prot · H10991 · 2014-03-27 00:00:00 — Det innebär bland annat att hushållsanställda ska ha rätt till veckovila, rätt att slippa bli utsatta för våld och kränkningar och rätt att få sin lön utbetald åtminstone en gång . I tycker vi att det är självklara saker, men runt om i världen ser det inte ut så. Därför är en ratificering viktig. Konventionen anger också att migrantarbetare har rätt till ett skriftligt kontrakt och att de själva ska kunna bestämma när de vill sluta sin anställning. De ska också garanteras rätt att lämna arbetsplatsen under sin ledighet och få behålla sina pass i mottagarlandet. Det är viktigt att många fler länder stöder hushållsarbetarnas kamp för grundläggande rättigheter genom att ratificera konventionen. bör föregå med gott exempel. Därför bör vi ratificera konventionen. Regeringen har här hänvisat till att en skrivelse ska komma, men har ingen sådan kommit. har vi fått höra ministern berätta att en skrivelse bereds i . Det har gått frågan var uppe i första gången, men fortfarande har inget hänt. Jag yrkar bifall till reservation nr 31. När det gäller arbetsrätten i övrigt har vi flera olika ingångar. Jag vill lyfta upp ett antal av dem. Den första handlar om en begränsningsregel för visstidsanställningar. Det finns två reservationer om detta i utskottets betänkande, reservation 2 och reservation 3. Det finns vissa grundläggande skillnader mellan dessa två, och jag ska försöka förklara vad de är. En av skillnaderna handlar om hur länge man ska ha varit anställd på en och samma arbetsplats innan man kommer upp i den tid då man ska erbjudas så kallad fast anställning. föreslår att man ska ha varit anställd av samma arbetsgivare . Det ska ge rätt till tillsvidareanställning. Vi tycker att det är ett väl avvägt förslag då det ger arbetsgivaren goda möjligheter att ta in vikarier, tillfälligt utöka arbetsstyrkan eller pröva anställda som arbetsgivaren känner sig osäker på. Vi menar att staplandet av visstidsanställningar som vi ser , där visstidsanställningar kan rulla på i fem , är helt ovärdigt den svenska arbetsmarknadsmodellen. Vi har svårt att se varför Alliansens ledamöter inte har visat minsta intresse för att hantera denna fråga. Något som inte är väl avvägt är att ha än . I vissa branscher, bland annat inom besöksnäring och lantbruk, finns det arbetsgivare, framför allt inom besöksnäringen, som då skulle slå i taket när det gäller visstidsanställningar och det behov de för tillfället har. Vi menar att den modell som TCO har fört fram kan vara den bäst avvägda när det gäller visstidsanställningar. Det finns en annan fråga där vi skiljer oss från de andra partierna, och det gäller synen på kontaktpersoner vid utstationering. Det har framförts synpunkter på att dessa kontaktpersoner ska vara behöriga att teckna kollektivavtal. Tanken är i grunden god, men menar att det skulle försvåra för mindre företag där en och samma person är ägare och har rätten att teckna kollektivavtal. Vi tycker därför att en kontaktperson ska kunna delges en framställan om tecknande av kollektivavtal och att denne därefter får se till att en kollektivavtalstecknande person infinner sig i för ett sådant möte och ett sådant arbete. Det vore väl avvägt. Vi står givetvis bakom alla våra reservationer men yrkar bifall till reservation nr 31. 14 (SD): Vi står bakom samtliga våra reservationer i betänkandet, men för tids vinnande väljer jag att yrka bifall endast till SD-reservationerna 5, 23 och 30. Vi diskuterar betänkandet AU6 Arbetsrätt. Framväxten av den svenska och nordiska arbetsrätten skiljer sig från många andra länders i det att den till stora delar växt fram organiskt genom överenskommelser mellan arbetsmarknadens parter. Den svenska modellen med kollektivavtal har bidragit till en förhållandevis harmonisk utveckling och förutom det inneboende konfliktperspektivet också medfört fokus på att det finns intressen som förenar arbetsgivare och arbetstagare i form av till exempel stabilitet och tillväxt. är i grunden