prot · H109129 · 2014-06-23 00:00:00 — Att en enig riksdag står bakom ett skarpt lagförslag om att bristande tillgänglighet ska kunna räknas som diskriminering är en viktig principiell händelse. Att nya reformer införs stegvis och utvärderas noga innan nästa steg tas samt att olika samhällsintressen balanseras mot varandra är något som ligger väl i linje med konservativa grundprinciper. Att små företag, sådana med färre än tio anställda, undantas från lagförslaget tycker vi därmed är en rimlig kompromiss i det här skedet. Efter att ha funderat närmare över saken och efter att ha lyssnat på de berörda parterna anser vi dock att det inte är rimligt att även mindre hälso- och sjukvårdsföretag ska undantas på det sätt som regeringen förslår. Hälso- och sjukvårdssektorn kan inte jämföras med andra branscher. Rätten för människor med funktionsnedsättning att få vård och omsorg på samma villkor som övriga medborgare kan inte vara villkorad, och inte heller deras rätt att kunna vara med och stötta sjuka anhöriga. Det så kallade varaktighetsrekvisitet, som återfinns i lagförslaget, tycker vi inte heller är rimligt eller väl avvägt, och vi befarar att det kan riskera att reducera hela lagförslaget till att bara bli ett slag i luften. Hur ska en person med funktionsnedsättning kunna etablera en varaktig relation till exempelvis en affärsidkare om han eller hon inte ens kan komma in i lokalen vid första besöket? Jag förstår verkligen inte hur det är tänkt. Om jag helt har missförstått något ber jag verkligen om ursäkt, men jag blev lite häpen när jag hörde från Socialdemokraterna hålla sitt anförande. Hon riktade i sitt anförande skarp kritik mot Alliansen och ställde ett antal frågor om varaktighetsrekvisitet och hur det ska tolkas. När jag tittar i betänkandet kan jag inte se att Socialdemokraterna har reserverat sig mot varaktighetsrekvisitet. Det finns en reservation 5 som handlar om just den frågan och som , och står bakom, men jag kan inte se att Socialdemokraterna stöder reservationen. Såvitt jag kan bedöma stöder Socialdemokraterna i den frågan. Det vore bra om kunde reda ut hur det förhåller sig, om det är så att jag tolkat betänkandet rätt och att Socialdemokraterna inte har reserverat sig mot varaktighetsrekvisitet. I så fall skulle jag vilja bolla tillbaka de frågor till som hon ställde till Alliansen. Hur ska det tolkas? Är det verkligen rimligt att vi har en sådan ordning? Vi sverigedemokrater tycker i alla fall inte det. Innan jag slutar, herr talman, skulle jag vilja säga några ord om vår reservation 16, som rör en motion från den allmänna motionstiden och ämnet svenskfientlighet. Svenskfientligheten och i synnerhet vuxenvärldens och det etablerade samhällets undfallenhet inför, förminskande av eller till med förnekande av det utbredda problemet var faktiskt en av anledningarna till att jag började intressera mig för politik. Jag vet personligen vad det innebär att bli misshandlad, kränkt och behandlad som mindre värd på grund av min etniska tillhörighet. En stor del av mina svenska vänner från den sena skoltiden vet det. Tusentals och åter tusentals andra över hela landet vet det. Åtminstone ett par hundra av dem har jag personligen varit i kontakt med under mina år i politiken. Den som säger till mig att svenskfientlighet inte existerar eller inte är ett stort problem betraktar jag således med förvissning som antingen dåligt informerad eller som en lögnare. Tyvärr har väldigt lite eller ingenting förändrats från det att jag för snart två decennier sedan fick upp ögonen för den här frågan. Undfallenheten, ointresset och dubbelmoralen från etablissemanget består. bedriver på många sätt ett bra arbete mot den rasism som riktas från svenskar mot invandrare, och det ska vi fortsätta att göra. Frågan är när vi också ska börja tala om den rasism som riktas från invandrare mot svenskar. Rasistiskt våld mot infödda svenskar renderar fortfarande inte tillnärmelsevis lika starka reaktioner från makthavare som andra