prot · H10974 · 2014-02-26 00:00:00 — Jag tycker att detta är en viktig fråga, och även om jag inte har ställt mig bakom den reservation som tar upp behovet av en breddad finansiering tror jag att precis sådan här verksamhet som är speciell, unik och i liten skala bör ses utifrån all den potential det kan finnas i något så här unikt. Det är superlokalt och enormt globalt på samma gång. Vi som befinner oss här kanske bara uppfattar det lokala, medan människor runt om i världen, på spridda platser, har full koll. – det är där man lär sig bygga och spela nyckelharpa här i världen. Så kommer jag in på . MU är samlingsnamnet för det statliga ramavtalet för konstnärers medverkan och ersättning vid utställning. Det började gälla . MU står för medverkans- och utställningsersättning. Det består av ett ramavtal och ett normalavtal. När en konstnär ställer ut utbetalas ersättning som motsvarar avtalets tariff oavsett utställningsarrangör. Trots att dessa avtal finns vittnar många konstnärer om att de inte får ersättning enligt modellen. Vi i menar att i goda arbetsvillkor ingår att få ersättning enligt avtal. har tillsammans med parterna genomfört en uppföljning av hur har tillämpats. Uppföljningen har redovisats i en rapport. Enligt uppföljningen fyller avtalet en viktig roll, men det skulle med fördel kunna förenklas och förtydligas. Regeringen har därför gett i uppdrag att i dialog med berörda konstnärsorganisationer utarbeta ett nytt avtal. Ett reviderat är en del i arbetet för att öka antalet arrangörer som tillämpar avtalet. Fortsättning följer alltså. Det är av utställningsarrangörer som tillämpar . För att avtalet ska få en verklig praktisk betydelse för de konstnärer som ställer ut gäller det att det efterlevs. Med anledning av den nu pågående regionaliseringen av kulturpolitiken ser vi ett gyllene tillfälle att lyfta fram konstnärernas arbetsvillkor vid offentliga konstinstitutioner genom att det i de regionala kulturplanerna slås fast att man i all utställningsverksamhet som finansieras med offentliga medel ska följa miniminivåer. Det är vad den ena reservationen handlar om. När det gäller scenkonstallianserna, som vi hörde tala om, anser vi att samhället bör ta ett ansvar för att professionella kulturskapare får samma villkor gällande exempelvis löner, pensioner och arbetslöshetsersättningar som andra arbetstagare. Genom musik-, dans- och teaterallianserna har en del frilansande musiker, dansare och skådespelare fått en stabil försörjning. utan uppdrag erbjuds de vidareutbildning, rådgivning och andra insatser som främjar framtida uppdragsgivning. Vi i anser att scenkonstallianserna utgör en bra förebild för hur en trygg arbetsmarknad kan skapas. berörs 315 anställda, och fler skulle kunna beröras. Därför finns det en reservation som handlar om att se över möjligheterna att höja anslagen till scenkonstallianserna. Liksom Socialdemokraterna hade i sin höstbudgetmotion anslagit 20 miljoner ytterligare. Reservationen om enprocentsregeln handlar om efterlevnaden av denna regel eller rekommendation som den ibland kallas. Enprocentsregeln introducerades för att skapa arbetsuppgifter för bildkonstnärerna. Den innebär att cirka en procent av budgeten för ett byggprojekt ska avsättas till bild- eller formkonstnärlig gestaltning. I den ursprungliga propositionen, som kom 1937 och avsåg statliga nybyggnationer, står bland annat: regelmässigt i anslaget inbegripa ett icke alltför ringa belopp, i allmänhet icke understigande en procent av byggnadskostnaderna, till konstnärlig utsmyckning, givetvis under förutsättning, att sådan utsmyckning med hänsyn till byggnadens art och belägenhet lämpligen bör äga rum. Genom enprocentsregeln kunde ett stabilt och mer långsiktigt ekonomiskt utrymme skapas för konsten i planeringen och byggandet av offentliga miljöer. Det finns en utredning som har gjorts av där man har utvecklat synen på enprocentsregeln och tagit fram en del av det som vi efterfrågar i reservationen. Trots det står