prot · H109114 · 2014-05-26 00:00:00 — I 1 § står följande att läsa: Den som begår en gärning, för vilken det enligt lag är föreskrivet fängelse , mot en nationell, etnisk, rasmässigt bestämd eller religiös folkgrupp med avsikt att förgöra gruppen helt eller delvis, döms för folkmord till fängelse , lägst fyra och högst , eller på livstid. Vad gäller de så kallade brotten mot mänskligheten som exempelvis mord, våldtäkt, förslavning och tortyr gäller allmänna paragrafer om exempelvis våldtäkt och mord som återspeglar vår svenska rättsuppfattning om dessa handlingar. Den som gör sig skyldig till någon av alla dessa handlingar jag räknat upp – oavsett var de begås i världen – kan , vid sidan av , alltså också dömas i . Jag tänker nu lyfta fram några synpunkter från några av remissinstanserna. För det första påpekar att det helt saknas adekvat bedömning av eventuella kostnader för domstolsväsendet. För det andra påpekar att de dömda kommer att uppta plats inom den svenska kriminalvården, vilket kommer att medföra kostnader som inte ens är förutsägbara eftersom krigsförbrytare kommer att kräva speciell särbehandling säkerhetsmässigt. För det tredje påpekar att eftersom förslagen rör brott, oberoende av var i världen de begåtts eller av vem, kan inte de möjliga kostnaderna för förslagen anses vara försumbara. , och – tre tunga remissinstanser – säger alltså alla att förslagen kommer att medföra oförutsägbara och inte försumbara kostnader. Jag vill också påpeka att regeringen föreslår att preskriptionstiden ska avskaffas för nästan samtliga av dessa brott. Det betyder att blir skyldigt att utreda krigsbrott begångna av vem som helst, var som helst och för hur länge sedan som helst. Låt mig exempelvis säga att en tamilsk invandrare från anmäler en lankesisk invandrare i för krigsförbrytelser. Då ska utreda och åtala den personen för ett krigsbrott som har skett på andra sidan jordklotet. Det är mycket svårt och kostsamt att utreda sådana brott enligt vid . Det saknas ofta teknisk bevisning; ibland finns inte ens brottsplatserna kvar. Men det är vad regeringen föreslår i propositionen. Bara det så kallade Södertäljemålet mot maffian i kostade skattebetalarna i första rundan. Tänk då vad alla förundersökningar, rättegångar och kriminalvård skulle kosta om vi skulle utreda de hundratals eller kanske tusentals krigsförbrytare som finns i . Hur ska regeringen kunna förutse sådana kostnader när regeringen inte ens vet hur många krigsförbrytare det finns i till följd av den ansvarslösa massinvandringspolitik som förts och som fortfarande förs? Vi ska vara stolta och glada över att vi har en väl fungerande internationell brottmålsdomstol, ICC, vars syfte är att särskilt fånga upp alla krigsförbrytare, ge dem en rättssäker rättegång och döma dem – allt i enlighet med världssamfundets samlade värdegrund. ICC har sammanlagt 160 länder som samarbetar för att driva och finansiera den, däribland . bidrag till ICC:s budget uppgår under bara 2014 redan till . –2015 bidrar dessutom med till . Det är , , som har kompetensen, resurserna och uppgiften att åtala krigsförbrytare. Låt det då också vara Internationella brottmålsdomstolens uppgift att åtala och döma internationella krigsförbrytare. Jag vill med detta sagt härmed yrka bifall till reservation 1 i betänkandet. 45 (V): Vi diskuterar nu betänkandet Straffansvar för folkmord, brott mot mänskligheten och krigsförbrytelser. Vi i har påtalat behovet av ny lagstiftning som grundar sig på Internationella straffutredningens förslag. Vi har motionerat om de här frågorna. Därför välkomnar vi att regeringen nu presenterar en ny lag om straff för folkmord, brott mot mänskliga rättigheter och krigsförbrytelser. Den föreslagna lagen innebär en klar förbättring och modernisering av regelverket. Så långt är det bra jobbat, måste jag säga. Tyvärr anser vi att man reducerar den viktiga roll som folkrätten traditionellt har haft inom svensk straffrätt. Detta beklagar vi. anser att även i fortsättningen ska ligga i framkant och vara pådrivande i den internationella rättsutvecklingen. Det lagförslag vi nu har att ta ställning till innebär att den roll som folkrätten traditionellt har haft reduceras. I stället för att inkorporera hundratals internationellt överenskomna artiklar har en mindre box av svensk rätt i 16 paragrafer konstruerats. Boxen återspeglar visserligen regler i Romstadgan, men all folkrätt som faller utanför boxen exkluderas från den svenska rättsordningen. Ett konkret exempel: Om ansluter sig, vilket också har skett, till ett tilläggsprotokoll till som stärker förbudet mot att rekrytera barnsoldater genom att omfatta en ny åldersgrupp, då kan vi inte använda oss av denna nya norm i vår egen straffrätt, eftersom i fråga liksom dess straffrättsliga uppföljning ännu inte har uppnått status av allmän folkrätt. Vi anser också att det är ett misstag att exkludera del tre i Romstadgan, eftersom dess regler är nära förknippade med de folkrättsliga brottsbeskrivningar som återfinns såväl i Romstadgan som i det aktuella lagförslaget. I utredningens betänkande gjordes visserligen bedömningen att internationellt överenskomna allmänna principer varken behövde eller skulle tillämpas av svensk domstol. Men det har förflutit en hel del tid, och det har utvecklats internationell rättspraxis på ett sätt som stärker rättssäkerheten för den som anklagas för brott. Det är av stor vikt att denna normbildning ska kunna beaktas i svensk rätt, vilket inte blir fallet med regeringens förslag. För att folkrätten ska få behålla sin dynamiska roll inom svensk straffrätt vill vi att de två inledande bestämmelser som fanns med i den internationella straffutredningens förslag i något modifierad form införs i den föreslagna lagen. Därmed yrkar jag bifall till reservation nr 2. Jag skulle vilja fråga regeringspartierna: Är det inte av stor vikt att vi har en framskjuten roll när det gäller folkrätten? Av vilken anledning backar man? Det här är någonting som man har varit stolt över och som vi också fortsättningsvis vill vara stolta över. Jag skulle vilja veta: Vilken är orsaken till att man inte vill ha kvar denna framträdande roll? Sedan har vi också det här med rekrytering av barn till väpnade styrkor. Alltsedan antogs har det funnits en strävan att höja åldern från 15 till . har varit en av de stater som drivit på mest för att genomföra en 18-årsgräns för soldater. Det är både förvånande och väldigt olyckligt att regeringen nu accepterar en så låg åldersgräns som . Vi anser att även bör och ska bidra till den folkrättsliga utvecklingen på området. Regeringen motiverar 15-årsgränsen bland annat med att en 18-årsgräns inte har stöd i internationell sedvanerätt. Då vill vi påpeka att 153 länder av FN:s 194 medlemsländer har tillträtt det fakultativa protokollet. Det här är på gång. Här vill jag ställa frågan: Varför har vi inte en 18-årsgräns? Därmed yrkar jag bifall till reservation nr 4. Precis som och tycker att det är viktigt att inte blir en för torterare. Därför måste vi också ta ansvar och ställa sådana personer inför rätta. Det här har vi i motionerat om . Det är verkligen beklagligt att regeringen inte har med ett särskilt straffstadgande för tortyr och att det inte behandlas i det här förslaget. skriver man i betänkandet: har informerat om att det pågår ett arbete vid departementet med att ta fram direktiv till en utredning av frågan. Jag måste bara säga: Hur har inte vi i interpellationsdebatter och motioner tagit upp att man måste kriminalisera tortyr här i ? Vi har fått svaret: Ja, men de specifika brotten är ju straffbara. Vi har också fått svaret att det här skulle vara på gång. håller man på att ta fram direktiv. Varför har denna fråga dröjt så länge? Det är det tredje ämnet jag frågar om. Vi skulle gärna vilja ha svar på våra frågor. Angående det här med tortyren kommer det att ta en hisklig tid innan vi har ett sådant lagförslag på bordet. 