prot · H10994 · 2014-04-02 00:00:00 — Man kan tänka sig mer av liknande krav också vad gäller resurseffektivitet och hållbarhet, alltså att produkter i första hand ska vara hållbara och i andra hand möjliga att återanvända och plocka isär och att man ska kunna återvinna materialet. Här skulle politiken kunna ha en mycket starkare roll. När det gäller ekonomiska styrmedel är pant ett väl beprövat verktyg för att det ska löna sig att få in saker som behöver hanteras och återvinnas på ett bra sätt. Vi använder det på vissa områden men skulle kunna använda det på fler. Ett exempel som jag tänker på är lågenergilampor och lysrör som innehåller kvicksilver som det är viktigt för hanteringen att man får in på ett korrekt sätt för att det inte ska spridas till ställen där man inte vill ha det. Man kan också tänka sig att man använder sig av krav på garanterad livslängd. Det är mer av en lagstiftningsgrej, men det gör att företagen behöver tänka på hur deras produkter utformas så att de kan hålla länge i stället för att de ständigt behöver trycka ut nya saker. Jag tycker egentligen att det är mer spännande att prata om de här delarna av avfallspolitiken, alltså hur vi förebygger att avfallet uppstår från första början i stället för att bara diskutera vad vi gör med avfallet när det väl har uppstått. Jag tycker att för lite av fokus i avfallspolitiken hamnar där, trots att det viktigaste steget i avfallshierarkin, som redogjorde för, är att börja med att se till att avfallet inte uppstår. Sedan, först längre ned i hierarkin, ska man komma till återanvändning, återvinning och förbränning av vad det nu kan vara. Därför tror jag att vi behöver få in avfallshierarkin tydligare i lagstiftningen. Vi behöver också ha ett etappmål om minskade avfallsmängder så att det blir styrande i stället för att vi bara diskuterar vad vi gör med soppåsen när vi väl står där med den. Vi behöver också se hur olika delar av politiken hänger ihop, för det här hänger ju tydligt ihop med till exempel kemikaliepolitiken som vi pratade om för bara någon vecka sedan – att man har rena produkter som kan återvinnas utan att vi sprider en massa farliga ämnen i kretsloppen som inte hör hemma där. Det hänger också ihop med resurspolitiken. Ju mer vi kan sluta kretsloppen, desto mindre behöver vi ha en rovdrift i vår resurspolitik. Om vi har mer av den ingången blir det också naturligt att vi lägger större ansvar på producenterna att faktiskt ta ansvar för de produkter som de sätter på marknaden, inte bara att faktiskt fysiskt ta hand om dem utan också att man designar dem rätt redan från början så att de går att hantera på ett bra sätt utifrån avfallshierarkin. Producentansvar finns för förpackningar. Förhoppningen var att det inte bara skulle leda till att de samlades in utan också att man redan på designstadiet utformade dem på ett resurssmart sätt. Det har inte riktigt slagit in helt, men det går att fortsätta att jobba på det, och det går också att utvidga till fler områden. Textilier är ett sådant område. Det har föreslagits av , och jag tycker att vi borde gå fram med det . Apropå är den fråga man lätt hamnar i när man diskuterar avfallspolitik vem som ska ha ansvar för avfallet när det väl har uppstått. Min utgångspunkt är att det ska vara så enkelt som möjligt för den enskilda medborgaren att hantera sitt avfall på ett miljömässigt bra sätt. Det är inte jättesmidigt att behöva cykla till någon sorts återvinningsstation långt bort med alla hinkar och som man ska balansera på styret. Vissa kanske till och med tar bil i ett sådant läge. Kan man däremot få en avfallshantering närmare där man bor blir det mycket smidigare. Jag träffade en skolelev som frågade: Varför har inte alla kommuner gjort som där man kan sortera i olikfärgade påsar precis där man bor i stället för att man måste ta sig bort till miljöstationen? Jag sade en sådan där elak politikergrej: Ja, det är för att i är det rödgrönt styre, ser du, och där du bor, i , är det borgerligt styre. Det var