reservationen kvar, för det saknas ändå en del kunskaper om hur enprocentsregeln i praktiken fungerar. Vi anser därför att det behövs en utvärdering av hur regeln efterlevs såväl i kommuner och landsting som på statliga nivåer och av privata aktörer. Det behövs även information om enprocentsregeln och hur den kan förstärkas. Ombyggnaden av , nationalscenen, är en pågående process. Det finns ett sätt som utredningen kan ta fram underlag för och beskrivning av fasta installationer av teknisk utrustning så att kan göra inspelningar och visa livesända föreställningar på de digitaliserade biograferna runt om i landet. Frågan om förutsättningar bör därför behandlas inom ramen för uppdrag. Det handlar den reservationen om. Sedan har vi en reservation om handlar om lokal och regional scenkonst. Det är viktigt att det finns ett fritt och självständigt kulturliv utanför de offentliga institutionerna. Men vi saknar fakta och kunskap om vilken betydelse de ideella kultur- och musikarrangörerna har i det lokala kulturlivet, inte minst den betydelse som de har för att skapa arbetstillfällen för kulturskaparna. Vi anser att det vore väsentligt med sådan kunskap och vill därför att Myndigheten för kulturanalys får i uppdrag att i samverkan med kulturråd och ideella kultur- och musikarrangörer ta fram relevant statistik och relevanta analyser. Avslutningsvis ställer jag mig bakom reservationer, men jag yrkar bifall till reservation 8. Sedan vill jag också gratulera som har blivit första för bildkonstnärer. 86 (SD): Vi ska nu debattera kultur för alla, och jag tänkte då nämna filmavtalet. Jag har turen att få stå här och vara kritisk till det svenska filmstödets användning. Om en svensk film nu ska få stöd för att visas på fyra biografer i ska det vara en film som försöker knyta ihop nutidshistoria med diskbänksrealism eller också kan det vara en ytlig provokation. Svenska filmer som får stöd försöker även – enligt mitt tycke – ge en bild av ett som inte finns utanför huvudet på en del av kultureliten. Det är nog bara en tidsfråga innan en producent från får anslag för en film om en ung invandrartjej som kämpar för att bli hipster, som är queer, som har problem med sin surdeg och med sin socialt konstruerade skäggväxt, som blir utstött av sitt gamla förortsgäng och som möter fördomar när hon inte längre vill langa knark. tror jag inte att den filmen finns, och det var inte heller tänkt som ett uppslag. Jag ville bara nämna ett exempel. Det skulle kännas så upplyftande om den statliga kulturpolitiken kunde vara mer balanserad i sin inriktning. Varför inte i högre grad lyfta fram mer dramatiseringar av vår gemensamma kultur och historia? Jag kan nämna filmen . Den är en alldeles utmärkt fingervisning om vad folk vill ha, om man ser på tittarsiffrorna. Dramatiseringar av mer historiska skildringar medför perspektiv och eftertanke. Det vore därför klädsamt om mer pengar gick till att försöka hitta en förståelse för vår gemensamma historia i stället för att på vanligt kulturrelativistiskt sätt slita den isär. För att fortsätta min kritik tycks det, , som att det var lättare att få filmstöd om man var kvinna, invandrare eller nybörjare än om man hette eller – för att inte tala om vilka teman som föll och fortfarande faller SFI i smaken. säger jag inte att det enbart är förväntade box office-succéer som Hundraåringen som ska få stöd, men svenskt filmstöd bör i högre grad, enligt vår uppfattning, gå till film som kan tänkas ge höga tittarsiffror, och som framför allt är relevant för fler biobesökare än filmrecensenterna i våra största dagstidningar. Vi önskar därför att en del av filmstödet reserveras till filmer som åskådliggör viktiga händelser eller episoder i vår historia. Varför inte en problematisering av det som är aktuellt , till exempel och samhällets behandling av omhändertagna barn i barnhemmen som under sin barndom behandlades som krigsfångar? Något som varit helt främmande för oss har ju varit den historia som har börjat nystas