prot · H10974 · 2014-02-26 00:00:00 — Det intressanta i denna debatt är egentligen på vilka punkter oppositionen har valt att reservera sig. Reservationerna från oppositionens sida visar med all önskvärd tydlighet att vi ska låta professionen och ha ett avgörande inflytande över de nationella riktlinjerna. Vi ska inte plocka in den diskussionen för ställningstagande här i kammaren bland 349 riksdagsledamöter. Socialdemokraterna och har enats kring yrkanden som i princip går ut på att de nationella riktlinjerna ska göras obligatoriska. Alla ska vid behandling av patienter vara tvungna att följa riktlinjerna. När jag hör det, fru talman, undrar jag om Socialdemokraternas och företrädare någonsin har läst en nationell riktlinje utgiven av . Nationella riktlinjer är inga vårdprogram. Det står inte där hur man på punkt efter punkt ska sköta en patient. Det handlar om rekommendationer på gruppnivå, och det går inte att tillämpa dem i de enskilda fallen. Det är inte heller på något sätt ett heltäckande material, utan det fokuserar på en del kontroversiella områden inom varje sjukdomsgrupp. Vill man uppnå en större jämlikhet i vården kommer inte Socialdemokraternas och förslag om att göra de nationella riktlinjerna obligatoriska att vara verksamt. För det första kommer det sannolikt inte ens att vara möjligt, enligt svensk lag. För det andra skulle det, om det var möjligt, inte vara annat än ett kraftfullt slag i luften. Verksamt är däremot det som har valt att jobba med, nämligen att för varje sjukdomsgrupp ta fram ett antal indikatorer där man mäter resultatet. Ta till exempel lungcancer. Där finns det nationella riktlinjer som tar upp ett antal kontroversiella frågor om vilka vägar man kan välja. Därtill har plockat fram ett antal indikatorer: Hur kan man mäta vården av de människor och resultaten för de människor som har drabbats av lungcancer? Man har där sagt att ett jättebra mått på resultatet är hur många av dessa som lever efter att diagnosen är satt. Det mäter man. Det dessutom har gjort är att sätta upp målnivåer och säga att ska överleva femårsdagen efter diagnos. Det, fru talman, är ett oerhört verksamt sätt att se till att vi får en jämlik hälso- och sjukvård i . Det är inte att göra nationella riktlinjer obligatoriska. Lika förvånande, fru talman, är det att läsa reservation. tycker att vi här i , 349 riksdagsledamöter, ska ta ställning till vilka screeningmetoder som ska användas – det handlar alltså om hur man kan hitta sjukdomar i ett tidigt skede – och dessutom vilka åldersgränser som ska gälla. Att ta ställning till om en screeningmetod ska införas och vilka grupper som ska omfattas kräver ett oerhört stort medicinskt underlag. Det är ett mycket svårt beslut att fatta. tog fram en modell för hur man ska kunna pröva nya screeningmetoder. Det handlar om 15 olika bedömningskriterier, som utgår från en WHO-standard. Processen består av tre olika faser där de 15 kriterierna ska bedömas av våra främsta experter tillsammans med personer som har en annan bakgrund, och därefter gör de sina bedömningar. Slutligen ska det fastställas en rekommendation, och då är det generaldirektör som fattar besluten. Så ska det inte vara, tycker . De tycker nämligen att här i plenisalen ska de 349 riksdagsledamöterna sitta och besluta om den ena eller den andra screeningmetoden ska användas och huruvida åldersgränsen ska vara 57 eller 62. Tack och lov har inte något inflytande över svensk hälso- och sjukvård. Därmed vill jag yrka bifall till förslaget i betänkandet och avslag på samtliga motioner. 