kanske lite polemiskt, och det var inte hela sanningen, för är det inte kommunerna som har hela ansvaret för förpackningarna och tidningarna, utan kommunerna har ansvaret för hushållsavfallet i form av den brännbara fraktionen och matavfallet, medan förpackningarna och tidningarna är ansvar. Det har gjort det svårare för de kommuner som har velat ha en samlad insamling som utgår från vad som är smidigt för medborgaren i stället för vad man har utgått från i dagens mer splittrade modell. menade att kommunerna borde få ansvar även för förpacknings- och tidningsavfallet så att man kan ha ett system som är samlat och som gör det enkelt för medborgaren. Kanske väljer inte alla att göra som och har de olikfärgade plastpåsarna – det finns säkert andra lösningar – men när man har det samlade greppet blir det lättare att utgå från vad som är enklast för den enskilde så att den verkligen kan bidra till att återvinna. Det är många som vill det. Det finns en stark vilja bland medborgarna att bidra till att återvinna och som jag tycker att vi ska ta vara på. Tyvärr har regeringen inte tagit vara på det förslag som har kommit från . Det är klart att man kan diskutera detaljer. Kanske behöver man någon form av ventil så att man kan ha undantag och hitta sätt att hantera avfall på i det enskilda fallet som är längre upp på avfallshierarkin. Men jag tror ändå att grundidén om att grundansvaret ligger på kommunen för insamlingen av olika sorters avfall är bra. Därför, herr talman, yrkar jag bifall till reservation 12. 106 (SD): debatterar vi betänkande MJU16 Avfall och kretslopp. Och kommer jag att fokusera på det som vi i kallar för lågenergilampor och den cocktail av lobbyister, förmenta världsförbättrare och till viss del också okunniga politiker som drivit igenom en reform som jag menar skadar människor och miljö i stället för att göra vårt levnadssätt mer hållbart. Jag vill dock inleda med att säga något om reservation 10 gällande att ge kommunerna ansvar för insamlingen av hushållens förpackningar och tidningar som man sedan lämnar över till förpackningsindustrierna. är övervägande positiva till detta förslag. Vi tror att det skulle gynna den stora massan av medborgare. Det skulle också bli enklare att ta eget ansvar för hushållens avfall. Med tanke på reformens omfattning tycker jag dock att det är värt att invänta en proposition innan jag medverkar till att skicka ett tillkännagivande. Det finns för- och motargument som måste analyseras ett varv till innan beslutet slutligen fattas. Och med tanke på opinionsläget är det väl dessutom högst tveksamt om de rödgröna ens vill ha ett sådant tillkännagivande och vinna voteringen, med tanke på att de då själva binds upp om det nu blir så att de tar över regeringsmakten efter nästa val. vill jag gå över till lågenergilamporna. Jag har en partikollega som jobbar i belysningsbranschen. Han har varit på plats i och satt upp produktionsanläggningar. Där såg han med egna ögon misären på ett stort och anrikt elektronikföretag som tillverkar lågenergilampor. Jag talar alltså om ett av de vanligaste märkena som finns i mer eller mindre var mans hushåll. Han berättar om miljöförstöring utan dess like och om usla arbetsförhållanden där kinesiska arbetare far illa på flera olika sätt, inte minst genom att många av dem exponeras för det kvicksilver som ska in i lågenergilamporna. Denna hantering måste nämligen ske manuellt – de sitter och droppar i kvicksilvret för hand – eller måste och måste, när ett människoliv anses försumbart blir det givetvis inte värt att investera i de mycket komplicerade maskinerna som skulle kunna utföra jobbet. Det finns ett hyckleri i denna fråga när vi i och klappar oss själva på axeln för vårt miljöansvar medan arbetare i andra delar av världen får betala priset. Det är ofta ett mycket högt pris. Dokument från kinesiska hälsoministeriet visar att kvicksilverförgiftning är ett växande problem för de många arbetare som jobbar i lampfabrikerna. Standarden på säkerhet och