former av rasistiskt våld. Infödda svenskar är fortfarande den enda folkgrupp som man offentligt kan kränka och uppvigla mot utan att riskera att dömas för hets mot folkgrupp. Svenskarna är fortfarande den enda folkgrupp som det enligt lag är tillåtet att diskriminera. Svenskfientligheten förnekas fortfarande och finns fortfarande inte på agendan hos någon av de offentligt finansierade antirasistiska organisationerna. Att min motion, med i grunden ganska förslag om likabehandling, konsekvent antirasism och icke-diskriminering, slentrianmässigt blir avstyrkt är ingenting som jag vid det här laget blir särskilt förvånad över. Jag skulle dock vilja be mina kolleger i utskottet att än en gång läsa igenom min motion, eller någon liknande sammanställning av konkreta exempel på svenskfientlighet och våld riktat mot svenskar, byta ut ordet svensk mot rom, jude, kurd eller någon annan etnicitet och sedan ärligt fråga sig själva om de hade reagerat med samma ointresse om exemplen hade gällt någon annan folkgrupp. Jag tror inte det. 75 (MP) replik: Det var bra att lyssna på anförande, för jag blev lite brydd när jag skulle se efter vad skrev om det här. I texten sägs: Vad tillsammans med övriga oppositionspartier nu har lyckats driva igenom är ett avslag på regeringens förslag om ett undantag från dessa bestämmelser. Undantaget från kraven på tillgänglighet menade regeringen skulle gälla företag med mindre än tio anställda, även företag verksamma inom hälso- och sjukvård och annan medicinsk verksamhet. När jag läste det var det lätt att tro att ni, , sade nej till alltihop, men egentligen handlar det om det som finns inom området hälso- och sjukvård. Det skulle jag vilja säga inte framgår alls. Det framstår som om ni hade en vågmästarroll gällande allt som står skrivet där. har du förklarat det, så nu vet jag att det inte är så. Därav följer min fråga. anser alltså att det är väldigt viktigt att komma in även när det är under tio anställda om det är fråga om hälso- och sjukvård. Jag håller naturligtvis med om detta och har ingen annan uppfattning. Men – man behöver inte gå längre än till sig själv – rör alla de tillfällen i min vardag då jag vill ha frihet, delaktighet och tillgänglighet bara besök på sjukhus, vårdcentral, apotek, barnavårdscentral och så vidare? Det är det enda; det andra är inte viktigt för mig. Ser det ut så? 76 (SD) replik: Från sida jobbar vi på många olika plan med att öka tillgängligheten för personer med funktionsnedsättning. i kulturutskottet tror jag att vi var det enda parti som lade extra pengar i budgeten för att i större utsträckning tillgängliggöra olika typer av kulturlokaler och kulturverksamheter. Jag tror att vi var ensamma om att driva på för att punktskrift skulle jämställas med teckenspråk och för att föräldrar till barn med synskada skulle få enklare att assistera sina barn. Vi har också drivit många andra frågor i andra utskott. Man måste dock alltid göra en avvägning, och det är det som ganska ofta missar. Man måste väga olika intressen mot varandra. Man måste se till den samlade effekten och den samlade nyttan av de förslag som vi driver igenom. Jag säger inte att vi för alltid ska sätta stopp här. Detta är ett bra första steg på vägen. Men jag tycker att man ska vara försiktig. Man ska göra utvärderingar, och man ska genomföra förändringar gradvis. I värld kan man ha nolltillväxt, straffbeskatta företag hur mycket som helst och lägga på hur mycket byråkrati och regelverk som helst. Men ska man kunna ha en mycket bättre välfärd. Den ekvationen går inte ihop. Det förstår till och med min lille grabb, som läser matte i tredje klass. Om vi inte har tillväxt, om företagen går sämre och om skatteintäkterna minskar kommer de som i första hand drabbas av detta att vara de svaga i samhället. De funktionsnedsatta kommer att vara de som får ta de största smällarna om samhället måste spara. Så har det varit tidigare. Därför bör man vara väldigt försiktig och göra avvägningar när det gäller ytterligare pålagor på företagen. Jag tycker att det här är en rimlig bedömning. Man måste ha en absolut rättighet till vård och omsorg oavsett om man har en funktionsnedsättning eller inte. Det är också rimligt att de större företagen med stor ekonomi genomför den här förändringen genast. Men vi ska vara försiktiga med att göra saker som kan få oförutsedda konsekvenser, vilka i slutändan kanske till och med drabbar de funktionsnedsatta. 