prot · H10974 · 2014-02-26 00:00:00 — Även under den tidigare regeringen diskuterades detta . Det går inte att ha det gamla sättet där scenanställda har lönegrader precis som statstjänstemän. Det är glädjande att alliansregeringen har tagit ett initiativ till förändring. Det är ett alldeles utmärkt förslag att be om mer information både från regeringen och från parterna om hur arbetet går. 102 i (S) replik: Man upplever kanske att mitt anförande visar på att det är öken och brist på pengar inom kultursektorn. Jag tror inte att jag är ensam om att känna så. Jag tror att många verksamma inom kultursektorn känner precis likadant. Det är klart att det spelar roll. Om det hade varit en socialdemokratisk regering hade vi avsatt 1,3 miljarder mer till utgiftsområdet. Det hade spelat roll för möjligheten för fler att ta del av kultur och vara verksamma inom kulturområdet. lyfter upp vikten av internationalisering, och jag delar hans uppfattning. Det är viktigt för kulturen att ha bra internationella samarbeten och möjlighet att utveckla verksamheten och möta människor från andra delar av världen. Och publiken får ta del av annan scenkonst än man är van vid. Jag hade en interpellationsdebatt med kulturministern om internationaliseringen. Jag hade fått en signal från Länsteatrarna i som pekade på läget ute på länsinstitutionerna . De har inte ekonomiska möjligheter att jobba med internationella samarbeten, och jag tror inte att de är ensamma om det. Vi har en reservation i dagens betänkande. Vi vill ge ett tydligt uppdrag till att stötta och prioritera satsningar på internationell verksamhet. Min fråga till är: Varför är du inte beredd att stödja reservationen och vår motion, som lyfter upp just vikten av internationalisering inom kulturlivet? 103 (FP) replik: För det första, när det gäller budgeten, är det ett faktum att kulturbudgeten har höjts på ett sätt som inte skedde när parti hade regeringsmakten. För det andra, när det gäller löften om mer pengar, kan man diskutera andra yrkanden som Socialdemokraterna har. ligger kulturbudgeten på ca 7 miljarder, medan Socialdemokraterna föreslår 100 miljoner. Det är naturligtvis pengar, men de innebär ingen avgörande skillnad även om det förstås beror på hur de används. I ert budgetförslag, , finns inga pengar avsatta för ökade insatser när det gäller internationalisering. Det känns som en oppositionsbudget där man vågar ta i lite grann men inte särskilt mycket. Dessutom, även om det är en annan sak, är era förslag inte finansierade längre eftersom ni sagt att ni inte ska ta bort det jobbskatteavdrag som genomfördes . När det gäller internationella insatser finns det uppdrag. I regleringsbrevet har till exempel fått flera uppdrag på det internationella området. De ska utveckla verksamhet för internationellt kulturutbyte på musikområdet och även dans. Detta ska ske i samråd med berörda aktörer. Jag kan inte alla uppdrag, men i regleringsbrevet står det tydligt att och har ett uppdrag att arbeta för att utveckla det internationella utbytet. Jag tycker att vi ska följa det innan vi fattar beslut om ytterligare uppdrag. 104 i (S) replik: Det handlar om att peka lite från politikens håll och säga att man inser vikten av internationalisering. är den myndighet som delar ut medel till institutioner, fria grupper och andra, och via den har vi möjlighet att säga att de ska jobba med dessa frågor. Man hade kunnat ge det uppdraget till , som har utrymme att använda sin budget utifrån den prioriteringen. Bland andra pratade om att det är så spretigt från oppositionens sida, men det finns en spretighet även i allianspartiernas kulturpolitik. Jag har tidigare frågat om fri entré till statliga museer. har fattat beslut om att de vill genomföra detta. Min fråga till är: Är du beredd att slåss för att fler åter ska ges möjlighet att ta del av samlingarna på våra statliga museer? Eller är det så att har tagit ett beslut på sin stämma och att man från nationellt politiskt håll sedan inte är beredd att fullfölja vad medlemmarna tycker? 