arbetsmiljö pendlar givetvis, men i en fabrik var 68 av 72 arbetare så kvicksilverförgiftade att de behövde akut sjukvård. I en annan fabrik i hade 121 av 123 anställda förhöjd dos kvicksilver i sina kroppar. En person hade så mycket som 150 gånger den acceptabla nivån kvicksilver i kroppen. Problematiken stannar givetvis inte i utan kommer till och när vi importerar produkten. Lågenergilampor ska källsorteras och lämnas till en bemannad återvinningsstation. Men i majoritetstexten i det här betänkandet konstateras att ungefär 200 000 lågenergilampor slängs i glasåtervinningen, och utöver den siffran är det rimligt att anta att ett mycket stort antal hamnar i de vanliga hushållssoporna, i blandsoporna. Ur ett europeiskt perspektiv återvinns av kvicksilverlamporna, i alla fall om man ska tro den rapport som släppte 2008. Exakt hur det ser ut i saknar jag uppgift om, men jag tycker mig i alla fall ha sett brister i kunskap och attityd om hur man som privatperson ska hantera de nya lamporna. Förutom kvicksilver innehåller lamporna också bly som är en annan metall som under vissa omständigheter är giftig för människor. Lågenergilampan innehåller dessutom irrationellt stora mängder fosfor som i de lågenergilampor som har ersatt den vanliga glödlampan inte kan återvinnas. Det är i alla fall vad jag har fått berättat för mig. Det finns andra som hävdar att det visst går att återvinna. Jag får gräva djupare i detta, men det är i alla fall vanligt att man återvinner den fosfor som finns i till exempel gamla traditionella lysrör. Vad är då syftet med dessa giftiga lampor? Hur kunde man förbjuda glödlampor och ersätta dem med en produkt som innehåller kvicksilver och bly, en produkt som leder till att man måste fly rummet om man råkar slå sönder den? Bara att läsa instruktionerna för hur man ska agera om en lågenergilampa går sönder förskräcker. Efter att man till att börja med har flytt rummet ska man enligt instruktionen göra så här: Samla upp lampresterna med till exempel en bit styvt papper och torka ytorna i närheten av den trasiga lampan med en fuktig trasa. Lägg lampresterna i en glasburk med lock. Lägg även trasan i glasburken, stäng burken och märk den, till exempel med texten kan innehålla kvicksilver från en lågenergilampa. Lämna burken till returhantering som är avsedd för farligt avfall. Detta, mina vänner, förväntas alltså nio miljoner invånare, inklusive alla våra små barn, ha kunskap om och rätta sig efter. Vinsten med lågenergilampor består i att de drar mindre energi genom att de avger mindre överskottsvärme. En traditionell 60-wattslampa kan då ersättas med en lampa som drar runt men som ändå avger samma ljusstyrka. Detta är givetvis en stor vinst i den mån de sitter utomhus och på andra icke uppvärmda platser. När det handlar om svenska hem är vinsterna dock betydligt mer begränsade då överskottsvärmen från den traditionella glödlampan i ganska stor utsträckning sänker förbrukningen av den energi man använder för att värma upp bostaden. EU har godtagit användandet av kvicksilver i lamporna med motiveringen att koleldade kraftverk, som också producerar merparten av europeisk el, anses vara ett av de stora bidragen till att kvicksilver släpps ut i miljön. Om man då sänker elanvändningen genom lågenergilamporna kommer alltså mindre kvicksilver ut i naturen totalt sett. Hela denna argumentation faller dock när det gäller . Vi har i princip ingen kolkraft i det svenska energisystemet, och vinsterna är dessutom mer marginella i vårt nordliga klimat där vi faktiskt värmer upp våra bostäder på ett annat sätt. Vinsterna i energibesparing blir naturligtvis betydligt blygsammare. Problemet med EU är här – precis som på så många andra områden – att man inte tar hänsyn till medlemsstaternas unika förutsättningar och klimat. Att kvicksilverlamporna inte tas bort från marknaden är klandervärt. Jag har varit kritisk till förbudet av de traditionella glödlamporna av just de skäl jag redan har nämnt. finns dessutom lågenergialternativ i form av LED-lamporna som har fått ett rejält uppsving och som är helt överlägsna kvicksilverlamporna på punkt efter punkt. LED-lampan är än mer energieffektiv och därmed mer brandsäker. Den har längre livslängd och klarar sig mer eller mindre opåverkad från tändningar och släckningar, till skillnad från lågenergilampan som ofta går sönder om den till exempel sitter på automatiska på- och avslagsrelän. På så vis blir LED-lampan också kostnadseffektiv i förhållande till lågenergilampan. Än viktigare är följande: Den innehåller inget bly. Den innehåller inget av det giftiga kvicksilvret, och åtgången av fosfor är en bråkdel av åtgången för lågenergilampan. LED-lampan är med andra ord helt överlägsen. Det är därför hög tid att förbjuda den så kallade lågenergilampan. Därför vill jag yrka bifall till reservation 11. 107 (V): Avfall och kretslopp heter detta betänkande men borde kanske egentligen kallas Betänkandet om den försvunna propositionen. Vad har hänt med den utlovade propositionen baserad på betänkande Mot det hållbara samhället – resurseffektiv avfallshantering, som regeringen i sin propositionsförteckning , , utlovade skulle komma ? Bakgrunden är väl känd. Regeringen tillsatte en särskild utredare med uppdrag att göra en allmän översyn av avfallsområdet och bland annat titta på ansvaret för insamlingen och omhändertagandet av hushållens avfall. Huvudförslaget är att kommunerna ska ta över ansvaret för insamling av förpackningar och tidningar från hushållen. Betänkandet gick ut på remiss och en proposition skulle alltså ha kommit . Men ingenting händer. Regeringen verkar vara handlingsförlamad. I dagens betänkande kan vi på s. 31 läsa att frågan är under beredning i , på s. 24 att har uppgett att förslag är under beredning i och på s. 15 att miljöminister har tillsatt en arbetsgrupp inom för att hitta en långsiktig lösning i kretsloppsarbetet med bred förankring hos de inblandade aktörerna. Målsättningen är att förslaget ska vara klart . ska det alltså finnas ett förslag, än den proposition som skulle vara färdig . Varför tar det så , herr talman? Vad gör de egentligen på , för att citera , eller i ? Är det på grund av motsättningar mellan och , som båda styrs av ? Kan inte bestämma sig om det är ett grönt parti som sätter miljön först eller ett parti som sätter företagarintressena först? Regeringens senfärdighet är olycklig. Vi har kunnat se hur materialåtervinningen minskat, en minskning som för övrigt sammanfaller tämligen väl med den borgerliga regeringens tillträde. Till exempel redovisar EU att materialinsamlingen i minskat från per capita år per capita , alltså en minskning . Regeringen konstaterade själv i budgetpropositionen att materialåtervinningen från hushållen minskat från år . Det mesta tyder på att dagens system med återvinningscentraler vid köpcentrum inte är optimalt, utan en mer fastighetsnära insamling krävs i enlighet med förslag, något som de flesta kommuner förordar. Till exempel visar erfarenheter från att materialåtervinningen av förpackningar och tidningar ökade med per villa och vecka när man införde fastighetsnära insamling, vilket motsvarar mer i materialåtervinning bara från villahushållen i . materialåtervinner mer än dubbelt så mycket plast- och metallförpackningar per invånare jämfört med riksgenomsnittet. För tidningar och pappersförpackningar är materialåtervinningen mer. Den borgerliga regeringen verkar inte vara beslutsmässig i denna fråga. Vi i de rödgröna partierna anser i enlighet med reservation 12 att insamlingsansvaret för förpackningar ska överföras till kommunerna. Vi menar att det inte hindrar producenterna att ta ett ökat ansvar för hela kedjan från råvarutvinning och tillverkning till återvinning och att det är viktigt att förpackningsindustrin i enlighet med principen att förorenaren ska betala fortsätter att bära sin del av kostnaden. Även om kommunerna bör ha huvudansvaret för insamlingen hindrar det naturligtvis inte kommunerna från att upphandla verksamhet