77 (MP) replik: sade att man måste tänka på nyttan. Det som det här ska åstadkomma är nyttan med tillgänglighet. Det är hela grejen, och det är därför vi står här. Det handlar om tillgänglighet för personer med funktionsnedsättning, inte om hur man beskattar företag. Om man inte håller med om detta är det bara att säga att man inte anser att det här skulle vara så viktigt. Här har vi helt olika åsikter. Det kan bero på att jag hela mitt liv har arbetat med människor med funktionsnedsättning och därmed ser på vilket sätt detta drabbar inte bara den här miljonen människor utan även familjerna runt om. Jag tycker att det är fegt och otillbörligt att man i ett land som inte säger ja hela vägen ut. Man lämnar över alltihop till juridiken. Jag tycker att det är ett tragiskt misstag som riksdag gör när det gäller bristen på tillgänglighet. 78 (SD) replik: Som jag sade tidigare är tillgänglighet för funktionsnedsatta en viktig fråga för . Det var därför vi 2012 var med och röstade för det tillkännagivande som gjort att det här lagförslaget över huvud taget kan komma på plats. Det är därför vi också har varit med och fällt allianspartierna i utskottet vad gäller undantaget för vård- och omsorgsföretag med färre än tio anställda. Det är därför vi också i övriga utskott driver många tillgänglighetsfrågor. Men i alla frågor måste man agera ansvarsfullt. Man måste genomföra saker i små steg, så att de inte får oförutsedda konsekvenser som kanske går direkt emot de avsikter man egentligen hade. Jag förstår att det bästa för personer med funktionsnedsättning i det korta perspektivet hade varit om vi inte haft några undantag alls. Men det finns andra aspekter att väga in också. Som jag sade måste ekonomin gå runt. Alla är beroende av att vi har en väl fungerande välfärd. Alla är också beroende av att vi har tillväxt. Jag vet att inte tycker det. Men det är en förutsättning för att vi ska ha en välfärd och för att vi ska kunna ta hand om människor med sjukdomar, funktionsnedsättningar och så vidare. Därför måste vi vara försiktiga med hur stora pålagor vi lägger på företagen; de kan riskera att hämma företagens tillväxt. Jag säger inte att vi ska stanna här . Vi kommer att ta ett viktigt första steg när vi röstar . Vi utesluter inte att gå vidare, men först vill vi utvärdera och se vilka effekter detta fått och om det fått några konsekvenser som vi inte kunnat förutse. Därefter funderar vi på vad vi kan göra därnäst. Men jag är ändå glad över att vi har tagit detta viktiga första steg. 79 (V): Vi debatterar i huvudsak propositionen Bristande tillgänglighet som en form av diskriminering. Det är inte för . beslutade, som flera varit inne på, för strax att regeringen skyndsamt skulle återkomma med ett lagförslag om detta, inte minst mot bakgrund av att det fanns en gedigen utredning . Ett litet äntligen är väl på sin plats, men tyvärr bara ett litet och kantstött. Som flera har sagt innebär propositionen på ett principiellt plan ett viktigt steg framåt. Bristande tillgänglighet till följd av funktionsnedsättning eller funktionsvariationer inarbetas äntligen i den samlade diskrimineringslagstiftningen. Det innebär ett förtydligande av att det här är frågor som rör mänskliga rättigheter. Arbetet mot diskriminering hjälps av ett språk och ett juridiskt ramverk som redan finns på plats. Det är bra. Men tyvärr är det svårt att vara så mycket mer entusiastisk än så vid detta högtidliga tillfälle. Regeringen har nämligen infört så många begränsningar och undantag i lagförslagen att det nästan blir en ironisk