105 (FP) replik: I koalitionsregeringar lägger man fast en ram för en period, ofta hela mandatperioden, även om det alltid dyker upp saker och ting som man får inleda nya förhandlingar om. Vi har slagit fast vad vi är överens om, och det har lett till att vi har en starkare kulturbudget nu än 2006. driver detta krav och kommer att ta upp det i kommande förhandlingar när det är dags att bilda ny regering. Jag hoppas att det blir . Vi tycker att det är ett rimligt krav, för det uppmuntrar vuxna att gå med barn på museer och så vidare. Med tanke på den aktiva kulturpolitik som Alliansen har fört både innehållsmässigt och budgetmässigt tycker vi inte att samarbetet står och faller med denna fråga. Som alltid i diskussioner blir det en förhandlingsfråga. Man diskuterar olika saker, och sedan får man jämka. Vår inställning är dock att vi bör återinföra fri entré på statliga museer. 106 (V) replik: Jag tycker att Alliansen ibland utmärks av en välvilja, som är en god representant för, men också av en liknöjdhet som alla alliansrepresentanter tyvärr alltför ofta ger uttryck för. Vi vet att det är av utställarna som följer . säger: Det är synd, men vi tänker inte göra något åt det. Det är ett bra avtal, men det får ligga. Enprocentsregeln är viktig. Den följs visserligen alltför sällan, och det är synd, men vi tänker inte göra något åt det. Men det är en bra regel, och den får ligga kvar. Det finns väldigt många som är utanför scenkonstallianserna, och det är ju synd, men det är ändå 340 som är med. Det är bra, så vi är nöjda. Det här duger inte, . Det är liknöjdhet i stället för framsynthet och idéer och visioner om hur man ska utveckla konst- och kulturpolitiken. Vi i har slagit fast att av statsbudgeten bör gå enbart till kulturområdet. är det , enligt . Det skulle innebära väsentligt mer resurser som skulle kunna lyfta kulturlivet. Slutligen, när det gäller tillgänglighet, har det gått , om jag räknar rätt, remisstiden gick ut på utredningen fagert tal – om bristande tillgänglighet som diskriminering. Regeringen har inte levererat. Inget förslag har kommit om att göra otillgänglighet diskriminerande och till en grund för lagstiftning. Jag tror att jag vet varför. Den här regeringen tycker att det är viktigt att ibland göra saker otillgängliga, till exempel när man bygger nytt. Då kan man inte heller påstå att man jobbar för tillgänglighet, utan det är som med allt annat: Man tycker att det är synd att det inte är tillgängligt, men man tänker inte göra något åt det. 107 (FP) replik: Frågan är naturligtvis hur hårt man vill gå fram. Man kan ha tydliga mål och visioner och en kraftfull vilja att förbättra konstnärernas ersättning, men frågan är om man ska gå stegvis fram, om man ska ha kommunerna med på tåget, eller om man ska skapa konflikt. eller senare måste man kanske skapa en konflikt, men pågår ett arbete för att få fler att följa , alltså medverkans- och utställningsavtalet. Det uppdraget från ligger på regeringens bord. Det är helt enkelt ett arbete som pågår med att försöka få fler att vara med, och utskottet har uttalat sig tydligt om detta. Jag tror att så länge vi har delade ansvarsområden mellan kommun och stat – och det ska vi väl ha – får man visa en viss återhållsamhet när det gäller att snabbt införa tvingande och styrande bestämmelser. Men jag håller med om att det är för lite att det är som tillämpar . Hela arbetet som nu har gjort med att gå vidare och lämna förslag till ett nytt, tydligare avtal är ju just avsett att rätta till detta. Men jag tycker ändå att vi ska vänta tills vi ser resultatet. Samma sak gäller enprocentsregeln. 