46 (KD): Det finns vissa brott som är så avskyvärda att vem som än begått dem och var de än begåtts måste man kunna ställas inför rätta för dem. Med Romstadgan följer vissa förpliktelser, såväl folkrättsliga förpliktelser i det rättsliga samarbetet med som straffrättsliga. Syftet är att man ska kunna lagföras i för brott i samma utsträckning som vid . I ingressen till Romstadgan understryks att den ska kompletteras av en nationell jurisdiktion. Syftet är alltså att förmå staterna att själva se till att de allvarliga brott som angår hela det internationella samfundet inte förblir ostraffade. Genom lagen införs också nya straffbestämmelser gällande brott mot mänskligheten. En straffbestämmelse gällande folkmord införs också. Romstadgan är ett resultat av förhandlingar mellan 160 länder. Avsikten har varit att kodifiera gällande sedvanerätt, som ska vara bindande för alla länder. Romstadgan speglar alltså den syn som fanns när stadgan antogs, men sedvanerätt kan och ska utvecklas, och en viss utveckling har skett sedan den antogs. För den har det funnits ett intresse av att nationell lagstiftning ska möjliggöra lagföring vid dessa allvarliga brott på motsvarande sätt och i minst samma utsträckning som enligt den internationella ordning som varit med och verkat för. Därför har regeringen sett det som önskvärt att reformera regelverket på området. Regelverket kan utformas på olika sätt, och det avgörande är inte uppdelningen i olika brottstyper utan i vilket sammanhang brotten begåtts. Jag tror att detta är ett av de mest komplicerade betänkanden vi debatterat, om inte det allra mest komplicerade. Då är jag ändå jurist och har läst en hel del folkrätt. Jag tror att det är viktigt att se att regeringen har haft i fokus att de straffrättsliga bestämmelserna så långt som möjligt ska vara förenliga med internationella åtaganden och tolkas i så fördragsvänlig anda som möjligt. Därför är det kanske inte alltid nödvändigt med uttryckliga regleringar. De kan göras utifrån fördragskonforma tolkningar. Remissinstanserna har utöver det här yttrandet också ombetts yttra sig över ett antal andra områden. Alliansregeringen ville se om det fanns stöd för att gå längre gällande exempelvis barnsoldater, så att det skulle gälla för barn . Remissinstanserna har svarat att det är på väg åt det hållet och att det är en god ambition och målsättning, men flera av dem sade att vi inte riktigt är där . Det behövs en samsyn i hela världen, och finns bara stöd upp till . Det är viktigt att ta upp frågan när tillfälle ges och markera från svenskt håll vid konferenser, till exempel när det gäller bistånd till länder som inte uppfyller 18-årsgränsen, men det är också viktigt att man inte slår hål på systemet, vilket sker om man inte håller sig inom de juridiska ramperna. Andra steg kan som sagt tas för att föra folkrätten framåt. Här måste vi markera vilken vår ambition är, vilket också har gjorts av barnministern vid ett flertal tillfällen. Precis som sagts av andra är det viktigt att följa sedvanerätten, men också för svensk del att fortsätta spela en viktig roll och driva på för att förändra den internationella lagstiftningen. Därför kommer självklart förändringar att ske. Socialdemokraterna är tydliga i sitt särskilt yttrande. Det här ska självklart följas upp och utvärderas. Vi måste se att det får den effekt och verkan som var tänkt. Vi ska ha och kommer fortsatt att ha en framträdande roll inom folkrätten. Vi vet att människor förföljs och dödas. Vi vet att barn svälter och att kvinnor våldtas, och vi vet att det händer igen och igen. Vi har en röst, och vi måste föra fram detta. Vi måste vara nageln i ögat på alla de hemskheter som utförs. Vi måste ge en röst åt dem som inte har en röst. Vi måste ge hopp åt dem som har slutat tro. Vi måste ge stöd åt dem som vill fortsätta att kämpa. Vi måste säga stopp, och vi måste visa att vi fördömer alla former av kränkningar av de mänskliga rättigheterna. Ett steg i fördömandet är att man ställer de ansvariga inför rätta för sådana bestialiska handlingar som skett. Med det sagt