positiva till den svenska modellen och är beredda att försvara den . När jag säger att står bakom den svenska modellen och är beredda att försvara den är jag inte på något sätt unik. Jag tror att alla riksdagspartier ger uttryck för ungefär samma ståndpunkt. Skiljelinjerna mellan partierna har i denna fråga inte gått vid vad man har sagt utan vid vad man har gjort. Alla partier har sagt sig försvara den svenska modellen, men många har trots det varit med om att systematiskt underminera och försvaga dess ställning genom att lämna ifrån sig allt fler frågor kopplade till arbetsmarknaden till utländska politiker och oavsättliga jurister och byråkrater i . Endast en liten skara har agerat konsekvent till försvar för den svenska modellen gentemot EU. Vi Sverigedemokrater tillhör den skaran. verkar det dock ha uppstått en skillnad, inte bara i handling utan också i ord, när det gäller den här frågan. På en presskonferens i förrgår, då presenterade sin politik inför Europaparlamentsvalet, sade statsminister : De tar fram den här typen av språkbruk att i ska svenska regler gälla och här ska alla som finns i få jobb innan någon annan får jobb. Det är den typen av formuleringar som jag tycker är farliga. Att statsministern tycker att nämnda formuleringar är farliga och dåliga måste rimligtvis innebära att det han tycker är ofarligt och bra är en utveckling där det inte är svenska folket och deras representanter utan utländska intressen, till exempel EU, som bestämmer regelverket på den svenska arbetsmarknaden. Det är en utveckling där utländska arbetstagare tar lediga jobb i trots att det finns arbetslösa i som både vill och kan ta det jobbet. Jag skulle faktiskt vilja vända mig direkt till åhörarna, tv-tittarna och eventuella internetbesökare och be er fundera på om ni delar statsministerns uppfattning att det är farligt och fel att tycka att svenska regler ska gälla på den svenska arbetsmarknaden och att lediga jobb i i första hand ska gå till kvalificerade svenska arbetssökande. Håller ni med statsministern om det tycker jag att ni ska rösta på i de kommande valen till Europarlamentet och . Håller ni inte med om det tycker jag att ni ska rösta på . Vi står upp för det svenska folkets självbestämmanderätt och den svenska modellen – på riktigt. Även om politikens roll är och ska vara begränsad i den svenska modellen är det naturligtvis inte så att politiken och staten inte har någon roll alls att spela. Staten bör vara restriktiv med lagstiftning på det här området men har ändå en viktig uppgift i att upprätthålla ett grundläggande, rättvist och väl balanserat ramverk. Målet med arbetsrätten bör enligt mening vara att säkerställa att företagens strävan efter tillväxt inte på ett alltför allvarligt sätt tillåts gå ut över arbetstagarnas behov av trygghet och rättvisa och att arbetstagarnas behov av trygghet inte på ett alltför allvarligt sätt tillåts gå ut över företagens och samhällets behov av tillväxt och utveckling. Det jämviktsläget är inte statiskt. Det förändras och påverkas av utvecklingen i vår omvärld. Den som vill värna jämvikten får således inte vara alltför fastlåst i ideologiska dogmer utan måste ha ett pragmatiskt förhållningssätt. Den svenska ekonomin har förändrats radikalt sedan turordningsreglerna infördes och är mer globaliserad och mer tjänstebaserad. Arbetstagarnas kompetens är i många fall ett företags allra främsta tillgång. Möjligheten att behålla nyckelpersonal i svåra tider har således blivit viktigare och kommer sannolikt att bli ännu viktigare . Åtta av tio företagare har i undersökningar uppgett att man ser flexiblare turordningsregler som en av de viktigaste frågorna för ett förbättrat företagsklimat. Om den nuvarande utformningen av turordningsreglerna utgör ett exempel på att arbetsrätten är i obalans till arbetsgivarnas och tillväxtens nackdel utgör den fråga som vi lyfter upp i reservation 5 ett exempel på att arbetsrätten är i obalans till arbetstagarnas och trygghetens nackdel. Att en