108 (V) replik: Som jag sade är välvillig. Det är synd bara att så lite händer när vi märker att det som är beslutat inte räcker. Jag är tyvärr inte alltid säker på att det hade ändrat någonting om vi i hade fattat beslut. Om skulle bestämma sig för att stå bakom några av reservationerna skulle den här regeringen ändå inte leverera, för regeringen struntar i riksdagsbesluten. beslutade att beställa lagstiftning, och den skulle tas fram skyndsamt, om att se otillgänglighet som diskriminering. Det är , och det är remisstiden gick ut på den utredning som visade hur ett sådant förslag skulle kunna se ut. Den här regeringen är inte intresserad. Den här regeringen lyssnar inte på och struntar i de beslut som vi fattar. Vi behöver en ny regering. Vi behöver en regering som både inser vikten av förändring och är beredd att faktiskt ta tag i de problem som finns i stället för att bara stillatigande sitta och tycka att det är synd om det inte fungerar. Man tycker att det är synd om konstnärerna inte får den ersättning som de ska ha, att det är synd om det inte blir tillräckligt mycket konstnärlig utsmyckning på infrastrukturprojekt och att det är synd om scenkonstallianserna omfattar för få. Det duger inte. Vi behöver handling. 109 (FP) replik: För oss i har frågan om att betrakta otillgänglighet som diskriminering rent lagligt varit en viktig fråga. Vi har över huvud taget varit mycket aktiva med att få in diskrimineringslagstiftning när det gäller hbt-personer och olika grupper. Det gäller naturligtvis också otillgänglighet. Jag kan inte säga varför saker ibland tar , men det här är i alla fall uppenbarligen på gång, och jag välkomnar det. Det här var ju inte någonting som ni heller lyckades genomföra. Jag ser fram emot att en sådan här lagstiftning kommer, och det är helt klart på gång från regeringens sida. När det gäller är orsaken till att vi över huvud taget står här och pratar om det att alliansregeringen ingick ett sådant avtal 2008, vilket var ett mycket viktigt steg för att förbättra konstnärernas villkor. Regeringen lyssnar inte på , säger . Men bestämmer ju en del saker oavsett vad regeringen tycker, bland annat rikets budget. Här i har vi som sagt stärkt kulturbudgeten genom beslut och stärkt den betydligt jämfört med vad lyckades åstadkomma tillsammans med socialdemokrater och de gröna. 110 (SD) replik: Jag hörde banna mig ganska rejält för att jag tyckt till om användningen av filmstödet. Men jag tycker, , att jag har rätt att ha åsikter. Jag tycker att vi ska ha respekt för skattebetalarna, som faktiskt står för de ekonomiska medel som filmstödet innebär. Vi ska vara lyhörda för vad folk faktiskt vill se, och det kan man lätt ta reda på genom tittarsiffrorna. Film ska vara något som de flesta vill ha och inte enbart något som filmrecensenter lovordar. Det är det jag säger. Jag har inte sagt att jag vill bestämma vilka filmer som ska ges stöd, utan jag gav exempel på filmer som har varit och är populära. Jag anser att det inte ska vara helt orimligt att vi i riksdag kan vara inblandade i och informerade om förhandlingar om framtida avtal. 111 (FP) replik: inledde sitt anförande med att säga ungefär att det inte skulle förvåna henne om det kostades på en film av en kvinnlig Farstabo som är queer och invandrare. Jag vet inte vad som skulle vara det största problemet med den personen, om det var att det var en Farstabo, en invandrare eller en queerperson, men bara tonen säger en del om att en enkel utgångspunkt är att sådant som vi kan garantera inte retar någon är den typ av film som vi ska stödja. Min fråga, nu när har chans att svara, är: Tycker inte alls att kulturpengar ska gå till sådant som bara en liten minoritet tittar på men som enligt branschen och de kunniga inom området är intressant för framtiden? Jag är övertygad om att med en sådan filmpolitik skulle filmer aldrig ha producerats över huvud taget. Man tittar på dem, diskuterar dem, analyserar dem och forskar kring dem över hela världen. Vart man än kommer i världen känner filmstuderande till . Vad blir egentligen svar? Ska vi bara gå efter tittarsiffror, eller på vilka grunder ska ersättningen betalas ut? 112 (SD) replik: Jag tog mig friheten att raljera, och det var väl det som hängde upp sig på. Jag efterfrågade i mitt anförande mer sans och balans än vad jag anser att det är . Jag tycker att det