prot · H10958 · 2014-01-22 00:00:00 — Vi får helt enkelt överlämna till väljarna att avgöra vem de har störst förtroende för när det gäller att hantera statliga bolag. 39 (S) replik: Ja, och så har man skickat över bollen till någon annan igen. Till mig vänder sig väljare för att ställa just sådana frågor. Hur kommer det sig? Varför har ni fattat det beslutet? Mot vilken bakgrund? På vilka grunder? Det är det jag vill försöka få fram ett underlag för. Det är mot den bakgrunden. senaste inlägg var väl det bästa försvaret för att köpa kärnkraft. Med det resonemanget gäller det också kolkraft i . Alliansföreträdarna har ägnat hela sin tid här åt att säga att det var ett jättedåligt köp, och står och försvarar det. Åtminstone tyckte jag det, men det får väl visa sig av protokollet . Att det är en lång kedja av händelser som påverkar en utveckling gör inte informationen mindre intressant. Jag tycker inte det i alla fall. Om det är en enstaka händelse – ja, självklart, då behövs det inte någon kommission eller utredning, för då kan man hänvisa till den händelsen och säga att det är den det beror på. Om det däremot är ett antal länkar i en kedja kan det vara lite svårare för oss som beslutsfattare att se sammanhanget. Därför kan det vara intressant att få bilden klar för sig och ha det som bakgrund och underlag vid framtida beslut. Tack, , för vad jag uppfattar som jättebra argument för mig i mitt sätt att resonera. 40 (KD) replik: Det gläder mig om jag kan stärka argumentationsunderlag. Det jag försökte säga var att det är svårt att spå, särskilt om framtiden. Ingen kunde veta detta när investeringarna gjordes. Den allmänna visdomen vid Nuonköpet byggde på att kolkraften, med sin oerhört stora koldioxidemission, skulle ersättas av gas som dels inte har partiklar, dels har hälften så mycket koldioxidutsläpp, samt att en ökad utbyggnad av vindkraft och annan intermittent energi behövde en baskraft som gick att reglera. Där låg gaskraftens stora fördelar. Men det är, som sagt, lätt att vara efterklok, och det blir inte bättre om man nu utreder det i någon sorts . Sedan har det i debatten tagits upp att staten har sålt företag för 160 miljarder. Jag har själv i hög grad medverkat till det. Jag kan säga att de kalkyler som lagts fram här är fullständigt felaktiga. Låt oss ta försäljningen av Vin & Sprit. Efter valutaeffekter och annat fick vi . Då ska man komma ihåg att den högsta vinst som svenska staten någonsin fick från Vin & Sprit var ; det var det sista verksamhetsåret, 2007. Vi sparade i räntebetalningar när vi amorterade på statsskulden. Är 2,4 miljarder i besparingar mer än 800 miljoner i vinst? Ja, det är 1,6 miljarder mer. Det var som svenska folket förlorade på att driva den verksamheten jämfört med att amortera på statsskulden. Däri ligger logiken, . Det är bara när man kan göra sådana affärer som man ska sälja. Överläggningen var härmed avslutad. (Beslut fattades under 10 §.) 5 § Uppföljning av tillämpning av subsidiaritetsprincipen betänkande 2013/14:KU5 Uppföljning av tillämpning av subsidiaritetsprincipen föredrogs. 41 (S): Enligt riksdagsordningen ska följa tillämpningen av subsidiaritetsprincipens tillämpning inom och i ett betänkande meddela kammaren vilka iakttagelser som gjorts och vad som förekommit. Det är vad betänkandet handlar om. Vi har redovisat dessa uppgifter, så det här är inte första gången, men frågan har inte fått den uppmärksamhet som jag tycker att den förtjänar. Jag kommer till varför det är så. Det här handlar i grund och botten om kompetensfördelning. Lite enklare uttryckt: Det handlar om makt. Det handlar om fördelning av makt mellan nationella parlament och Europeiska unionen. Jag vill påminna kammarens ledamöter om att det i samband med ratificeringen av Lissabonfördraget framhölls från många partier, även från mitt eget, att de nationella parlamentens inflytande stärktes genom Lissabonfördraget, bland annat genom den mekanism som infördes med subsidiaritetsprövning och