blinkning till namnet på utredningen : Bortom fagert tal. I stora delar blir det kvarstående resultatet av förslaget nämligen att det fagra talet kodifieras – vilket är bra – medan de faktiska möjligheterna att motverka diskriminering genom lagen beskärs. vill ha ett samhälle där människor inte utestängs på grund av funktionsvariationer. Vi måste organisera samhället så att vi lär oss att planera efter den mångfald som är ett faktum. Man måste göra rätt från början och arbeta långsiktigt efter principen om universell utformning. Befintliga hinder, både fysiska och kommunikativa, måste undanröjas så att fler kan delta på lika villkor. Vi behöver som samhälle ta steg bort från att se tillgänglighet som i första hand en kostnadsfråga. Det är i första hand en fråga om mänskliga rättigheter och icke-diskriminering. Men det är också så att människor får ökade möjligheter att delta och leva ett självständigt liv, vilket i längden skulle innebära positiva samhällsekonomiska effekter. Utvecklingen mot mer tillgänglighet, som många säkert skulle säga sig stödja, har gått alldeles för långsamt och trögt. Då spelar lagstiftningen en viktig roll. Men vi i ser stora brister med det förslag som regeringen har lagt fram. Vi menar att man i utredningen fagert tal har resonerat väl och föreslagit rimliga och genomtänkta förslag för att möta olika avvägningar som dyker upp i praktiken. Det centrala är att det finns en skälighetsbedömning när det ska avgöras vilka åtgärder som man kan kräva för tillgänglighet. Det är alltså inte så att utredningen har föreslagit bestämmelser som skulle kunna leda till absurda resultat sett från enskilda näringsidkares eller samhällsekonomins sida. Ändå sätter regeringen utöver detta på en massa hängslen och livremmar och gör aktivt lagen betydligt mer tandlös. Det mest begränsande undantag som regeringen föreslår är att företag med färre än tio anställda helt ska undantas från bestämmelserna. Det är ett undantag som vi i finner både märkligt och olyckligt. av företagen kommer inte att beröras. Detta är en siffra som kommer från propositionen. Regeringen menar uppenbarligen själv att det är bra att av företagen inte träffas av lagen. I den typen av verksamheter behöver man inte ens fundera på tillgänglighetsfrågan med utgångspunkt i den nya lagen. Det innebär att alldeles för många personer också fortsättningsvis skulle kunna stängas ute från att handla i en massa butiker, komma in hos frisörer, äta eller fika på många restauranger och kaféer eller dramatiskt begränsa sina besök på teater eller bio – helt i enlighet med lagen! Lagstiftaren säger att det är okej att diskriminera, oavsett förutsättningar i övrigt. Vi menar att detta inte är rimligt. I vissa situationer kan det naturligtvis vara svårt för mindre företag att bära kostnaderna för en åtgärd. I andra fall kan det handla om enklare och inte särskilt kostsamma åtgärder. Därför måste avgränsningarna göras inom ramen för en skälighetsbedömning, inte på detta grovhuggna sätt. Signaleffekten av den här begränsningen är också problematisk därför att man entydigt från regeringens sida säger att tillgänglighet är ett problem och en kostnad. Men återigen, tillgänglighet skulle kunna ge fler kunder och vara en möjlighet och inte ett hot, också för mindre företag. Från sida vill vi ha bort den här begränsningen. Det är bra att det finns en majoritet i utskottet för att åtminstone inom hälso- och sjukvårdens område ge regeringen bakläxa när det gäller undantaget. Vi vill dock att undantaget ska tas bort också i övrigt. En annan viktig och märklig bestämmelse i propositionen är att regeringen föreslår en begränsning baserad på hänsyn till varaktigheten och omfattningen av förhållandet eller kontakten mellan verksamhetsutövaren och den enskilde. I motiveringen till begränsningen verkar det dessutom som att det bara är relationer i arbetslivet och inom utbildning som ska kunna räknas som varaktiga i verkligheten. Inte ens långvariga behov av vård och omsorg