81 (M): Angående betänkande SoU8, om mer patientperspektiv i vården – är nationella riktlinjer en metod?, redovisar regeringen sin bedömning av rapporten med samma namn och vilka åtgärder som kommer att vidtas med anledning av iakttagelser. När det gäller regeringens arbete för ett stärkt patientperspektiv i vården hänvisar regeringen i sitt svar bland annat till att man avsatt , den så kallade kömiljarden, som en åtgärd för att förbättra tillgängligheten till hälso- och sjukvården och för att vården ska komma medborgarna till del. När regeringen tillträdde fanns det stora brister i vården. Många vittnade med sina personliga berättelser om en sjukvård som ibland satte system framför individens rätt till vård inom rimlig tid. Vi hade lovat väljarna att göra vården mer tillgänglig och att minska köerna. Det har vi också levt upp till. Genom den lagstadgade vårdgarantin är landstingen numera skyldiga att erbjuda hälso- och sjukvård inom . Införandet av kömiljarden och vårdgarantin har gjort att ett system som tidigare led av stelbent byråkrati och avsaknad av patientperspektiv nu har visat sig göra skillnad i människors verklighet. Vårdköerna har minskat, och färre människor får vänta orimliga tider på operation eller andra vårdinsatser. De nämnda initiativen är bara en del av arbetet med att på ett seriöst och långsiktigt sätt ta ett helhetsgrepp på svensk hälso- och sjukvård och dess utmaningar. Tillsammans har alliansregeringen enats om viktiga reformer på vårdområdet. Nationella riktlinjer är ett av de tillgängliga verktygen för en mer jämlik vård. Till detta kommer bland annat också införandet av den nationella cancerstrategin, den nationella läkemedelsstrategin samt det fortsatta arbetet med att utveckla . Nationella riktlinjer är även ett av flera viktiga verktyg för att driva utvecklingen mot en kunskapsbaserad vård och för att uppnå målet att ge människor möjlighet till en god vård och omsorg. har tagit fram nationella riktlinjer för hälso- och sjukvården, och det finns riktlinjer på 15 olika områden – det har vi hört här tidigare – som sammanlagt innehåller ca 2 500 rekommendationer. Riktlinjerna ska vara ett stöd för prioritering i styrning och ledning, och i första hand handlar det om att värdera nytta och risk med olika vårdinsatser utifrån den effekt de har enligt vetenskap och beprövad erfarenhet. Regeringen har gett uppdrag till att alltid beakta patientperspektiv i sitt arbete med de nationella riktlinjerna. Myndigheten har till exempel i uppdrag att se över och vid behov uppdatera de nationella riktlinjerna utifrån ett jämlikt vårdperspektiv för de områden som bedöms ha stora utmaningar när det gäller jämlikhet i vården. De områden som omfattas är till exempel hjärt- och kärlsjukvård, vård vid psykisk ohälsa, cancervård, missbruksvård och tandvård. Uppdraget ska slutredovisas . Regeringen har gett i uppdrag att tydliggöra de sjukaste äldres specifika förutsättningar och behov i olika nationella riktlinjer. En lägesrapport ska lämnas, även den . Regeringen gav också Myndigheten för vårdanalys i uppdrag att göra en samlad uppföljning av de nationella riktlinjernas effekter ur ett patientperspektiv. I några av motionerna i betänkandet finns förslag om att riktlinjerna ska göras obligatoriska eller bindande för vårdgivare. En sådan ordning skulle innebära en avsevärd förändring, eller snarare en revolution, av den svenska hälso- och sjukvården jämfört med vad som gäller . Det skulle bland annat påverka det i regeringsformen reglerade kommunala självstyret. Jag anser inte att det finns någon anledning att ta ett sådant initiativ. har , nämligen 1997, ställt sig bakom regeringens riktlinjer för prioriteringar inom hälso- och sjukvården. Beslutet innebär att tre principer ska ligga till grund för prioriteringarna, och jag tänker nämna dem här. 1.Människovärdesprincipen 2.Behovs- och solidaritetsprincipen 3.Kostnadseffektivitetsprincipen Dessa principer utgör en etisk plattform. Riksdagsbeslutet är nu styrande för både vården i stort och arbetet med de nationella riktlinjerna. Märk väl att de medicinska bedömningarna alltid måste ligga till grund för arbetet med riktlinjerna. Vi konstaterar med tillfredsställelse att regeringen redan har gett olika uppdrag till både och Myndigheten för vårdanalys att uppdatera och utvärdera våra nationella riktlinjer samt att stärka patientperspektivet i dessa. Uppdragen ska redovisas , och jag anser inte att bör föregripa redovisningen av dessa uppdrag. Jag yrkar bifall till förslaget i betänkandet och avslag på samtliga motioner. 