från andra utförare. Det kan, herr talman, vara skäl att påminna om några remissvar på betänkande. Tunga brukarorganisationer som , , och tillstyrker alla huvudförslag att kommunerna ska överta ansvaret för insamlingen av tidningar och förpackningar. skriver till exempel i sitt remissvar att det nuvarande systemet har stora brister. Nuvarande lagstiftning har inte tillräckligt styrande effekt för att förmå producenterna att utveckla insamlingssystemen så att det blir enkelt för de boende att sortera sitt avfall. På grund av det har både privata och kommunala fastighetsägare valt att bygga ut den fastighetsnära insamlingen (FNI), som är uppskattad av många boende. skriver i sitt remissvar att insamlingssystemet med ett producentansvar har funnits . Systemet har uppenbara brister. Producenterna har lagt fokus på att uppnå insamlingsmålen snarare än att skapa ett system som gör det enkelt för hushållen att lämna sitt avfall och göra det på rimligt avstånd från bostaden. Många av har därför startat fastighetsnära insamling i egen regi. Jag beklagar, herr talman, att regeringen inte kommer till skott i frågan. Det verkar krävas en ny regering för att något ska hända. Avslutningsvis vill jag yrka bifall till reservation nr 5, som tar upp den viktiga frågan om hur vi kan utveckla lämpliga styrmedel så att garanterad livslängd på varor inom produktområden som är resurskrävande kan uppnås. Inte minst gäller det exempelvis elektronikvaror. 108 (M): Vi debatterar nu ett motionsbetänkande från allmänna motionstiden om avfall och kretslopp. var avfall något som man skulle göra sig kvitt, bli av med. har vi fått en helt ny syn på det. Avfall är en resurs som det gäller att ta till vara och få in i ett kretslopp. Självklart är nummer ett att vi ska minimera vårt avfall. Inom i synnerhet ett område upplever jag att det finns en stor potential att minska avfallet. Det gäller matsvinnet. I vårt land slängs i hushållen över fullt ätbar mat per person. Sedan tillkommer svinnet inom livsmedelsindustri, handel, restauranger och storkök, vilket tillsammans utgör per person och år. Regeringen har givit i uppdrag att ta fram mål för att minska matavfallet. Målet är att det ska ske en minskning , detta i förhållande . Det gäller i hela livsmedelskedjan. De medel som nämns för att nå detta är kommunikation om ämnet med olika målgrupper, överenskommelser med handel och livsmedelsindustri, undervisning i skolan om matsvinnet samt matsvinnsrådgivning i kommuner och landsting. Regeringen satsar på insatser för att i alla led uppmuntra till minskningen av matsvinnet. I grunden har vi vår avfallshierarki som säger att det avfall som trots allt uppstår i första hand ska återanvändas. Går inte det ska vi göra materialåtervinning och använda materialet igen för tillverkning av nya produkter. I tredje hand gäller energiutvinning, då genom antingen förbränning eller rötning. I sista hand gäller deponi. Vi är duktiga i på att ta hand om vårt avfall på ett miljöklokt sätt. Vi har i vårt land lärt våra invånare att man ska källsortera, alltså att vid källan ute hos konsumenten sortera upp avfallet i olika fraktioner så att det lättare kan återvinnas och återföras i kretsloppet. Det finns numera även krav på att vårt organiska hushållsavfall ska utsorteras så att även det kan användas för energiutvinning. Den utsorteringen sker i drygt 170 kommuner, och det införs i allt fler kommuner. Energin i matavfallet utvinns genom rötning till biogas. Ur vårt organiska avfall får vi på det sättet nyttig energi till el- och värmeproduktion eller efter uppgradering till fordonsbränsle. är fördelningen följande i vår avfallshantering: går till materialåtervinning och till förbränning och energiutvinning. Biologisk behandling görs av . går till deponi; i de övriga EU-länderna ligger genomsnittet på . Mängden hushållsavfall i vårt land är per person och år. Det är lite under EU-genomsnittet, som är . Avfallsmängderna i vårt land har minskat något . Dock ska man om man jämför