upp, innan folk faktiskt började berätta om en helt obeskrivlig verklighet. Jag tror att historiska händelser väcker intresse i ett samhälle som utvecklas fort och där vi har blivit alltmer sekulariserade. Jag växte upp i . trollbands vi alla, oavsett om man var gammal eller ung, av filmerna , som ni säkert alla minns. Och så var det nog i hela . Jag var tio , och jag minns att vi på skolan alltid diskuterade det senaste avsnittet, och vi längtade alltid efter för att få se fortsättningen. Filmerna innehöll inte bara en historisk skildring utan även dramatik, spänning, kärlek och så svåra umbäranden, att man även som liten gjorde reflexioner. Dessa filmer medförde en insikt om hur det var i för inte alltför länge sedan. Båda filmerna har gett svenska folket mer av underhållning än filmen , om det är någon som känner till den. Gitarrmongot handlar om en pojke som spelar aggressiv punkmusik på en akustisk gitarr på olika platser, bland annat utanför systembolaget. Den visar även bilder på unga män som kastar cyklar i vattnet. Regissören har sagt att han med detta vill visa allt som inte kan visas i Allsång på . Jag läste också någonstans att det var förtryckande för konstnären att SFI oftast ville se ett manus innan de beviljade stöd. Och vad jag då vill säga är att om allt är tillåtet och allt är värderelativt, då finns det ju egentligen ingen större mening med kulturella uttryck eller kulturpolitik. Då kan vi lika gärna lägga ned filmstödet. Med detta sagt framstår det som ganska naturligt varför vi anser att riksdag bör vara inblandad och informerad om förhandlingarna om framtida filmavtal. Med anledning av det tidigare sagda och med tanke på att är skeptiska till alla former av kvotering anser vi det vara viktigare vilken film som ska få stöd än vem som ska få stöd. Vi motsätter oss därför det skärpta kravet på en jämn fördelning av stöd beroende på sökandens kön eller sexuella läggning. Vi kommer även att motsätta oss religiös kvotering och också kulturell sådan i framtida filmavtal. Statens stöd till framväxten av svensk film ska, enligt vårt tycke, ha ett syfte att få fram kvalitetsfilm, populära filmer och utgöra en plantskola för lovande filmskapare. Och framför allt ska de vara relevanta i samhället eller i samhällsdebatten. Med detta vill jag yrka bifall till reservation 13. 87 (V): Utgångspunkten för en bra kulturpolitik kan säkert sammanfattas i många ord. Om jag får välja bara ett väljer jag nog ordet tillgänglighet, för det har flera aspekter som på ett bra sätt sammanfattar vad kulturpolitik borde handla om. Den första tillgänglighetsaspekten är att man ska kunna utöva kultur själv. Vi mår bra av att skapa. De flesta av oss blir inte virtuoser i vårt skapande, och de flesta av oss har heller inte förutsättningar att försörja oss på vårt skapande. Men vi mår bra av att få skapa. Därför är det viktigt att det finns mötesplatser, att det finns amatörkultur, att det finns en kulturskola som inte tar ut höga avgifter av de barn som vill gå där utan att så många som möjligt får så stora chanser som möjligt att själva utöva kultur. Den andra aspekten är tillgången till den professionellt utövade kulturen, att riva ned hinder och trösklar som finns för människor som vill ta del av professionellt utövad kultur. De hindren och trösklarna kan vara av geografisk natur. Vi har mycket större kulturutbud i våra storstäder än det finns på landsbygden. De kan också vara av ekonomisk natur. kostar det för mycket att ta del av den professionellt utövade kulturen. krav på avgiftsfria museer är ett tydligt exempel på hur vi ser på vikten av tillgänglighet. Riv ned hindren och ta bort de trösklar som gör att människor stängs ute från kultur och kulturupplevelser! Det tredje tillgänglighetsperspektivet är det självklara. Det är det som våra vänner i socialutskottet har diskuterat , nämligen funktionshindersperspektivet. Människor med funktionsnedsättningar får inte stängas ute från kulturupplevelser. Det måste finnas möjlighet