82 (FP): Betänkandet tar som sagt upp om nationella riktlinjer. Slutsatsen är att staten mer effektivt kan använda nationella riktlinjer som styrmedel för att främja en patientcentrerad och effektiv vård. Man rekommenderar regeringen att på olika sätt ge uppdrag till och Myndigheten för vårdanalys. Vi vet att arbetar på olika sätt för att öka patienters delaktighet och möjligheter till information och inflytande. Det lyfts också upp i de nationella riktlinjerna. för dessutom dialog med patientföreningarna och deltar i det slutliga remissförfarandet. Man gör patientversioner av riktlinjer, och man har också inlett ett samarbete med Sjukvårdsrådgivningen. Det fick utskottet veta när vi hade besök av generaldirektören för för sedan. Myndigheten för vårdanalys understryker att riktlinjerna bygger på bästa forskningsevidens, men man anser att det är av stor vikt att hitta former för att bättre tillvarata patienters och närståendes behov i arbetet med nationella riktlinjer och att man borde bredda synen på evidens. Vad har då regeringen gjort för att stärka patientperspektivet i vården? har man avsatt 1 miljard som stimulansåtgärd för att förbättra tillgängligheten. Man har stärkt valfriheten. Man bedriver ett brett arbete för att minska skillnaderna i vård och behandling. Man har också satsat på jämlik vård och beslutat om en strategi för god och mer jämlik vård . Ytterligare insatser som regeringen gör är satsningar på patientsäkerhet, den nationella cancerstrategin, den nationella läkemedelsstrategin och det fortsatta arbetet med kvalitetsregister. Det finns motioner i betänkandet där man vill göra nationella riktlinjer obligatoriska och bindande för vårdgivare. Det kan vara på sin plats att upprepa att de nationella riktlinjerna är rekommendationer som bygger på det kunskapsläge som fanns när riktlinjerna togs fram. Det finns riktlinjer inom 15 olika områden. följer upp riktlinjerna på landstingsnivå, kliniknivå och nivå. arbetar med kunskapsstyrning när det gäller riktlinjer men uttrycker själv att man borde bli lite bättre på implementeringen. Riktlinjerna är en vägledning för vårdgivare, inte bindande på något sätt. De ska utgöra ett stöd vid prioriteringar och ge vägledning om vilka behandlingar och metoder som olika verksamheter inom vården bör satsa sina resurser på. Det ligger på varje enskild läkare som sköter behandling att ansvara för att patienten får en bedömning utifrån individuella behov och också rätt behandling. Det innebär att man ibland måste göra avsteg från de nationella riktlinjerna. Man får inte vara fyrkantig. Det står dessutom i hälso- och sjukvårdslagen att vården ska utformas och genomföras i samråd med patienten så långt det är möjligt. Med tanke på de uppdrag som ligger på och Myndigheten för vårdanalys när det gäller nationella riktlinjer och det som regeringen gjort och gör kan jag inte säga annat än att vi i högsta grad har fokus på patienten. Jag kanske glömde säga det, men jag yrkar bifall till förslaget i betänkandet och avslag på motionerna. 83 (KD): När man lite hastigt läser rubriken på det betänkande som just nu debatteras i , Mer patientmakt i vården, skulle man kunna tro att vi redan har att ta ställning till den utredning och det underlag som regeringen kommer med , nämligen den nya och den nya patientlagen. Det är självklart att patientmakt är en del av fokus för vårt politiska arbete bland allianspartierna. Det vi har att diskutera är en utvärdering som har gjort av de nationella riktlinjerna och vilken betydelse dessa har haft för att stärka patientens perspektiv i sjukvården. Sjukvård nu och är en fråga som berör människor mer än mycket annat i livet. Det är naturligt att det är på det sättet. Många har egna erfarenheter av sjukvården. Man har släktingar eller