räknas tydligen till varaktiga relationer som ställer krav. Man säger också: En relation bör inte anses vara långvarig enbart på grund av att samma vara eller tjänst tas i anspråk upprepade gånger. Då måste man ju fråga sig: Vad blir kvar då? Med dessa förutsättningar riskerar tolkningen av lagen att bli extremt begränsad och leda till ett moment 22. Om nu en verksamhet är otillgänglig och man exempelvis helt enkelt inte kommer in för att handla eller ta del av en tjänst, hur ska en långvarig relation till den verksamheten kunna uppstå? Det är klart att rekvisitet om varaktighet bör avskaffas. Ovanpå alla dessa begränsningar vill regeringen dessutom ha en begränsning på grundval av det man kallar ekonomiska förutsättningar. Detta riskerar att få oacceptabla konsekvenser. Lagrådet tolkar den föreslagna formuleringen som att den skulle innebära att ett företag utan problem kontinuerligt kan prioritera annan verksamhet framför åtgärder för att förbättra tillgängligheten, fast sådana åtgärder kan vara starkt motiverade. Lagrådet finner inte detta godtagbart. Regeringen har ändå hållit fast vid sin ståndpunkt. Det säger en del om vad som är viktigt för regeringens avvägningar i den här propositionen. Jag ska säga något om bostadsmarknaden också, innan jag går in på avslutningen. Regeringen har försett lagstiftningen med ett generellt undantag för tillhandahållande av bostäder, också det i konflikt med utredningens förslag. Utredningen nämner till exempel att vid visningar skulle det kunna bedömas vara skäligt att göra en del saker, såsom att flytta på föremål som står i vägen eller på starkt doftande blommor – allt detta inom ramen för en skälighetsbedömning. I propositionen har regeringen i stället valt att skrämmas med faran för jättehöga krav som skulle kunna göra allt jätteorimligt och besvärligt. Vi menar att det är olyckligt att den som tillhandahåller en bostad till allmänheten helt och hållet undantas från diskrimineringsförbudet. Vilka åtgärder som skulle vara rimliga att vidta bör i stället regleras genom en skälighetsbedömning, menar vi i . Utredaren föreslog också ett andrahandsansvar för den som hindrar åtgärder mot bristande tillgänglighet. Det är ganska viktigt. Det kan till exempel handla om en fastighetsägare som säger nej till åtgärder som den enskilde behöver få vidta i sin egen bostad. I andra fall kan det handla om företag som hyr lokaler för sin verksamhet och som vill genomföra tillgänglighetsskapande åtgärder men får nej av fastighetsägaren. Som ni förstår är detta potentiellt väldigt viktiga situationer. Utredningen föreslog därför att fastighetsägare skulle kunna hållas ansvariga genom ett andrahandsansvar om de vägrar att godkänna skäliga åtgärder som en verksamhetsansvarig vill genomföra. Men regeringen vill inte lägga fram förslaget, trots att det stötts av flertalet remissinstanser. Detta har ifrågasatts av Lagrådet. Enkelt uttryckt kan det få oacceptabla följder om ett ansvar faller ingenstans och inget kan göras med lagens hjälp. Då har man föreslagit en generell begränsning. Vi tycker att detta är en stor brist med lagförslaget och att ett andrahandsansvar bör införas för den som hindrar åtgärder mot bristande tillgänglighet. Avslutningsvis, herr talman, kommer man inte ifrån frågan om varför. Varför har regeringen pepprat utredningsförslaget med undantag när man har skrivit sin proposition? Det är slående att medan utredningsförslaget resonerar och argumenterar är regeringens försvar för de inslängda undantagen både svagt och kortfattat. Argumentet för den stora inskränkningen, där företag med färre än tio anställda undantas, är i princip två meningar långt. Jag kan citera dem här och : Enligt måste det säkerställas att reformen beaktar förutsättningarna för näringslivets utveckling. Till detta kommer regeringens arbete med att förenkla för företag genom att minska deras administrativa bördor. Detta är regeringens argumentation. Med all respekt för både det ena och det andra är inte