för alla, oavsett typ av funktionshinder, att ta del av kultur och att själv få utöva kultur. Låt mig också säga några ord om filmpolitiken. Det är inte så i att politiker bestämmer vad som produceras. Vi kallar den principen armlängds avstånd. Det innebär att vi sätter ramarna och talar om de övergripande målen men att det är andra som har till uppgift att vara experter på området och tillsammans med kulturaktiva på respektive område bestämma vilka som ska få stöd och vilka som ska få bidrag. Det förskräcker att se modeller där politiker har pekat ut vad som är bra och dålig konst. Och det förskräcker att det finns ett parti i riksdag som uppenbarligen tycker att det är så det ska gå till. I det här betänkandet finns en mängd reservationer som tycker är viktiga. Den första jag vill lyfta fram är den som handlar om arbetsplatsbibliotek. Utifrån tillgänglighetsaspekten ska litteratur finnas i vår vardag. Det ska vara möjligt att ta del av den på ett enkelt sätt. Jag har själv jobbat på SJ där vi hade ett ideellt uppbyggt arbetsplatsbibliotek som hade kunnat vara så mycket bättre, som hade kunnat vara så mycket bredare och som hade kunnat ge oss så mycket större läsupplevelser om det hade funnits en kompetens som hade byggt upp den och om man hade kunnat söka pengar för att bygga upp den typen av arbetsplatsbibliotek. finns inte kvar över huvud taget. På många håll där man har haft arbetsplatsbibliotek som har byggts upp med statliga pengar har man tvingats sluta med det, eftersom den här regeringen inte tycker att det är värt att satsa statligt stöd på. Det är sorgligt. Litteraturen i vår vardag borde vara en självklar målsättning för de allra flesta. Den andra reservation som jag vill nämna är den som handlar om det internationella kulturutbytet. Vi har sju kulturattachéer ute i världen som har till uppgift att sprida kunskap om svensk kultur i de länder där de finns representerade. Jag tycker att det skulle vara bra om det fanns fler. Jag tycker att det skulle vara bra om vi såg det som en kulturpolitisk uppgift att finnas företrädda i fler länder och att därigenom också ge svenska kulturskapare möjligheten att hitta en internationell scen. Dessutom innefattar reservationen om internationellt kulturutbyte vikten av att vi ställer upp med fristäder för förföljda kulturskapare. Jag vill gärna instämma i gratulation till och till alla de kommuner som har ställt upp som fristäder för författare. Men det behövs som sagt fristäder också för andra kulturskapare som förföljs i sin kulturutövning. Vi har också en reservation om medverkans- och utställningsavtalet. Det som är sorgligt med det avtalet är att det är så få som följer det. Det är en enorm framgång att avtalet har träffats. Det ger ordning och reda, och det ger förutsättningar för bild- och formkonstnärer att få betalt när deras verk används. Men när av utställarna följer avtalet är det klart att det inte ger tillräcklig vägledning och tillräckligt stöd till de konstnärer som skulle behöva det. Därför tycker jag att det vore rimligt att man utredde möjligheten att se till att statliga bidrag bara ges under förutsättning att utställarna följer . En sådan regel borde inte vara svår att snabbt få på plats. Det skulle – det är jag säker på – i ett slag höja andelen utställare som använder sig av riktigt rejält, och det skulle också innebära att fler bild- och formkonstnärer fick bra villkor. Låt mig i det sammanhanget också nämna reservation 7, som handlar om bild- och formkonstnärer och vikten av att utforma en nationell strategi på det området. Just bild- och formkonstnärer är den konstnärsgrupp som sannolikt har de sämsta villkoren sammantaget av alla kulturskapare i vårt land. På samma sätt som Socialdemokraterna och har talat om reservation 6 om scenkonstallianserna tycker vi i att det är viktigt att vi tillför mer resurser för att förbättra villkoren men också så att fler kan omfattas av scenkonstalliansen. Det som händer är att alltför många kulturskapare