arbetstagare ska kunna bli av med sitt arbete på osakliga grunder och sedan inte ha rätt att få tillbaka sitt arbete ens efter att Arbetsdomstolen har slagit fast att man blivit orättvist behandlad är naturligtvis helt oacceptabelt. I denna fråga måste jag säga att jag är lite besviken på utskottsmajoritetens svar. Varför ska man inte ha rätt att få tillbaka något som man orättfärdigt har blivit fråntagen? Det ger utskottsmajoriteten inget vettigt svar på, enligt min mening. Tycker ni också att det skulle vara rätt ifall någon som har stulit en bil och som dömts för detta i domstol sedan ska kunna välja ifall han vill ge offret bilen tillbaka eller om han kanske hellre vill ge offret en cykel i stället? Jag skulle gärna vilja höra både Socialdemokraterna och utveckla sin ståndpunkt i den frågan. I betänkandet återfinns också ett antal motioner som tar upp de bristande arbetsvillkoren inom den kvinnodominerade offentliga sektorn. Trots årtionden med löften om motsatsen från ledande politiker kvarstår problemen med ofrivilliga delade turer. Faktum är att situationen till och med tycks ha förvärrats inom den kommunala sektorn, där allt fler arbetstagare får arbetsdagen sönderslagen av långa, obetalda håltimmar och på grund av detta upplever stress och trötthet. Det är hårt arbetande människor som utan ersättning tvingas gå miste om tid med sin partner, som inte hinner hämta de stora barnen på träningen, som inte hinner läsa godnattsaga för de små, som inte hinner boka tid i tvättstugan och så vidare. Vi har också problemen med underbemanning och stress, där allt färre personal förväntas ta hand om allt fler äldre och sjuka, som vi – ironiskt nog – har ett stort problem med ofrivillig deltidsarbetslöshet. Vi har ett stort antal välfärdsarbetare vars tjänster efterfrågas av brukare, patienter och elever. Det finns välfärdsarbetare som vill jobba mer men som inte får det och som på grund av detta får svårt att leva på sin lön och halkar efter i kompetens- och pensionsutveckling. Precis som i fallet med försvaret av den svenska modellen är vi Sverigedemokrater långtifrån ensamma om att säga att det behövs fler händer i välfärden och att fler arbetstagare inom den offentliga sektorn borde få möjlighet att omvandla sin deltid till heltid. Återigen ligger inte skillnaden i ord utan i handling. säger, bland annat genom sitt ställningstagande för den föreliggande texten i betänkandet, att den utbredda deltidsarbetslösheten är oacceptabel, att det är allvarligt att deltidsarbetslösheten är så hög i kvinnodominerade sektorer och att problemet är värst inom offentlig sektor. Man säger till och med: Alla som vill och kan måste få möjlighet att jobba mer. Det är fina ord, men i praktiken betyder de inte någonting, eftersom inte har några förslag och inga pengar över huvud taget när det gäller att göra något åt situationen. Socialdemokraterna är beredda att lagstifta om rätt till heltid på arbetsmarknaden. Men någon konsekvensanalys kring vilka effekter det skulle få på den konkurrensutsatta, privata marknaden tycks man inte ha gjort. Sannolikt skulle det leda till att många deltidsarbetslösa i stället blir heltidsarbetslösa, eftersom företagen inte skulle ha råd att ha kvar dem, och att de grupper som står långt från arbetsmarknaden skulle hamna ännu längre därifrån och skulle få väldigt svårt att få in en fot på arbetsmarknaden över huvud taget. Några pengar skjuter Socialdemokraterna inte heller till – inte en enda krona – trots att har visat att införandet av rätt till heltid inom den offentliga sektorn motsvarar kostnaden för 25 000 helårsarbetskrafter. Den logiska slutsatsen av det måste bli att om kommunerna och landstingen ska genomföra Socialdemokraternas förslag måste de spara – de måste försämra vårdkvaliteten och försämra arbetsmiljön. Orimligheten i att genomföra detta utan stöd från staten visas med all önskvärd tydlighet av att de socialdemokratiskt styrda kommunerna inte har genomfört detta, trots att man i tre på varandra följande valrörelser har lovat att införa rätt till heltid. Det är alltså ett sviket vallöfte upphöjt till tre. Det är min övertygelse att lösningen i fråga om såväl underbemanningen som de delade turerna och den ofrivilliga deltidsarbetslösheten inom den offentliga sektorn stavas resurser. Till skillnad från och Socialdemokraterna skjuter vi i vår budget till betydande resurser för att åtgärda de här problemen. Vi har de resurserna därför att vi gör andra prioriteringar. Socialdemokraterna och har inte de resurserna därför att de prioriterar fortsatt massinvandring före svensk välfärd. 