är viktigt att vi, med tanke på vad folk betalar, respekterar de filmer vi märker att folk vill se. Jag hör också att talar mycket om jämställdhet och att det ska avgöra mycket i filmavtalet. Då vill jag passa på och fråga : Vad är det som talar för att vi per automatik får bättre filmer bara för att de är gjorda av kvinnor? Är det att filminnehållet blir mer relevant eller går bättre hem hos en bredare publik? Det finns inte ens något som säger att den kvinnliga befolkningen tycker bättre om filmer bara för att det är kvinnor som gör dem. Det man nu försöker tvinga fram är någon form av genusteori som inte går ut på att alla ska ha lika rätt till arbete inom ekonomisk sektor utan det ska finnas ett egenvärde i fifty-fifty. Jag tycker att den borgerliga regeringen har hängt på vänstern alldeles för mycket när det gäller genus här. 113 (FP) replik: När det gäller smak finns det massor av film, böcker, tv-kanaler och så vidare där man kan se saker som man tycker är roligt och som inte har någon form av samhällsstöd. Det ska naturligtvis finnas, och det ska vara full frihet för det. svarar inte på om hon säger nej till en kulturpolitik som garanterar att kvalitet utvecklas, som garanterar att även det utmanande, det ifrågasättande och det fräcka inom kulturen får en chans att utvecklas. Det fick vi inget svar på. Jag återkommer till det som jag sade i inledningen om att hela resonemanget ligger snubblande nära att en politiker ringar in vad som är normalt. Politikern ringar in vad som är det allmängiltiga och vad som ska godkännas. Det övriga ska vi sortera bort. Det är en i grunden obehaglig inställning. Jag tror inte att det nödvändigtvis blir bättre film vid ett enskilt tillfälle beroende på om det är en kvinna eller man som gör den. Men inom filmens värld, som inom alla områden, måste båda könen ha samma möjligheter att göra karriär, att tjäna pengar och att skapa film. Det är det som jämställdhet handlar om, att släppa fram män och kvinnor utifrån samma villkor och försöka komma åt de strukturer som ofta är osynliga men som ändå gör det svårare för kvinnor. Jämställdhetsminister säger ofta att livslöneskillnaden mellan män och kvinnor är på 3,6 miljoner. Det säger en del. Det är inte bara en tillfällighet, utan det finns fortfarande strukturer i vårt moderna samhälle som gör att kvinnor kommer efter. Det är viktigt att uppmärksamma det även inom filmens värld. 114 PER LODENIUS (C): Kulturen har ett egenvärde. behöver vi kulturen för att leva. Ett kulturliv där alla är välkomna och kan delta är en viktig kraft för ett samhälle som håller ihop på lång sikt. För mig och är det därför viktigt och väsentligt att kulturen är just tillgänglig. Tillgänglighet till kultur skulle jag vilja definiera som att den bärs upp av tre ben. Det ska inte spela någon roll om man har någon funktionsnedsättning, det ska inte spela någon roll var i landet man bor och det ska inte spela någon roll vilken social eller ekonomisk situation man lever i. Kulturen ska finnas till för alla. Kulturen har en stor roll i vårt samhälle. Den har en stor roll som mötesplats där vi gemensamt förstår oss själva och samhället vi lever i, där vi kan utvecklas i spännande möten med varandra, där vi kan få nya perspektiv och känna sammanhang i tillvaron och där vår kreativitet och förståelse för andra kan utvecklas. Att ge den möjligheten är en självklar del av det offentliga uppdraget. Jag vill påstå att kulturen är en omistlig del av mänskligt liv och därför en viktig uppgift för hela samhället. Jag vill i det här sammanhanget peka på hur viktig satsningen på kultur i skolan är och hur det ger möjlighet för elever att möta och delta i professionell kulturverksamhet. skapar det nya möjligheter för kulturarbetarna. Kultursamverkansmodellen är också en viktig motor för att utveckla kulturen i hela landet. Med en väl genomförd dialog och ett gott samarbete inom regionen får också kulturlivet ett uppsving. För att det ska fungera är det alltså viktigt att regionen