tvingas bort från sitt kulturskapande av ekonomiska skäl. Det är ett slöseri med talang, begåvning och energi. Slutligen vill jag instämma i det från har sagt om enprocentsregeln. Det var ett fantastiskt beslut när det en gång fattades 1937. Det var oerhört framsynt. Tyvärr har det aldrig varit ett bindande beslut, men det har ändå gett återverkningar. Jag vet att utan det hade inte konsten på ett naturligt sätt kommit in till exempel i det stora bygget av Nya som sker. Men finns det där, och det är bra många miljoner som kommer att gå till konstnärlig utsmyckning på grund av att man har tänkt på det. Men problemet med regeln är just att den är frivillig och att den därför ibland glöms bort. Den är viktig av framför allt två skäl. Det ena är att det ger oss alla möjlighet till konstupplevelser i vår vardag, så att det i bostadsområden och offentliga lokaler på ett naturligt sätt finns tillgång till professionellt framställd konst. Det andra är att det är en oerhört viktig arbetsmarknad. Det är här som det kan finnas möjligheter för kreativitet och skapande av alla de form- och bildkonstnärer som saknar den möjligheten. Jag skulle vilja att man utredde sanktioner mot dem som inte följer enprocentsregeln, så att det faktiskt kostade att inte följa regeln. Det skulle direkt innebära att väckarklockan ringde på ett tidigt stadium vid planeringen av infrastrukturprojekt och större byggnationer. Jag står naturligtvis bakom alla reservationer som har i betänkandet, men jag nöjer mig med att yrka bifall till reservation 5 om . 88 (M): Detta är ett viktigt betänkande. En viktig del i de kulturpolitiska målen är att alla ska ha möjlighet att delta i breda kulturliv. Att betänkandet heter Kultur för alla passar väl in i de nationella kulturpolitiska mål som antog 2009. Där står följande: Kulturen ska vara en dynamisk, utmanande och obunden kraft med yttrandefriheten som grund. Alla ska ha möjlighet att delta i kulturlivet. Kreativitet, mångfald och konstnärlig kvalitet ska prägla samhällets utveckling. Det är viktiga mål som förpliktar, och därför är det glädjande att se att flera av de motioner som behandlas gäller frågor som redan är på gång eller delvis eller helt är tillgodosedda. Men det finns även motioner som blickar bakåt och som andas att det var bättre . Den politiken leder inte framåt. Jag är övertygad om att det skulle vara djupt olyckligt med återställare inom kulturpolitiken. Jag yrkar därför bifall till förslaget i betänkandet och avslag på samtliga motioner och reservationer. I stället vill jag varmt rekommendera de olika oppositionspartierna att läsa en intressant bok av Per Schlingmann, Stå aldrig still!, där han på ett mycket konkret sätt beskriver vad som krävs för att lyckas med förnyelse och positiv förändring. Bland annat ska man vara beredd att rubba sina cirklar, kunna släppa historien och blicka framåt samt sätta medborgarna i centrum. Detta är något som vi moderater tillsammans med våra alliansvänner vill fortsätta med i vår kulturpolitik, alltså att aldrig stå still. Vi ska fortsätta att sänka trösklarna och bredda kulturen och dess möjligheter så att så många människor som möjligt nås. Jag kommer att lyfta fram några saker i betänkandet som handlar om läsfrämjande insatser, kultursamverkansmodellen, scenkonsten, tillgänglighetsfrågor och satsningen på . Alliansregeringen har breddat och stärkt de kulturpolitiska frågorna – kulturella och kreativa näringar, Kultur och hälsa, Kultur för äldre och Skapande skola. Vi har värnat kulturen och stärkt kulturbudgeten med . Bara stärktes kulturen med trots en djup och långvarig internationell ekonomisk kris. Skapande skola, som får ett anslag på , ger fler barn möjlighet till kultur i skolan. Över hälften av alla grundskolebarn får del av detta, vilket är oerhört glädjande. Ytterst förvånande framkommer det nu att Socialdemokraterna gärna vill lägga ned Skapande skola eller är mycket tveksamma till den. Anledningen tycks vara att samtliga kommuner av olika