15 (V): Vi debatterar arbetsrättsliga frågor och de motioner på det temat som har lämnats in under allmänna motionstiden. Det är ett fält där det finns ett stort behov av förbättringar och där regeringens vilja till handling i motsvarande grad är liten. har därför 20 reservationer i betänkandet. Jag står givetvis bakom samtliga, men för tids vinnande yrkar jag bifall bara till reservationerna 6 och 28. De flesta människor tillbringar en betydande del av sitt vakna, vuxna liv på arbetet. Man säljer sin arbetskraft och får lön i form av pengar. Därigenom definierar man mycket av sin sociala position, sina möjligheter och friheter, sitt välstånd och sin välfärd. Naturligtvis spelar det en avgörande roll för varje samhälle vilka förhållanden som råder i och runt arbetet, vad det är för uttalade och outtalade förväntningar som finns på den som befinner sig i jobb, vilka maktrelationer som etableras och vilka möjligheter man har att förändra dem. Arbetsrätten, som vi diskuterar , är det juridiska ramverket för mycket komplexa, faktiska förhållanden som människor möter i arbetslivet. Det finns förstås ett samband, även om det inte är så att man kan förstå eller förändra alla förhållanden i arbetslivet genom lagar och regelverk. Verkligheten på marken, på den svenska arbetsmarknaden, är sådan att det finns en hel del som fungerar bra, inte minst tack vare ett seglivat, organiserat arbete över för att göra tillvaron tryggare och bättre för arbetstagarna, men det finns också problem och oroväckande utvecklingstendenser. Många möter en arbetsmarknad som är förknippad med stor osäkerhet. Man har en livssituation där man inte vet från dag till dag vilken inkomst man får. Det är nedbrytande att gå och år utan att få den trygghet som en fast anställning innebär. Det är stressande, och det är förminskande för alltför många. Ofrivilligt deltidsarbete begränsar mångas frihet. är det kvinnor det handlar om. Vi ser exempel på hur grundläggande regler på arbetsmarknaden medvetet rundas när arbetsgivare använder sig av inhyrda arbetstagare. Det är en återgång till svunna tiders arbetsmarknadsrelationer. Vi ser inte minst hur utländska arbetare utnyttjas å det grövsta som villkor och rättigheter som har upparbetats på arbetsmarknaden i undergrävs. Detta är exempel på konkreta problemområden som man enligt flera motioner vill åtgärda. Men det avvisas konsekvent från högerpartierna i denna riksdag. Tidsbegränsade anställningar fyller en viktig funktion på varje rörlig och dynamisk arbetsmarknad. Det kan finnas specifika behov av kompetens under ett specifikt projekt. Det kan dyka upp tillfälliga arbetsanhopningar som har varit svåra att planera och som kräver extra personal. Det finns förstås även behov av vikarier om anställda blir sjuka, är föräldralediga eller får tjänstledigt några månader. Allt detta ska man kunna och har man kunnat hantera flexibelt inom ramen för en stabil arbetsrätt. Problemet är att fler arbetsgivare systematiskt använder tidsbegränsade anställningar för att täcka det som i själva verket är ett permanent arbetskraftsbehov. Det är att kortsluta hela idén med att tillsvidareanställning ska vara på den svenska arbetsmarknaden och att uppsägning ska ske bara med saklig grund. Det kan verka flexibelt för arbetsgivarna att bolla runt med visstidsanställningar för att få jobbet gjort. Men det är en flexibilitet, eller en ovilja att anstränga