möjlighet att avge subsidiaritetsvarning. Därför tycker jag att det är viktigt att vi, det vill säga , använder den möjlighet som Lissabonfördraget tillskapade: att vi tillsammans med andra parlament kan påverka innehållet i ett lagförslag eller till och med förhindra att förslaget behandlas vidare. Med andra ord finns det verktyg och medel för den svenska att tillsammans med andra parlament agera så att besluten – och kommer jag till vad detta handlar om – fattas så nära medborgarna som möjligt. För mig är det här en djupt demokratisk dimension. Jag tycker att det här är en viktig aspekt, både sakligt sett och för unionens legitimitet hos de svenska medborgarna. Om svenska medborgare uppfattar att beslut fattas långt ifrån dem och att beslut inte är förankrade i den svenska vardagen kommer också unionstanken att tappa i legitimitet. Jag tänker kommentera några valda delar av betänkandet som jag tycker är viktiga att lyfta fram och få en diskussion om. Jag vill börja med att konstatera att det synes som att utskotten – det är respektive utskott som gör granskningen – har använt sig av den modell som finns i förarbetena till riksdagsordningen och som vi i dagligt tal har kommit att kalla tvåstegsmetoden. Jag tycker att det är en positiv utveckling, och jag vill för min egen del slå fast att jag tror att det är både nödvändigt och önskvärt att själva prövningen så långt det är möjligt formmässigt går till på ett sätt som är likvärdigt utskotten emellan. Men kommer jag till en fundering som jag ändå har. Jag tror att det finns anledning för oss att fundera på om vi inte borde följa upp tankarna bakom den här tvåstegsmodellen, som vi införde i samband med de förändringar som gjordes . Även om jag tycker att det är bra att det formmässigt är likvärdigt tror jag att det finns anledning att titta på detta. Ställ er frågorna: Är det så givet att vi hamnade helt rätt redan första gången? Finns det inte anledning för oss att titta på våra egna idéer? Var det här vad vi ville åstadkomma? Då ges det ett utrymme för oss att göra korrigeringar. Jag vill även lyfta fram att det är önskvärt att vi skaffar oss mycket bättre insikt och kunskap om hur invändningar mot av kommissionen framlagda förslag behandlas. Vi lägger ned en oerhörd energi och mycket engagemang på att argumentera för att ett visst lagförslag strider mot subsidiaritetsprincipen. Vi fattar ett beslut här i , helt enhälligt, och skickar det till kommissionen. Visst är det väl märkligt, ärade kolleger, att vi sedan inte har en aning om vad som händer? Därför tycker jag att vi borde få till stånd en diskussion om hur vi ska följa vad som händer med våra egna invändningar. Det skulle vara ett starkt stöd för våra utskott om man centralt inom riksdagsförvaltningen bevakade hur lagstiftningsförslagen hanteras och eventuellt antas. Om den föreslagna rättsakten antas trots att vi från haft invändningar tycker jag att vi borde få en bättre diskussion om huruvida vi kan göra någonting mer. Då vänder jag mig till regeringen på andra sidan vattnet. Vad jag har kunnat se har regeringen inte använt sig av möjligheten att väcka en ogiltighetsförklaring eller ogiltighetstalan vid . När nu det verktyget finns, varför har vi inte en enda gång använt det? Det är en fråga som i varje fall jag ställer mig. Jag vill göra några reflexioner till. När man granskar utfallet av hur har jobbat med subsidiaritetsprövningsfrågorna kan man säga att de innehåller två dimensioner. Den ena dimensionen handlar om kvantitet, den andra om kvalitet. Kvantiteten är förhållandevis enkel att följa upp. Det är bara att räkna hur många ärenden det är, hur många vi haft invändningar emot och så vidare. Däremot är den kvalitativa granskningen betydligt mer grannlaga. Detta är sista gången jag är med och debatterar denna fråga. Därför vill jag här och understryka vikten av att utvecklar lämpliga arbetssätt och metoder. Dels gäller det att fånga hur kompetensfördelningen mellan unionen och medlemsstaterna