vill jag återkoppla till den låga debattnivå som var här tidigare i kammaren. Det talades om tusentals krigsförbrytare i . För min del vill jag säga att den debattnivån är under all kritik. ska vara och är en väldigt viktig aktör i det internationella samfundet. Det ska vi fortsätta att vara. Vi ska se till att människor ses som barn . De ska inte vara barnsoldater . Det ska vi se till i alla sammanhang. Vet vi att några bor här i som har deltagit i bestialiska handlingar ska de personerna ställas inför rätta. Det handlar inte om tusentals personer. Däremot finns det väldigt många runt om i världen som har varit med om fruktansvärda handlingar. Kan ta ett ansvar ska vi också göra det. När det gäller tortyr har vi i ett rikstingsbeslut. Däremot är det en väldigt komplex fråga. kan det falla in under grov misshandel. Nackdelen med det är, som sades tidigare, att preskriptionstiden då är mycket kortare. Det finns också ett förbud gällande tortyr i regeringsformen. har varit tydligt, och direktiv har tagits fram. Det finns svårigheter med att definiera tortyr. Men att det finns svårigheter gör inte att det inte ska finnas en lagstiftning. Den kommer, och som kristdemokrat hoppas jag att den kommer väldigt snart. Jag yrkar bifall till utskottets förslag i betänkandet och avslag på reservationerna. 47 (V) replik: från tar upp frågan om tortyr. Svaren vi fått i denna kammare är att det är komplicerade frågor och att vi redan har lagstiftning för misshandel och våldtäkt. Det resonemanget har vi hört . Man har haft lite tid på sig, och ändå är kommittédirektiven på gång först . Det är väl bra att de är på gång. Men jag hade hellre velat att vi hade haft med även detta förslag. Det är av yttersta vikt att man kan döma någon i detta land för tortyr. Jag sade i mitt anförande att vi i är väldigt glada. Vi har motionerat om krigsförbrytelser, brott mot mänskliga rättigheter och så vidare. Vi menar att i och med att man gör en viss brottskatalog begränsar det den framskjutna position vi haft när det gäller folkrätten eftersom flera saker hamnar utanför. Det var det jag ville ställa min fråga om. Vår framskjutna roll blir mindre. Varför kan man inte ha med de inledande meningar som Vänstern och föreslår? Det är som ett tillägg. Då skulle vi behålla och också få en mer framskjuten position när det gäller folkrätten. 48 (KD) replik: Frågan om tortyr har behandlats. Det man sade var att det underlag som finns inte är tillräckligt gott för att stifta en lag som är så bra som vi vill att den ska vara. Som jag sade i mitt anförande finns det en svårighet med definitionen av tortyr. Som du själv också sade kan det falla under andra brott. Om det ska vara ett eget brott är det viktigt att definitionen är så tydlig att den kommer åt de fall som vi vill ska vara tortyr. Där har man tittat på hur det ser ut i andra länder. I vissa fall har man gjort om lagen . Den här gången kanske det är bra att man tar lite försiktiga steg i rätt riktning, även om jag instämmer i att det har tagit tid. Det handlar någonstans om att vi ska hamna rätt. Det finns inte ett krav på att man måste ha tortyr som ett brott. Men ska man vara så tydlig som har varit är det en fördel om vi själva ser till att det är olagligt och kanske är ett eget brott och att det inte faller in under lagstiftningen om misshandel, grov misshandel, olaga tvång med mera, vilket det gör . Det är väldigt viktigt att man tittar på detta och får en helhet. När det gäller definitionen av tortyr är det de direktiv som tagits fram som man kommer att fokusera på. Om man ser det internationellt finns det inte en sådan tydlighet att man kan kopiera det rakt av. Det måste passa in i den gällande rättsordningen på ett tillfredsställande sätt. Din andra fråga som gäller portalparagraferna återkommer jag till i nästa inlägg eftersom jag nu bara har några sekunders talartid kvar. 49 (V) replik: Jag ställer återigen frågan om de inledande bestämmelserna. Vad är det som säger att man inte kan ha med det? Enligt vårt sätt att se kan man ha med det så att vi har den framskjutna placeringen inom folkrätten. Jag kan lite kommentera det du tog upp om barnsoldater. Det är 153 medlemsländer av 194 som står bakom detta. Du menar, , att om vi driver det för hårt så stjälper vi hela lasset. Jag skulle vilja ha en förklaring. Om vi ställer det kravet, hur kan vi då stjälpa alltihop? 