitieministern säger om att våga anmäla är viktigt. Tänk om de här kvinnorna inte hade anmält! Det är väldigt många, över 6 000, som har anmält, men det har blivit fällande domar i bara några hundra fall. Jag följer sociala medier och läser bland annat en blogg hos en person vars syster har blivit utsatt för en våldtäkt. Allt lades ned och det hände ingenting. Det blir en uppgivenhet – det är ingen idé att ens anmäla. Då kan våldtäkterna och de sexuella övergreppen på kvinnor fortsätta. känner man en brist på förtroende, att det inte är någon idé att anmäla. Det är min rädsla. Därför blev jag glad när jag hörde att ministern har samma syn, att vi måste verka för att se till att det blir en anmälan. Köp av sexuella tjänster är något mycket större än vad vi kanske förstår och tror. P4 gjorde en undersökning – det vet jag eftersom jag kommer från – genom att sätta in en annons om en 14-åring som sökte sexuella kontakter. De fick hur många svar som helst. Det blev en stor debatt och diskussion. Det var bra att den kom i gång. Jag sitter också i polisstyrelsen i län. Där har vi tryckt på utbildning också för polisen. Det är oerhört viktigt, för det är polisen som är med och tar fram bevisningen. Det finns många saker som vi kan sy in men som måste komma till stånd. Det måste hända något. Vi kan inte bara stå här och diskutera, utan vi måste komma till en slutsats och ett resultat att vi nu ska göra något också. Jag vill ha en skärpning här, ministern. 22 (S): Det är väldigt bra formuleringar i svaret.