utvecklats, så att vi får kunskap om huruvida det sker en överföring av makt från till unionen. Dels tycker jag att vi behöver titta på helhetsbilden. När ett enstaka lagförslag kan uppfattas som okontroversiellt är det en sak. Men om vi sätter in det förslaget i ett sammanhang och ser det i förhållande till sju åtta ytterligare lagförslag som har beröring med varandra kanske vi ser ett mönster som vi inte skulle vilja ha. Därför menar jag att vi behöver försöka skapa oss en helhetsbild. Det kanske är att provocera, men jag skulle ändå vilja ställa en fråga till oss själva här. Går vi mot ett mer federalistiskt , det vill säga sker det en maktförskjutning från medlemsstaterna till unionen? Det har inte varit helt lätt att konstatera om det har skett en sådan maktförskjutning. Vad vi emellertid har kunnat se är vilka verktyg kommissionen har använt. Vi ser en markant ökning av att kommissionen använder sig av metoden med förordningar i stället för direktiv. Ni som sitter på läktaren kanske inte har någon aning om vad det är, men jag utgår från att ni som sitter i salen vet att om man använder förordningar har vi nästan inga möjligheter att anpassa det utifrån svenska förutsättningar, vilket vi däremot har om man använder direktiv. Jag menar att det här är ett verktyg ur kompetens- och maktfördelningssynpunkt. Det är en mycket allvarlig och oroande utveckling. Något jag uppmärksammat när jag läst igenom våra underlag är att lagstiftning på EU-nivå ökat betydligt i frågor som gäller den inre marknaden, reglering av finansmarknaderna samt det finansiella systemet. Låt det sjunka in och fundera på vad det kan ha för långsiktiga konsekvenser! För att ni nu inte ska missförstå mig vill jag tydligt markera att det inte är så att beslut är felaktiga eller icke önskvärda bara för att de fattas på unionsnivå. Det jag vill lyfta fram är att det är ett problem om det sker utan medvetna ställningstaganden. Om vi hamnar i att det här mer blir ett självspelande piano kan vi vara ganska illa ute. En annan brist som vi har konstaterat tidigare och som kvarstår, även om det har blivit bättre, gäller kommissionens motiveringar till sina förslag. Det finns en absolut skyldighet för kommissionen att lämna motiveringar ur subsidiaritetssynpunkt. Undermåliga eller rent av uteblivna motiveringar gör det enligt min mening nästan omöjligt att göra den granskning som fördraget inte bara ger oss möjlighet till; det är en skyldighet för medlemsstaterna att använda sig av fördragets regler. Jag ska avsluta med att konstatera två saker. Det förefaller som att vi från den svenska har varit dåliga på att ha kommunikation och diskussion med andra parlament inför subsidiaritetsprövningen. Det leder till att vi kanske inte kan uppnå de gränsvärden som finns i fördraget för att kunna påverka eller rent av stoppa ett förslag. Enbart ur den aspekten är det lite allvarligt. Det finns ytterligare en aspekt. Det finns ett problem med åttaveckorsfristen och att man inte hinner med. Det finns anledning för oss att fundera på: Borde vi inte ha kontakter efteråt? Vi kunde då konstatera: Dessa parlament resonerade ungefär som vi. Vi har då en kunskap inför framtida prövningar som jag tror att vi har gått miste om genom att vi inte har haft det. Ett utökat samarbete mellan medlemsstaterna vore önskvärt. Med hänsyn till de pengar och den tid som vi har lagt ned på IPEX, det vill säga informationssystemet, borde vi tillse att det fungerar bättre än vad det har gjort så här långt. Jag ber så hemskt mycket om överseende med att jag dragit över talartiden lite grann. Nästa gång dessa frågor ska behandlas i kommer jag inte att vara med. Då kanske jag kan få ta dessa . Med det yrkar jag på godkännande av utskottets anmälan i KU5. 