för en öppen, lyssnande och tillåtande dialog med kommunerna, det fria kulturlivets organisationer, studieförbunden och folkhögskolorna, de ideella kulturorganisationerna, det civila samhället, de professionella kulturutövarna och alla övriga aktörer inom regionens kulturliv. Det är viktigt för ett rikt och nära kulturutbud men även för en attraktiv region i stort. Kultur är också en viktig utvecklingspotential, inte minst när det gäller den regionala tillväxten. EU har identifierat att kulturella och kreativa näringar svarar för av EU:s totala sysselsättning. Och det är en sektor med hög tillväxt. Försiktiga beräkningar visar också att närmare 200 000 personer arbetar inom den här sektorn i . Och det finns en mängd kombinationer mellan dessa näringar och andra näringar där de kulturella näringarna och kulturarbetarna stärker och utvecklar andra näringar. Kanske har de mest kreativa och mest utvecklande kombinationerna ännu inte skapats. Det finns, kort sagt, en potential i hela landet, och det finns stor kompetens inom kulturområdet över hela landet. ligger mycket nationell expertis i storstäder och då främst i vår huvudstad. Vi missar massor av talang och kreativitet ute i landet som borde komma fler till del. Det här är inte särskilt hållbart. Kanske kan vi i stället hitta en ny modell som gör att vi lyfter fram spetskompetensen där den finns i landet och göra det i samverkan mellan regionerna och staten. Varför inte en ny modell för den nationella kulturpolitiken? Det skulle vara en modell som bygger vidare på de tankar som gjort samverkansmodellen framgångsrik, en kultursamverkansmodell för den nationella nivån. Då skulle vi kanske kunna se i som den nationella angelägenhet det faktiskt är, som ett viktigt arkiv och en källa till kunskap kring rika populärmusikhistoria. Att arkivet nu ligger i och inte i måste väl inte innebära att det är en regional angelägenhet? Allt av riksintresse måste väl ändå inte ligga här i ? Och varför kan inte bli en nationell sommarscen för ? räknas som en av mest exklusiva utomhusarenor för opera. Det gamla nedlagda kalkbrottet strax utanför i har med sin unika akustik och dramatiska och spännande miljö en stark image som en av världens vackraste utomhusarenor. Det här är en perfekt miljö för under en sommarmånad. Jag är övertygad om att både och operakonsten skulle vinna på det. Jag har förmånen att få resa runt i vårt land för att se hur man kan göra kulturen tillgänglig. På kulturtillgänglighetsturnén får jag träffa kulturarbetare och kulturentreprenörer som ser möjligheten i kulturen, en möjlighet att utveckla sig själv men också en möjlighet att utveckla andra och sin omgivning. De ser en möjlighet att försörja sig, kanske inte alltid med målet att bli rik på pengar men att i alla fall kunna leva på och av sin kreativitet. Jag får också se hur viktiga Bygdegårdarna, Folkets Hus och nykterhetslogerna tillsammans med studieförbunden och föreningarna runt omkring i vårt land är när det gäller att göra kulturen tillgänglig. På många håll ser man också möjligheterna som den digitala tekniken öppnar för när det gäller tillgängliggörande av kulturen. Den digitala teknikens möjligheter är svindlande. Tänk bara på alla böcker som man enkelt kan få ta del av, alla gamla klassiska tv-serier man nostalgiskt kan vältra sig i eller varför inte gamla filmer. Men tänk också på alla tänkbara nya konst- och kulturupplevelser som kan möjliggöras. Tekniken skapar nya förutsättningar och nya arenor. Jag tänker exempelvis på där det sitter en förväntansfull publik, en publik som väntar på att få se en opera, en balett eller en konsert direktsänd från ett välkänt opera- eller konserthus någonstans i världen. Det är en kulturupplevelse som för inte alltför länge sedan kanske inte ens fanns i tanken för flera av besökarna. Kultur finns i hela vårt land. Mycket av den drivs av ideella krafter, civilsamhällets organisationer, engagerade lokalpolitiker och inte minst engagerade kulturarbetare. Goda exempel finns över hela landet. väntar vi bara på att också ska gå in i kultursamverkansmodellen. Jag vill bara som information till tidigare talare avsluta med att kommer propositionen Bristande tillgänglighet som en form av diskriminering. Med det vill jag yrka bifall till utskottets förslag. 