arbetskamrater som har fått del av hälso- och sjukvårdens insatser. I de flesta fall konstaterar vi att dessa insatser från sjukvårdens sida har varit positiva och har gett bättre hälsa, möjligheter och nya framtidsutsikter i livet. Men det finns också brister som man ibland upplever som helt omotiverade, och dessa måste självklart tas på allvar. Regeringen arbetar med olika uppdrag till det vi kallar expertmyndigheterna. Nationella riktlinjer är ett av flera verktyg som expertmyndigheten utarbetar. Orsaken till att expertmyndigheterna får uppdrag och utarbetar dessa riktlinjer är att vi önskar driva på utvecklingen mot en mer kundbaserad och kunskapsinriktad vård och uppnå de mål som handlar om god vård på lika villkor. Regeringen har varit tydlig med att patientfokus är helt nödvändigt och centralt i allt hälso- och sjukvårdsarbete. Inför den här mandatperioden pekade vi kristdemokrater tillsammans med övriga i Alliansen ut jämlik sjukvård som ett huvudområde att arbeta med. Det är ett område som , alltför länge, har fått stå tillbaka. Regeringen har prioriterat att identifiera skillnader inom vården för att möjliggöra insatser som gör att utsatta grupper eller områden får den uppvärdering som behövs. Det kan gälla skillnader i vård, bemötande eller behandling av olika grupper. Det kan också gälla regionala skillnader. I strategin för god och jämlik vård pekas också på skillnader på fem områden där regeringen har sagt att vi behöver ha särskilt fokus. Det gäller cancer, hjärt-kärlsjukdomar, psykisk ohälsa, missbruks- och beroendevården samt tandvården. I det betänkande som vi nu har att behandla framhåller socialutskottet att vi ser ett stort värde i att statens insatser när det gäller nationella riktlinjer följs upp. Det är därför som vi också skriver att utskottet välkomnar granskning. Jag konstaterar med tillfredsställelse att regeringen redan tidigare givit uppdrag till om patientperspektiv i arbetet med de nationella riktlinjerna. har dessutom fått i uppdrag att redovisa utvecklingen av sitt arbete med att systematiskt stärka patientperspektivet i arbetet med nationella riktlinjer. På samma område har också Myndigheten för vårdanalys fått i uppdrag av regeringen att göra en samlad uppföljning av de nationella riktlinjerna och effekterna just ur ett patientperspektiv. Det är ett uppdrag, som flera har påpekat, som kommer att redovisas respektive . Vi kan konstatera att har haft ett uppdrag att ta fram nationella riktlinjer inom hälso- och sjukvårdsområdet. Som också har framhållits handlar det om 15 olika områden med sammanlagt ca 2 500 rekommendationer. Riktlinjerna tas fram utifrån aktuell forskning och beprövad erfarenhet och visar på nyttan och riskerna med olika åtgärder. Riktlinjerna ska vara ett stöd vid prioritering och ge vägledning om vilka behandlingar och metoder som olika verksamheter i vården och omsorgen behöver satsa på och få utvecklingsresurser för. Nationella riktlinjer tas fram för sjukdomar och tillstånd som drabbar många människor och kräver mycket resurser. Riktlinjerna riktar sig till alla som arbetar med vård och omsorg och ger rekommendationer om vilka åtgärder som bör vidtas vid ett visst tillstånd. De nationella riktlinjerna är således rekommendationer som bygger på kunskapsläget då riktlinjerna tas fram. Precis som har framhållits, inte minst av utskottets ordförande, är detta ett arbete som är långsiktigt och mycket omfattande. Det är vägledning för vårdgivare men därmed inte bindande uttalanden som lämpar sig för behandlingsåtgärder eller rådgivning till patienter på den enskildes nivå. Det är detta som är skillnaden och som inte alltid har uppfattats. Det är en vägledning för vårdgivare men inte bindande behandlingsåtgärder som kan hänvisas till den enskilde patienten. Jag kan inte låta bli att i just denna del citera vad vi skriver i betänkandet från socialutskottet: Det är alltid behandlande läkare som har ansvaret för att i det enskilda fallet – baserat på vetenskap och beprövad erfarenhet – göra en bedömning av den individuella patientens behov så att han eller hon får adekvat behandling. Så långt som möjligt ska det här ske i samråd och samförstånd med patienten, och vi får inte tro att riksdag kan ta över den funktion som enskilda läkare har i sitt arbete för att ge bästa hälso- och sjukvård till en enskild patient. Det är den förväxling som tyvärr finns mitt i debatten. Jag vill med de här synpunkterna yrka bifall till förslaget i socialutskottets betänkande. Överläggningen var härmed avslutad. (Beslut fattades under 15 §.) 