42 (M): Tack, , för ett debattinlägg som var både klokt och tänkvärt och väl värt de . Den här debatten handlar om årliga utvärdering av subsidiaritetskontroll, det vill säga arbete med att säkerställa att EU inte överskrider sina befogenheter. Betänkandet bygger dels på egna iakttagelser, dels på yttranden som vi har inhämtat från andra utskott. Subsidiaritetskontrollens funktion rent formellt är att låta nationella parlament runt om i pröva om ett visst lagförslag verkligen hör hemma på EU-nivå. Kontrollen har också en informell betydelse genom att den ger anledning att sätta sig in i ärenden . I vilken mån som subsidiaritetsprövningarna fyller sin formella funktion beror till stor del på hur aktiva de nationella parlamenten är. Till varje nationellt parlament finns det ett par frågor som man bör ställa. Hur stor del av alla förslag från kommissionen väljer parlamentet i fråga att granska? Det är inte alla parlament som granskar alla ärenden. Hur aktivt samarbetar de med andra nationella parlament? En hög grad av aktivitet och en viss samordning mellan EU:s medlemsländer är förutsättningar för att vi ska kunna utfärda så kallade gula kort. Det är vad vi gör när kommissionen ger sig in på politikområden som bättre hör hemma i de enskilda medlemsländerna. När EU:s medlemsländer antog Lissabonfördraget gjorde de en avvägning. Å ena sidan fick EU inflytande över nya områden, å andra sidan skulle medlemsländernas parlament få en större roll i att granska att rätt beslut fattas på rätt politisk nivå. Det är tydligt att de ökade befogenheterna till EU har realiserats. Om vi ska få den balans som Lissabonfördraget skulle ge måste även medlemsländernas verktyg för att kunna underkänna alltför långtgående förslag fungera effektivt. För att underlätta de nationella parlamentens granskning är det viktigt att kommissionen gör sin del av jobbet. Framför allt måste den i varje lagförslag kunna motivera enligt vilka bestämmelser i fördragen som förslaget hör hemma på EU-nivå. Kommissionen har blivit bättre på att motivera sina förslag i det avseendet. Men många av motiveringarna är fortfarande svepande och därför väldigt svåra att förhålla sig till. Dessutom är det ibland så att motiveringarna helt uteblir. Det är så klart inte acceptabelt. Detta har vi påpekat i och i stor enighet. Med detta betänkande påpekar vi det en gång till. Resultatet så här långt av subsidiaritetsprövningarna sedan systemet infördes är två gula kort. Det kan jämföras med att riksdag har skickat mer än 30 lagförslag tillbaka till kommissionen med motiveringen att de är alltför långtgående. riksdag är EU:s mest aktiva parlament när det gäller att granska lagförslag från EU, och det ska vi vara stolta över. måste vi inse att våra motiverade yttranden, det vill säga våra påpekanden om att kommissionen i sina förslag har gått för långt, bara kan resultera i ett gult kort om vi kan samla fler parlament bakom den uppfattningen. Det är inte bara i utan också i andra länder som man diskuterar hur subsidiaritetsverktyget skulle kunna bli skarpare och mer effektivt. I vissa medlemsländer cirkulerar idén om att man ska införa nya typer av kort som komplement till det gula kortet som finns . Ett gult kort innebär att kommissionen måste överväga ett lagförslag igen och sedan motivera sina slutsatser men inte mycket mer än så. Utöver det hävdar vissa att det borde införas ett rött kort som innebär att ett lagförslag med automatik faller. Det talas också om gröna kort som skulle ge nationella parlament rätten att föreslå ny EU-lagstiftning. Från sida har vi inte ställt oss bakom några krav på nya typer av kort, utan vi har i första hand fokuserat på: Hur kan vi få nuvarande system att fungera bättre? Med det yrkar jag på godkännande av anmälan. Överläggningen var härmed avslutad (Beslut fattades under 10 §.) 6 § Granskning av statsrådens tjänsteutövning och regeringsärendenas handläggning betänkande 2013/14:KU10 Granskning av statsrådens tjänsteutövning och regeringsärendenas handläggning föredrogs. 