sig och planera, vars kostnad helt enkelt läggs över på arbetstagarna. Då måste man påminna sig om vad flexibilitet är. Ordlistedefinitionen är anpasslig och böjlig. I detta sammanhang måste man som vanligt resa frågan: Vem är det som böjer, och vem är det som böjs? Det är mer än dubbelt så vanligt bland tidsbegränsat anställda att man saknar inflytande över planeringen av sitt arbete. Färre har möjlighet att påverka förläggningen av sin arbetstid. Andelen som är oroliga eller mycket oroliga för att bli arbetslösa är väsentligt större bland tidsbegränsat anställda. Det är ungefär dubbelt så vanligt bland anställda med osäkra anställningar att man drar sig för att framföra kritiska synpunkter på arbetet. Detta är kanske det som ger tydligast utslag i vardagen. Medan det är av de fast anställda som går runt med en oro för hushållets ekonomi är det fyra av tio som gör det bland dem som har osäkra anställningsformer, och det är så vanligt att de känner mycket stor oro för hushållets ekonomi. Det är sådant som tär på människor . Vi ser kostnader både för den enskilda arbetstagaren och för samhällsekonomin eftersom ohälsa kostar, räddhågsenhet som är ett problem och inte upptäcks kostar, och bristande förtroende kostar. Detta är en verklighet som högerpartiernas representanter ogärna känns vid. I stället är det bara prat om att det är bra att få en fot i dörren, en tumme i luften, en fågel i handen och så vidare. Detta ger en indikation om vems verklighet det är som i första hand intresserar högerpartierna. Vi vet nämligen att det finns tydliga klass- och könsskillnader här. Kvinnor drabbas hårdare än män. Det är vanligare med osäkra anställningar i LO-yrkena än bland tjänstemän, även om problemet definitivt har spridit sig till andra områden också som tidigare hade relativt hög prestige. förslag för att minska missbruket av visstidsanställningar är tydliga och konkreta. Vi vill att det ska finnas objektiva skäl för att visstidsanställa, alltså att det som heter allmän visstidsanställning avskaffas och att man i stället ska ha objektiva kriterier för när det är tillåtet. Det borde egentligen vara en självklarhet. Arbetsgivarna ska helt enkelt förklara varför de inte ger en fast anställning. Det är oproblematiskt och tydligt. Vi vill att bestämmelsen ska vara semidispositiv, alltså att man också ska ha möjlighet att komma överens om annat i centrala kollektivavtal. Det ger både flexibilitet och skydd. Vi vill också att det ska finnas en enkel och tydlig begränsningsregel för tidsbegränsade anställningar. För att arbetsgivarna inte ska kunna tricksa runt med olika former som de kan göra ska det vara så att om man har jobbat hos samma arbetsgivare i sammanlagt 24 månader ska anställningen övergå till en tillsvidareanställning. Det är så illa på denna punkt när det gäller visstidsanställningar och osäkra anställningar att till och med har fått kritik av , som vi hörde tidigare. Det borde vara en varningssignal i sig. Men regeringen förhalar och förvrider. Det är inte rimligt att man gör på det sättet. Det framkom tidigare här något slags oro för att det skulle skapa stora problem inom vissa typer av branscher om man hade en sådan begränsningsregel. Men, som sagt, det är möjligt att avtala om annat. Det problemet löser sig om man är intresserad. När möjligheterna att använda sig av uthyrd i stället för anställd arbetskraft successivt har ökat för arbetsgivarna har argumentationen varit att det ska underlätta för företag att täcka tillfälliga arbetstoppar eller tillgodose behovet av speciell kompetens i vissa fall. I verkligheten har det varit ganska annorlunda. är ett av de länder i där man har mest arbetsgivarvänliga regleringar när det gäller användning av bemanningsföretag. Denna flexibilitet för arbetsgivarna betalar arbetstagarna med stress och otrygghet. Det är helt andra situationer än de som jag nämnde som täcks med bemanningsföretag. Jag har tidigare tagit upp exemplet med ett lager i där man ville säga upp en stor