13 § Kultur för alla betänkande 2013/14:KrU7 Kultur för alla föredrogs. 84 i (S): ska vi debattera det betänkande som har fått . För oss socialdemokrater handlar kulturpolitiken just om kultur för alla. Hur ser vi till att allt fler tar del av kultur men också blir delaktiga i kultur? Det handlar också om: Hur gör vi det möjligt för kulturskapare att leva på sitt skapande? I det här betänkandet lyfts många frågor fram. Jag skulle vilja ta upp några av dem. Det handlar bland annat om det som kallas för kulturallianserna. I kulturutskottet har vi under den här mandatperioden tittat på hur scenkonstallianserna har fungerat. Det var någonting som startades av den socialdemokratiska regeringen . Man pekade på svårigheten för många inom kultursektorn att kunna leva på sitt arbete men också att få möjlighet till kompetensutveckling. Då såg man en lösning i att starta scenkonstallianserna. De som var professionella och som hade många uppdrag – men det fanns luckor – fick faktiskt genom de här allianserna en möjlighet till anställning. De har utvecklats ytterligare till att finnas inom flera olika branscher. Den utvärdering som kulturutskottet gjorde pekade på olika saker. En av dem var att man inte hade höjt anslaget . Om man inte höjer ett anslag är det klart att dessa personer kommer att få allt mindre möjligheter att fortsätta att bedriva den verksamhet som de har. Och man kommer inte att ge möjlighet för fler kulturskapare att finnas med i allianserna. Man pekade på att det kommer att behövas ett ökat anslag. Därför valde vi socialdemokrater att i budgeten höja anslaget till scenkonstallianserna med . Det skulle innebära att 95 personer ytterligare skulle kunna bli anställda av en av de här allianserna. Tyvärr tyckte inte den borgerliga regeringen att det var ett bra förslag, vilket gjorde att man avslog det när vi hade budgetdebatten. Det här är ett exempel på att vi från politikens sida måste se på det här. Om vi nu tycker att kulturen ska vara för alla och att kulturen är viktig måste det också visa sig i politiken. Jag tycker att vi som kulturpolitiker på nationell nivå har ett ansvar att på olika sätt stödja detta. Det kan handla om olika insatser. En av dem är att vi via budgeten väljer att prioritera kulturen mer. För oss handlar kulturpolitiken också om en samhällsutveckling. Om vi inte är beredda att lägga ökade resurser, i form av offentliga medel, på kulturen är jag helt övertygad om att hela samhällsutvecklingen kommer att stanna av. är det just det faktum att vi har en framåtsträvande, experimentell och ifrågasättande kultur som gör att samhällsutvecklingen går framåt. Men ser vi hur kulturen krymper alltmer. Det är få som känner att de vågar vara ifrågasättande och experimenterande. Man lever i en alltmer slimmad verklighet. tror jag att det är förödande. Det är förödande för oss som medborgare, och det är förödande för hela samhället. Det är därför vi under den här mandatperioden har valt att lägga drygt 1,3 miljarder mer inom vårt utgiftsområde. Vi ser nämligen den kraft som finns inom kulturen och inom idrotten. Och vi ser att det behövs resurser om vi vill att det ska finnas en kultur för alla. Genom att säga att sänkt skatt är en viktig kulturpolitisk reform pekar man från kulturministerns sida på att det handlar om konsumtion av kultur. Men man tar inte med i beräkningen att det finns en stor del