43 (MP): lämnar vanligen två granskningsbetänkanden till kammaren. handlar det om statsrådens tjänsteutövning och rör de anmälningar som utskottet har fått in från enskilda ledamöter i kammaren om granskningar som vi bör göra, och vi gör granskningar för alla de anmälningar som kommer in. har vi ett annat granskningsbetänkande. Det gäller mer generella frågor. Det är administrativt riktade granskningar om hur regeringen arbetar mer generellt. Där brukar debatten kanske vara något mindre emotionell, och det är vanligtvis färre reservationer i betänkandet. Vi brukar vara enhälliga i betänkandet, och det är vi också. Vi har granskat en rad olika områden. Jag ska gå in på några få lite kort och översiktligt. Den är som mer intresserad får läsa betänkandet, som är ganska omfattande. Vi har bland annat, och jag tror , gått in och tittat på regeringens samordningskansli. Det är någonting som inte så ofta brukar vara uppe för diskussion i debatten. Men det är naturligt i en regering med flera partier att man har någon form av samordning mellan partierna för att hitta lösningar på konflikter och bli överens. Det fanns också om inte likadana så liknande system även när Socialdemokraterna var ensamma i regeringen men hade ett mer organiserat samarbete med först och sedan och . Det är naturligt att man har någon form av samordning. Frågan är hur man ska organisera det. Det har gjorts på lite olika sätt . Fälldinregeringen hade tidigare ett sätt att organisera det på. Det vanliga har varit att man i statsministerns kansli har ett samordningskansli i samband med det. Vi har anledning att titta på detta lite närmare även från . Men det finns några saker som vi har kommit fram till i denna granskning. Bland annat tycker vi att det är viktigt att påpeka att offentlighetsprincipen, dokumentationen och spårbarheten ska kunna fungera. Samma regler ska gälla som i övrigt för när det gäller samordningskansliet och samordningsfunktionen. En del sådana tekniska saker är viktiga för att man i efterhand ska kunna ta reda på vad som har förevarit. Samordningskansliet eller samordningsfunktionen har en viktig poäng. I praktiken är det ofta där man avgör från regeringens sida hur man ska ställa sig i olika frågor i politiken, även om det sedan är det enskilda statsrådet som är ansvarig för beredningen. Detta markerar vi tydligt. Regeringen fattar till syvende och sist besluten kollektivt. Trots detta är det viktigt att man kan följa hur ett ärende har beretts, hur man i själva verket fattar besluten i praktiken och vad som ligger bakom. En annan fråga gäller Lagrådet och remisserna till Lagrådet för olika lagförslag som regeringen kommer med. har vi fått en skärpning i kraven i regeringsformen på hur regeringen ska agera. Det finns lite tuffare krav på att regeringen ska vända sig till Lagrådet i olika lagförslag – i alla fall i större utsträckning . Vi har lite grann gått igenom hur detta fungerar och i huvudsak sett att det fungerar som det är tänkt. I några fall har det visat sig att Lagrådet självt har haft synpunkter på detta och tyckt att regeringen borde ha vänt sig till Lagrådet i frågor där man inte har gjort det. Det har funnits några sådana frågor, men det kan också finnas olika skäl för att inte göra det. Det kanske inte handlar om någon stor förändring, frågan kanske har behandlats tidigare och så vidare. En anmärkning som jag tycker är viktig och som vi tar fram i betänkandet är att det ska finnas samma krav på remiss till Lagrådet oavsett om en lag kommer i budgeten eller vid sidan av. Detta är en diskussion som vi har fört alltmer ; det finns ett problem med att allt fler lagar hamnar i budgeten. Risken är att behandling blir sämre, och remissen till Lagrådet kanske inte kommer till ordentligt i alla delar. Detta är någonting som jag tycker att man ska uppmärksamma framöver. Helst ska regeringen försöka undvika att i onödan lägga fram lagförslag i budgeten, för det blir då inte samma demokratiska behandling. I detta fall, just när det gäller remissen till Lagrådet, finns det egentligen inga skäl att acceptera en sådan skillnad. En tredje fråga – som jag bara kort ska beröra – handlar om utnämningsmakten, som