del av den ordinarie arbetsstyrkan, inte för att det arbete som de gjorde skulle upphöra utan för att man i stället skulle hyra in personal via bemanningsbyråer. Det blev en hård facklig kamp och politisk uppmärksamhet som ledde till att dessa planer inte blev av. Men det är inte rimligt att den möjligheten finns i lagstiftningen. Det är ett stort kryphål i anställningsskyddet som måste täppas till. Våra förslag är att inhyrning inte ska vara tillåten när tidigare anställda har företrädesrätt till återanställning. Det är någonting som håller på att utredas, men det borde vara lätt att landa i ett beslut snart. Det är också viktigt att permanenta behov inte ska kunna tillgodoses genom inhyrning. Det måste finnas något slags tidsgräns för hur länge man kan påstå att man måste hyra in arbetskraft i stället för att anställa. Vi vill också stärka insynsrätten och vetorätten för facket i situationer när arbetskraft ska hyras in. Ofrivilligt deltidsarbete, som jag nämnde tidigare, är ett av de viktigaste jämställdhetsproblemen . Det innebär inte bara lägre inkomst. De som deltidsarbetar har också ofta sämre utvecklingsmöjligheter i arbetet, erbjuds mer sällan kompetensutveckling och så vidare. Det är mycket tydligt att det finns en könsaspekt här. Det är lite lustigt att det i branscher där det framför allt är män som jobbar går att lösa problemen. Men i kvinnodominerade branscher – även om man har samma öppettider i till exempel butiker – är det plötsligt ett jättestort problem. Det är klart att man här måste ta till många olika typer av åtgärder. Kommuner och landsting har ofta ett stort ansvar, och fackliga organisationer gör sitt. har drivit denna fråga i många kommuner där vi finns och har möjlighet att påverka. Men vi tror att det är dags för en lagstiftning i enlighet med den svenska modellen och som kan funka som riktningsgivare och som skydd för arbetstagarna, som man i kollektivavtal ger möjligheter till avsteg och till konkret anpassning. Det är vad vi föreslår. Vi har en situation i där vi har EU-regler som helt tydligt sätter arbetsgivarens intressen i första rummet och en krissituation i många länder i . Det är stora skillnader. Det är någonting som skapar problem för arbetstagarkollektivet. Detta har byggts upp med lex , där rätten att ta till konfliktåtgärder för att säkra lika rättigheter på arbetsmarknaden har blivit ifrågasatt, och med lagar om arbetskraftsinvandring som är mycket problematiska för arbetstagarna, där det inte finns juridiskt bindande krav, som man kan locka till sig arbetskraft med men som man inte behöver stå för när de väl är här. Det finns problem med upphandlingsregler, i alla fall . Men kanske EU hinner i kapp, före , och förstärker möjligheterna att ställa goda krav i samband med upphandling. Men hur som helst är det en problematisk situation. Då finns det från högerkanten två sätt att angripa detta. Det ena är att blunda för problemet eller möjligen se det som att den lönedumpning som uppstår är något slags naturkraft i blomning. Det är lite synd att dess värre har hamnat där . Det är alltså den ena modellen. Den andra modellen är den som vi ser från , där den främlingsfientliga impulsen är det som överskuggar allt annat. Det finns dock naturligtvis en helt annan väg, och det är solidaritetens väg. Det är den väg som handlar om att alla som jobbar i ska ha lika rättigheter och lika skyldigheter. Det handlar om att stå upp för att alla till exempel ska ha samma rätt till skydd mot olyckor, samma rätt till goda anställningsvillkor och samma rätt till en lön att leva på i den svenska vardagen. Det är den väg fackföreningsrörelsen och arbetarrörelsen har stått för och kommer att fortsätta att stå för. I samband med det har vi en mängd förslag, och en del av dem kommer upp här. Det handlar bland annat om entreprenörsansvaret, som det ju borde gå att samlas kring men som dess värre avvisas av majoriteten. Det är dags att anpassa och modernisera arbetsrätten till den verklighet som råder .