detta ett särskilt förtroendeingivande sätt att förhålla sig till villkoren för mänskliga rättigheter. Det är heller inte särskilt bra att regeringen implicit kommunicerar en oro för att det ska komma horder av okynnesanmälningar. Så har inte kampen för rättvisa och tillgänglighet sett ut , och så fungerar inte funktionshindersrörelsen. Från sida menar vi i likhet med utredningen att en skälighetsbedömning är ett rättssäkert, lämpligt och tillräckligt sätt att reglera den här frågan. Jag vill också understryka att en lagstiftning baserad på en skälighetsbedömning i stället för den här typen av grovhuggna begränsningar är både flexibel och täckande. Det innebär att man har en dynamisk lagstiftning som håller . Något som i ett läge eller en situation kan framstå som oskäligt kan med teknisk och social utveckling bli skäligt. Men om man har den typ av absoluta begränsningar som regeringen föreslår försvinner den dynamiken. Det är också ett problem som sätter in den här propositionen i ett större sammanhang. Den sittande högerregeringen tycks ha gjort det till sin paradgren att göra till ett mer medelmåttigt land på områden där vi har haft en tätposition. Det är också något som riskerar att bli resultatet på det här området, där vi till och med får kritik från olika FN-organ. Med de undantag regeringen föreslår riskerar det att bli så. Vi vet att andra länder har gått före, och de har inte gått under. Andra länder kommer att gå förbi om inte ändringar sker. har drivit tillgänglighetsfrågorna i och deltagit i tillgänglighetsmarscherna. Vi såg tisdagsaktionen utanför , och den har vi har haft skäl att se som ett viktigt påtryckningsmedel på de folkvalda. Som jag har redogjort för föreslår vi i det här betänkandet flera skärpningar av lagen. Vi kommer inte att nöja oss med att driva frågan nu i , och vi kommer inte att ge oss förrän en skarpare lagstiftning är verklighet och vi får ett tillgängligare samhälle. Det är en fråga vi kommer att ha med oss i valrörelsen och som vi ska genomföra, om inte nu så med en rödgrön regering. Jag står bakom samtliga yrkanden, men för tids vinnande yrkar jag bifall endast till yrkandena 2, 5 och 9. 80 (KD): Hur många av er som sitter och lyssnar och tittar på vår debatt här i kammaren har ställt er på en handikapparkering på stan eller tagit med hunden in i en tunnelbanevagn som har en skylt med en överkryssad hund? Det finns mängder av vardagliga exempel som personer med olika typer av funktionsnedsättningar är med om . Det är detta som gör hela debatten oerhört svår. När vi bara ägnar oss åt fysiska funktionsnedsättningar blir det plötsligt en exkludering av många andra människor i andra grupper. Kanske de känner sig diskriminerade . Vad gör vi med alla elöverkänsliga? Ska restauranger kunna servera mat som inte alla med glutenintolerans, laktosintolerans eller något annat kan äta? Ska de verkligen få ha sin restaurang öppen om de inte kan tillgodose människors behov av olika kost? Ska vi över huvud taget kunna ha verksamheter som har lampor och olika elektriska anordningar i sin verksamhet för dem som inte tål elektricitet? Som ni förstår drar jag detta till sin yttersta spets. Men frågan kvarstår ändå i sin grund: Hur kan vi med lagstiftningens hjälp tillgodose alla människors olika behov när det gäller funktionsnedsättningar? Det är en jättesvår och viktig fråga. Jag tillhör dem som tror att lagstiftning inte alla gånger kan tillgodose alla människor. Däremot tycker jag att det är otroligt viktigt att vi har påbörjat arbetet med att funktionsnedsättningar ska ses som en form av diskriminering. När jag jobbade inom den internationella mötesindustrin för var man till exempel i väldigt noga med att hänvisa till American Disabilities Act, , som antogs . Det var en utökning av diskrimineringslagarna i . Vad hade det med mötesindustrin att göra? Jo, från handikapprörelsen i var man mycket noga med att alla hotell, konferenscenter, turistbussar och så vidare skulle vara handikappanpassade.