i ett kortare perspektiv vara försiktig med att försöka dra likheter mellan avfallsmängden och hur duktig man är på att begränsa sitt avfall. Det finns nämligen ett tydligt samband mellan konjunkturutvecklingen och mängden avfall. Detta är särskilt viktigt att betona då vi ser på industrin, där variationerna i avfallsmängderna i förhållande till konjunkturen är än tydligare. På uppdrag av regeringen har det tagits fram nya etappmål. Övergripande är målsättningen att vi ska flytta oss uppåt i avfallshierarkin. ska av vårt hushållsavfall gå till återanvändning och materialåtervinning. Ju mer avfall vi kan återanvända, desto mindre blir behovet av ny råvara. Detta minskar i sin tur behovet av förbrukning av naturresurser och energi, och utsläppen av koldioxid minskar. För att öka andelen återvinning krävs också att det sker en översyn av utformningen av produkterna. En förutsättning för att vi ska kunna bli bättre på att ta till vara vårt avfall och få in det i kretsloppet är att det skapas system som är enkla och lättförståeliga för konsumenten. Det måste vara lätt att göra rätt. Det pågår därför en diskussion om hur olika system kan vara utformade och vem som ska ha ansvaret för själva insamlingen. FNI, fastighetsnära insamling, är ett sätt som varit uppe till diskussion i dessa sammanhang. Det är också bra om det finns incitament för konsumenten att minska avfallsmängderna. Ett sätt är att ha en viktbaserad avfallstaxa, vilket är fallet i vissa kommuner. Det finns då en direkt koppling mellan mängden avfall och kostnaden. Dock kan det i detta sammanhang vara viktigt att sända en varning om att det kan finnas en risk för att avfall hamnar på fel ställen eller lämnas kvar i naturen. Farligt avfall har diskuterats särskilt i regeringens proposition På väg mot en giftfri vardag, där det slås fast att våra kretslopp måste vara giftfria och att farliga ämnen inte ska användas i nya produkter. I vårt land har vi ett producentansvar för förpackningar och tidningar, liksom för däck, glas, elprodukter och batterier. Det innebär att producenten har ansvar för att ta hand om produkterna när de är uttjänta. Även inom detta område är vi långt komna och ligger långt framme i . Det finns uppsatta mål för graden av återvinning, och inom de flesta områden klarar vi dessa mål med god råge. Inom ett par materialslag är det dock svårare att nå målen. Det gäller bland annat på textilsidan till följd av att våra textilier är blandmaterial och därmed svåra att återvinna till rena material. I vårt land säljs textil per person. Av detta går till förbränning och till återvinning, företrädesvis via välgörenhetsorganisationer som skänker detta till andra länder. studerar hur man kan styra om det avfall som går till förbränning till att i stället gå till materialåtervinning. Det finns en försöksverksamhet inom området som drivs av Textilhögskolan i . Det är angeläget att få en ökad återvinning av textilier, då det krävs mycket energi och stora mängder vatten för att framställa dessa och det bildas stora mängder koldioxid. Produktion av textilier ger upphov till koldioxid. pekade också här på möjligheten att införa producentansvar, och har föreslagit mål för textilier. ska av textilierna återanvändas och materialåtervinnas. Det ska överallt finnas lättillgängliga insamlingssystem för textilier. Ett annat material som är svårt att återvinna är plast. Plasten består mestadels av en blandning av olika komponenter, vilket försvårar återvinning. Även här pågår ett arbete med att finna teknik för att bli bättre. Inom EU har det diskuteras att minska användningen av tunna plastkassar. Plastavfall i haven utgör en allvarlig miljörisk, då plasten bryts ned till mikroplast som skadar fisk som får den i sig. Ett område där avfallsmängderna ökat kraftigt är elmaterialområdet. Vi får ständigt nya elapparater i vår vardag. har det skett en övergång till lågenergilampor. Det finns i vårt land ett krav på att samla in elavfall per person och år. samlas det dock in .