av våra medborgare som faktiskt har fått vara med och betala. De enorma skattesänkningarna har ju gått till den grupp som tjänar mest, som har fått ännu mer. Men den grupp som har haft det tuffast har fått det ännu tuffare. De som är sjuka och de som är arbetslösa har inte samma möjligheter som andra. Det handlar alltså också om en fördelningspolitik inom många olika områden, inte minst skattepolitiken. Om man menar allvar med att man vill ha kultur för alla kan man via politiken påverka det. Hur ser vi till att fler tar del av den kultur som finns? Vi har reformen om fri entré på statliga museer. hånar man det och säger att det är en gammal och mossig reform. Men den visade att två miljoner fler svenskar gick på museer. Jag tycker att det var ett lyckat resultat. Det gjorde att fler fick ta del av utbudet på museerna och våra gemensamma samlingar. Det finns många olika hinder. Det ekonomiska hindret kan vara ett, men det finns också kulturella och sociala hinder, som gör att man inte tar del av kulturen. För mig som socialdemokrat är det en utmaning att se hur vi kan få bort hindren. Det ekonomiska kan vara en del, men det finns även andra saker som gör att man inte alltid tar del av kulturen. En viktig del är läsfrämjandet. Vi har sett hur läsförståelsen har minskat . Den borgerliga regeringen har valt att plocka bort det som var läsfrämjande insatser. Kulturministern har bland annat sagt: Nej, vi vill inte stödja sådant som är sossigt då det var Socialdemokraterna som hade genomfört det. Det tycker jag är en väldigt konstig syn. Varför säga nej till och ta bort sådant som har fungerat? säger man att man ska satsa på läsfrämjande insatser. Men det gjordes tidigare. Det fanns kultur ute på arbetsplatserna. Det fanns arbetsplatsbibliotek. Det startades vägkrogsbibliotek som gjorde att man nådde ut till grupper som annars vanligtvis inte tog del av litteraturen. Det var lyckade projekt. Men man tog bort en tydlig skrivning till som handlade om att just jobba med de här grupperna. Det här är några exempel som tydligt visar hur olika man kan se på hur det ska finnas möjlighet till kultur för alla och vilket ansvar vi har inom politiken. Jag ställer mig naturligtvis bakom alla de socialdemokratiska reservationerna, men för tids vinnande väljer jag att yrka bifall till reservation 6 som handlar om scenkonstallianserna utifrån att vi socialdemokrater lägger extra resurser på just scenkonstallianserna. 85 (MP): Kultur för alla handlar om, precis som tidigare talare sade, kultur i hela landet. Det handlar om låga trösklar, trygghetssystem för dem som skapar kultur och tillgång till kultur för dem som konsumerar. I betänkandet lyfts frågor från allmänna motionstiden om kulturscener i hela landet, om rockarkiv, Bergmanscenter på , , kultursamverkansmodellen samt om kultur och tillväxt, för att nämna några frågor. Jag kommer att tala om några frågor i de gemensamma reservationer som vi i har med Socialdemokraterna och . Dessa reservationer handlar om , scenkonstallianserna, enprocentsregeln, ombyggnaden av , lokal och regional scenkonst. Men jag börjar med en fråga som kom upp och som jag precis har fått en inblick i, nyckelharpans betydelse. Jag besökte så sent som i går som ligger i i . är alltså ett nationellt centrum för folkmusik och dans. Men det är även internationellt känt. Det är unikt, traditionellt och modernt. och kontinenten möts. Man utbildar i folkdans, i fiol, i nyckelharpa och i nyckelharpsbygge. Man har även sommarkurser och distansutbildningar. Det är ett genrecenter. Det intressanta är att det finns ett utökat behov, att det står människor i kö dit. Folk- och världskultur är något stort och både bär tradition och traderar det nya. har tillsammans med Berättarnätet blivit ackrediterat av för att arbeta med konvention om skyddandet av det immateriella kulturarvet. Det är de första svenska icke-statliga kulturorganisationer som har fått den utmärkelsen, och det är väldigt spännande.