50 (KD) replik: Jag börjar med den sista frågan. När det gäller folkrätten och sedvanerätt ska det finnas en samsyn gällande de frågorna. Man kan ta steg själv. Men ofta kan man inte ställa dessa personer inför rätta. Då har man några vackra ord på ett papper. Problemet är att vi vill få med alla 160. Vi vill se till att alla ska ses som barn. Vi vill ha den samsynen. tyckte att det var en så viktig fråga att det specifikt i remissrundan bad remissinstanserna att uttala sig om detta och svara på: Hur ser ni på detta? Vad tror ni? Jag vet att det har gjorts ett eget arbete på där man har talat med Röda Korset och och frågat: Hur ser ni på detta? De har sagt att de har förståelse för att det är juridiskt komplext. Det är självklart att det är önskvärt att ska gå framåt, men frågan är på vilket sätt man går fram. Kanske är det inte alltid så att man har en egen nationell lagstiftning. Ska man stå upp för sedvanerätten gäller det att se till att det finns en större samsyn. Det viktigaste är att vi har ett golv som vi försöker höja. Att själv bygga ett helt nytt kan stjälpa den samsyn som finns. Man ska i stället ställa krav på konferenser, och när man ger bistånd ska man tala om dessa viktiga frågor. Jag ska gå tillbaka och svara på frågan om de inledande texterna. Där gör vi samma bedömning som Socialdemokraterna har gjort i sitt särskilda yttrande. Vi tror inte att det skulle få den avsedda verkan och effekt som ni säger att det skulle ha. När det är sådana svåra frågor litar jag på de jurister och experter som har tittat på det så att vi hamnar rätt. vill vara ett föredöme. Vi vill inte ta ett steg tillbaka. Hade man trott på att detta skulle behövas så hade man också skrivit det så från början. 51 (M): Det ärende vi debatterar i kammaren handlar om hur vi på nationell nivå ska hantera de kanske mest avskyvärda brott som förekommer i världen. I många fall rapporteras det från olika oroshärdar i världen, från krig och från olika typer av händelser där det begås övergrepp mot civilbefolkning och enskilda civilpersoner. Det görs ofta i en stor omfattning och på ett sätt som upprör andra människor. Därför är det särskilt angeläget att denna typ av brottslighet straffas. Det är grundtanken i folkrätten – samsynen om att vissa saker är så avskyvärda att världssamfundet typiskt sett inte accepterar sådant någonstans i världen. Hur ska då den typen av till exempel krigsförbrytelser, brott mot mänskligheten och folkmord hanteras? Grundansvaret ligger på varje enskild stat. Till att börja med ska denna typ av brott naturligtvis helst inte begås, vare sig man för krig mot någon annan stat – vilket förhoppningsvis med krigets lagar ska ske under ordnade former men ändå inte alltid gör det – eller begår brott mot sin egen civilbefolkning. Därför införs också bestämmelser som innebär att den militära disciplinen får en roll i sammanhanget genom att både militära och civila förmän under vissa förutsättningar ska kunna anses vara gärningsmän för den brottslighet som underlydande begår. Det gäller till exempel när de har brustit i kontrollen över sina underlydande. Det kan också vara så att de underlåter att anmäla den typ av brott som har begåtts, om det ändå skulle ha förekommit. Mot denna bakgrund måste man se den här typen av brott och angelägenheten av att alla stater ingriper, vilket inte alla stater i världen gör. Om man inte lägger det nationella ansvaret i botten blir det svårt att kräva att ska lösa allting. Därför vill jag påstå att det som framför här är en verklighetsfrånvänd inställning. Jag har för övrigt sällan hört någon med sådan emfas argumentera