115 (KD): Tänk er en händelse från 40–50-talet. En lantbrukare kommer med häst och vagn längs en smal grusväg uppe i . Efter en vägkrök upptäcker han en bil som ligger i diket. Vid sidan om står en förlägen förare och tycker att det är lite pinsamt att han kört i diket. När mannen med häst och vagn kommer säger bilföraren: vad smala vägar ni har här uppe i . Jomenvisst, svarar bonden, men de är i alla fall bredare än diket. Jag tycker att det säger en del, nämligen att risken finns att hamna i det högra eller vänstra diket. Men ofta är vägen lite bredare, så där bör vi hålla oss. Det finns ofta två diken i politiken, så också när det gäller regionutvecklingen och kulturpolitiken. Som en av ideologiska grundpelare, tillsammans med människovärdesprincipen, personalismen och förvaltarskapstanken, finns subsidiaritetsprincipen, som vi ofta talar om och som i Europastrukturen är något som de flesta använder sig av. Den säger att vi ska bygga samhället nedifrån och upp, inte tvärtom. Många har tolkat den som en närhetsprincip, och visst kan den innebära decentralisering, men den kan också innebära att man lyfter upp en fråga till överstatlig nivå. Också det är subsidiärt. Subsidiär betyder understödja, där nivån över har ansvar för att understödja nivån under att ta sitt ansvar. Beslut ska alltså fattas på lägsta möjliga ändamålsenliga, eller om man så vill effektiva, nivå. Här kommer vi till dikesmetaforen. I ena diket tar det offentliga över människors ansvar i stället för att understödja, och i det andra diket gäller principen håll fingrarna borta så klarar sig folk bäst självt. Båda dessa synsätt är att köra i diket, att missa vägen, menar jag. Samverkansmodellen på kulturområdet är ett utmärkt exempel på hur vi bygger på subsidiaritet. Genom den modellen har den nationella, regionala och lokala nivån ett gemensamt ansvar för att kulturpolitiken genomförs. En viktig fördel är att det skapar ett engagemang som förutsättningarna för att besluten hamnar hos dem som har den bästa kompetensen ökar, hos dem som vet hur det ser ut på regional nivå. Staten har det övergripande strategiska ansvaret för utvecklingen av kulturpolitiken i hela landet. Men tyngdpunkten har förskjutits, menar jag, och eftersom samhället är betydligt större än staten är det angeläget att involvera såväl civilsamhället, där föreningslivet ingår, som kulturskaparna själva. Det är på sitt sätt lite tråkigt att kulturdebatter i den här kammaren ofta reduceras till att i hög grad bara bli en debatt om kronor och ören. Det handlar om vem som har satsat på vad och hur många procent som går till det ena och det andra. Kulturen är i sin kärna något som inte låter sig mätas i kronor och ören. låter den statliga kulturpolitiken sig mätas i både procent och fasta priser. Låt oss därför tala om det. I kulturutskottets betänkande nr 7 behandlas ett större antal motioner inom många olika ämnesområden. En del talare har räknat upp samtliga dessa motioner, så jag ägnar mig inte åt det. Från oppositionens sida finner vi genomgående en underton av ekonomisk otillfredsställelse. Låt mig då påminna kammaren om två saker. För det första: Statens kulturbudget har sedan alliansregeringen tillträdde 2006 ökat med totalt . Vid en jämförelse med övriga EU-länder, som under krisåren gått i motsatt riktning, är en sensationellt positiv siffra. För det andra: Socialdemokraterna accepterar numera jobbskatteavdragen, även det femte, som de vet kommer att leda till fler arbetade timmar och därmed generera pengar till välfärden. Vi räknar med 45 miljarder till välfärden. Det femte jobbskatteavdraget ska, som någon nämnde, finansieras i årets budget, vilket inte återfinns i Socialdemokraternas budgetmotion .