vi också går in på. När den borgerliga regeringen tillträdde efter valet minskade antalet politiska utnämningar ganska väsentligt. Man införde även lite nya system för rekryteringsförfarandena. Men har vi sett att trenden är att de politiska utnämningarna börjar öka igen. Som en följd av detta tycker att det vore viktigt att få en noggrann uppföljning av hela systemet för det nya rekryteringsförfarandet. Man bör utvärdera detta och se vilka effekterna och följderna är av att regelsystemet har förändrats och vad man skulle kunna göra för framtiden för att förbättra det hela. Jag yrkar på godkännande av utskottets anmälan i granskningsbetänkande KU10. 44 HANS (S): KU lägger fram sitt betänkande om granskning av statsrådens tjänsteutövning och regeringsärendenas handläggning. Det är en del av kontrollmakt, det vill säga kontroll av regeringen. Vi ser det lite grann som självklart i svensk tradition att vi ska ha oförvitlighet, att vi inte ska ha korruption och sådana saker. Detta har varit en viktig del av framgångssaga; vi har stabila institutioner som har präglats av dessa delar. Det här kräver dock vård, och en del av denna vård är granskning. kontrollmakt är en del av upprätthållandet av denna goda tradition. Vi fyller också den goda revisorns roll genom att påpeka möjliga vägar för att hantera uppenbara problem eller förhindra framtida problem. Utskottet går igenom olika typer av ärendens handläggning varje . Ett område som har granskats är den risk som finns för att man tillämpar överdrivet mycket sekretess när man ser risk för pusselläggning. Det handlar om saker som i sig kan verka enkla, men när man lägger ihop dem kan de ge information som kan behöva vara föremål för sekretess. Detta skulle vid överdrivet bruk kunna leda till minskad öppenhet i det svenska samhället och minskad insyn i den svenska statens verksamhet. Utskottet har emellertid funnit att möjligheten till sekretess på denna grund hanteras med den restriktivitet som ska gälla. Ett annat särskilt område som granskas är hur EU-ärenden hanteras i dialogen mellan regering och riksdag. Här påpekar utskottet särskilt vikten av att regeringen företräds av statsråd i samråd med utskott och att statsråden är närvarande vid sammanträden så att de rätt kan tolka sitt mandat inför ministerrådets sammanträden. Den politiska samordningen vid har granskats. Vi har tittat på alla de olika modeller som har tillämpats , och vi har funnit att det är bra att regeringen har frihet att organisera den politiska samordningen efter olika parlamentariska lägen. Det finns ingen grund för att kritisera vare sig nuvarande regering eller tidigare regeringar för deras sätt att organisera samordningen. Däremot vill utskottet framhålla vikten av att regeringsformens krav på beredning och ansvar inte frångås. Det är viktigt att dokumentation och spårbarhet gäller också samordningsfunktionen så att inget svart hål uppkommer i . Detta är av stor vikt för att kontrollmakt ska kunna fungera. Det är även viktigt att påpeka att ett statsråd har ansvar för ett ärendes hela beredning även om en del av beredningen sker i samordning. Jag yrkar på godkännande av utskottets anmälan i betänkande KU10. 45 PER (M): Låt mig lite högtravande inleda med att säga att härmed enligt 13 kap. 2 § regeringsformen för anger resultatet av den granskning som redovisas här. Totalt är det drygt 400 sidor, och det är tillfredsställande att vi även den här gången har kommit överens över partigränserna om allting på de här 400 sidorna. Den administrativa granskningen är viktig. Den bidrar till att administrationen i steg för steg blir bättre. Den här gången har vi tittat på elva olika områden, och jag kommer att fokusera på den politiska samordningen inom . Sedan kommer flera efter mig att ta andra delar. Huvuddelen av det område jag ska titta på handlar om den här regeringen, men vi har också gått bakåt i tiden för att konstatera att det inte är särskilt stora skillnader mellan olika regeringar.