om sin oro för ökade kostnader inom kriminalvården och över huvud taget när det gäller rättsväsendets myndigheter och domstolar. Svårigheterna att utreda brott finns i alla sammanhang där människor har begått brott. Det är klart att det är svårare att utreda den här typen av brott, särskilt om det finns en universell jurisdiktion med en skyldighet att antingen döma själv eller utlämna. Det är då denna situation kan övervägas – om man ska utlämna i stället för att döma nationellt – därför att man inte har förmåga. Men om man inte har någon ambition alls kommer varken egen lagföring eller utlämnande till till stånd. Där har vi från sida också drivit på i andra internationella sammanhang för att få länder att tillträda Romstadgan. Parlamentarikerna har en skyldighet när det gäller att länder tillträder Romstadgan så att det internationella systemet fungerar. Jag har själv medverkat till att den typen av skrivningar har kommit fram i resolutionstexter inom Interparlamentariska unionen. Om vi i någon mån ska fokusera på de frågeställningar som finns här – det vill säga oron för att detta inte ska fungera – tror jag kanske inte att man behöver vara så orolig. De som ska tillämpa reglerna och regelverket är ofta kunniga på området. Det är en mängd olika rättsprinciper som ska smältas samman både nationellt och med den internationella rätten. Det handlar om sådant som till exempel legalitetsprincipen. Den gamla regleringen av folkrättsbrottet kan knappast sägas ha uppfyllt legalitetsprincipens krav fullt ut. Men det är en balansgång. Därför är det viktigt för en nationell rättstillämpare att finna lösningen på vad som är straffbara gärningar och inte i nationell rätt i stället för att varje gång tvingas söka i sedvanerätten över hela världen. Då är det möjligen en bättre metod att göra ändringar i lagstiftningen om sedvanerätten förändras i tillräcklig omfattning. Jag tror inte en sekund på att inte skulle vara ett framträdande land när det gäller att driva på den internationella utvecklingen på detta område och andra områden som gäller internationell rätt och mänskliga rättigheter i grunden. Det kommer att fortgå med samma styrka som . är en liten men viktig aktör på den internationella arenan, men då måste man också ha respekt för hur systemen ser ut och hur man ska förena dem på olika sätt. Den kanske mest angelägna frågan, som vi inte har någon direkt avvikande uppfattning om i grunden, är frågan om barnsoldater. kan man inte med säkerhet säga att rekrytering av barnsoldater i åldern omfattas av sedvanerätten. Då höjs det röster, till exempel från , om att ska ta ett steg och gå före. Det är vällovligt att gå före och att ta ett steg, men det är inte säkert att det leder till avsett resultat. Om många olika länder vill ta ett steg ut från sedvanerätten och gå längre, och gör det i olika riktningar, får det mycket mindre genomslag. Det kanske inte ens blir sedvanerätt på det sätt som det blir om man gemensamt tar ett större steg på ett visst område. Just i detta fall är det dessutom aktuellt; mycket talar för att det som betraktas som sedvanerätt på det här området kommer att innefatta också rekrytering av barn mellan till krigshandlingar. Jag delar inte heller uppfattningen att det skulle vara bättre att ha en annan utformning av två portalparagrafer till förslaget, vilket också har framförts. Det är precis den uppfattning regeringen har. Att göra dömandet beroende av att det i den internationella sedvanerätten finns en skyldighet för att döma är kanske en sämre reglering än att vi själva preciserar exakt vilka gärningar som är straffbara. Det talas om att den ena bestämmelsen skulle hänvisa till skyldigheten att beakta vad som är rättspraxis i internationella avgöranden. Det är helt onödigt, för det följer man i alla fall. Den svenska lagstiftningen anknyter ju till den internationella rätten. Där finns just exemplet med utfyllande betydelse i förhållande till med någonting som är ännu mer självklart – avgöranden.