skäl inte har kommit i gång. Betyder det att om inte alla får ska ingen ha? I den utvärdering som Myndigheten för kulturanalys släppte konstaterade man att Skapande skola är en framgång. Och det finns väl dokumenterade och lyckade exempel runt om i som pekade på. En annan viktig satsning är barns och ungas rätt till kultur och läsfrämjande insatser. I propositionen Läsa för livet lyfts läsningens betydelse för utbildning, bildning och delaktighet i samhällslivet fram och att detta måste öka. Därför tillförs extra pengar till – 15 miljoner – för läsfrämjande insatser. Vi avsätter också 30 miljoner till folkbildningen som ska riktas speciellt till läsfrämjande. Detta är förstärkningar och förbättringar. Det är också glädjande att se att den motion som flera har lyft fram är tillgodosedd med tanke på de satsningar som regeringen gör på det läsfrämjande området. Kultursamverkansmodellen är en samverkan och en dialog mellan staten och landstingen och regionerna, där både nationella kulturpolitiska mål och regionala prioriteringar ska beaktas. I kultursamverkansmodellen fördelas medel till regional kultursamverkan. uppgick medlen till , och totalt är det 4 miljarder om vi tittar på kommunerna, landstingen, regionerna och staten. fick ett extra anslag på för att utveckla kultursamverkansmodellen. Vi ser också i rapporten från Myndigheten för kulturanalys att man anser att detta är en mycket bra och lyckad satsning på många sätt, att den statliga styrningen fortsatt är stark men att man också har sett hur modellen har vitaliserats och varit oerhört positiv för det regionala och lokala kulturlivet. Jag kan nämna några andra satsningar, till exempel 70 miljoner för Kultur för äldre som naturligtvis har betytt oerhört mycket för de äldre i landet men också för kulturen. Vi ser också att man i kultursamverkansmodellen speciellt lyfter fram området Kultur och hälsa. Det har gett många spännande och nya sätt att arbeta kring kulturen. I de regionala kultursamverkansmodellerna pekar man också på den lokala och regionala scenkonstens betydelse. Man jobbar naturligtvis i , i Kulturanalys och i med att lyfta fram och utvärdera det som sker. Ett tydligt uppdrag till har varit att förmedla just mer scenkonstproduktion runt om i landet. Detta uppdrag fick man . har tillsammans med andra ansvariga myndigheter varit stödjande och pådrivande i arbetet med funktionshinderspolitiken. Delmålen går ut på att öka den fysiska tillgängligheten, öka tillgängligheten till information och öka tillgängligheten till innehållet i verksamheten för funktionshindrade. beslutade regeringen om en strategi för genomförandet av denna politik för 2011–2016. Syftet med strategin är att presentera politikens inriktning med konkreta mål för samhällets insatser. Här har vi bett bland andra att tillsammans med Handisam kartlägga olika tekniska lösningar för att förbättra tillgängligheten till kultur för personer med olika funktionsnedsättningar. Regeringen har höga ambitioner inom detta område för att göra kulturvärlden mer tillgänglig för människor oavsett deras funktionshinder. Och det finns mer att göra, och vi kommer att fortsätta att driva på dessa frågor för att alla ska kunna ta del av kulturlivet fullt ut. Ett gott exempel är Tyst Teater som är ett centrum för döv scenkonst. Målet är att vara en mötesplats för alla som vill komma i kontakt med scenkonst på teckenspråk, både i och internationellt. Man har även kunnat bredda sig och nå ut till minoriteter med visuella föreställningar på så många som sju minoritetsspråk. ska jag ta upp – nationalscen för opera och balett. Alla vet var den ligger. Att regeringen nu satsar 2 miljarder för att bygga om och bygga ut är fantastiskt. Det behövs en renovering, och den kommer att ta . Men det behövs också en regering som vågar satsa på . Det finns en motion där det pekas på att det inte är tillräckligt och att mer skulle göras. Och tänk om den inte kommer alla till del. Jag vill säga att det sker sändningar ut över .