prot · H109119 · 2014-06-04 00:00:00 — Det finns fem regionkliniker och 25 större vårdenheter spridda över landet, med olika förutsättningar och resurser. Vi anser att det finns starka skäl för en statlig styrning och samordning av rättspsykiatrin med en huvudman. Vi ser flera vinster med detta förslag, bland annat att vi kan få en mer likvärdig vård. bedrivs rättspsykiatrisk vård på olika villkor med skiftande resurser. Vissa landsting säljer bort hela uppdraget eller delar av uppdraget. I andra landsting är rättspsykiatrin helt integrerad i den vanliga psykiatrin. Dessutom skiftar personalens kompetens och erfarenhet inom området, och synen på vård och behandling skiftar mellan landstingen, vilket gör vården ojämlik. Det är varken bra eller rimligt. Likaså är det med forskningen inom rättspsykiatrin, som är olika . I en del vårdenheter har man satsat på forskning , men andra har ingen eller högst blygsam forskning. Detta drabbar i förlängningen patienterna negativt. Vi förespråkar därför att ett pilotprojekt införs, där några vårdenheter tas över av staten som huvudman, för att senare utvärderas för att man ska se om en mer jämlik vårdkvalitet kan uppnås med en gemensam huvudman. Detta är till gagn för alla inblandade och för patienterna. Det är viktigt att vi får en trygg, säker och jämlik rättspsykiatrisk vård i hela landet. Jag yrkar bifall till våra reservationer, nr 1 och 2, i detta ärende. I detta anförande instämde och (båda SD). 32 (FP): Jag vill börja med att yrka bifall till utskottets förslag och avslag på reservationerna. Den proposition som detta betänkande behandlar föreslår nya bestämmelser med syftet att skapa en trygg och säker vårdmiljö och motverka brottslighet vid sjukvårdsinrättningar för psykiatrisk tvångsvård och rättspsykiatrisk vård. För en avgränsad patientgrupp införs ett generellt förbud mot att inneha annan utrustning för elektronisk kommunikation än den som vårdgivaren tillhandahåller. De patienter som det gäller är de som vårdas med stöd av lagen om rättspsykiatrisk vård med särskild utskrivningsprövning och som vårdas på inrättning eller avdelning där man har en förhöjd säkerhetsklassificering. Det lämnas också förslag på att det i lagen om psykiatrisk tvångsvård ska införas en bestämmelse som anger att beslut om inskränkningar i rätten att använda elektroniska kommunikationstjänster eller beslut om övervakning av försändelser får, genom nytt beslut, förlängas . Detta gäller faktiskt , men det bör ur rättssäkerhetssynpunkt även framgå av lagen så att patienten kan förutse vilka beslut som kan fattas. Det finns möjlighet att göra inskränkningar enligt lagen om psykiatrisk tvångsvård, men enligt utredningar har detta inte medfört att brottslighet, narkotikahandel med mera upphört på klinikerna. Den förändring som görs gäller lagen om rättspsykiatrisk vård medan de personer som vårdas enligt lagen om psykiatrisk tvångsvård inte kommer att bli föremål för andra inskränkningar än de som gäller och utifrån individuella bedömningar. Detta förslag innebär en inskränkning av enskildas grundläggande fri- och rättigheter. Därför är det så oerhört viktigt att bestämmelser som har syftet att motverka brottslighet och i stället skapa trygghet och säker vård inte får bli vidare än vad som krävs för att uppnå målet. Därför omfattar dessa bestämmelser personer där det har bedömts att det finns en risk för återfall i allvarlig brottslighet. De generella inskränkningarna ska endast gälla patienter som vårdas enligt lagen om rättspsykiatrisk vård och som av domstol överlämnats till rättspsykiatrisk vård med särskild utskrivningsprövning, vidare de som är anhållna, häktade eller intagna i eller på väg till kriminalvårdsanstalt. I utformningen av förslaget till lagändring som ska gälla har man beaktat de remissvar som inkommit och de erfarenheter som också förmedlats från rättspsykiatrin. Det är oerhört avgörande att teknik, till exempel elektroniska kommunikationstjänster, inte ska få användas på ett kränkande och hotfullt sätt. Sjukdom kan i vissa fall innebära att man använder möjligheterna till kommunikation på ett felaktigt och kränkande sätt. Det är så oerhört viktigt att det inom den rättspsykiatriska vården finns en balans, dels för att motarbeta en patient som använder teknik på ett kränkande och hotfullt sätt, dels för att ombesörja att personen i fråga får en god rehabilitering för att främja en bättre psykisk hälsa. Detta har man beaktat i betänkandet. Överläggningen var härmed avslutad. (Beslut fattades under 23 §.) 10 § Tid för undervisning betänkande 2013/14:UbU19 Tid för undervisning (prop. 2013/14:160) föredrogs. 33 (MP): Jag står naturligtvis bakom reservationer, men för tids vinnande yrkar jag bifall endast till reservation 1. Ofta kan det vara bra att gå tillbaka till gamla texter – till ursprunget, till intentionerna. Så är det med åtgärdsprogram. Första gången åtgärdsprogram nämns är i . Man betonade mycket klokt att åtgärdsprogram skulle vara en process med delaktighet från både föräldrar och elever. Helt centralt inom specialpedagogiken då och var att åtgärdsprogram både skulle omfatta individuella insatser för eleven och se till elevens hela skolsituation. Man skrev också att det var elevens starka sidor som skulle vara utgångspunkt. Det var kloka ord då, och det är kloka ord . Kravet på åtgärdsprogram infördes första gången i Lgr 80 – men bara för grund- och specialskola. reglerades åtgärdsprogram i grundskoleförordningen. Men det var ingen skillnad i skrivningen från texten i Lgr 80. återfinns åtgärdsprogram i skollagen, vilket jag tycker är bra. Den ursprungliga texten om åtgärdsprogram var inte kopplad till kunskapsmål utan till elevens skolsituation i dess helhet. Då framgick av texten att om en elev behöver särskilda stödåtgärder ska ett åtgärdsprogram utarbetas av berörd skolpersonal. Vid utarbetandet av programmet bör skolpersonalen samråda med eleven och elevens vårdnadshavare. I den utredningen föreslogs att man i alla skolformer utom förskola skulle skriva åtgärdsprogram för elever i behov av särskilt stöd. Samma förslag lades också fram i en departementsskrivelse, Elevens framgång – skolans ansvar. hade då i omgångar kritiserat arbetet med åtgärdsprogrammen. En del av kritiken rörde att arbetet är bristfälligt eller obefintligt. Vidare ansågs det att uppföljning och utvärdering görs för sällan samt att individperspektivet dominerar. är det framför allt två områden som kritiseras. Det heter fortfarande att man hanterar elever med särskilda behov. ändrades formuleringen till elever i behov av särskilt stöd – för att betona omgivningens ansvar. I flera olika rapporter framgår att det råder brister i föräldrarnas ansvar. Många uttrycker att föräldrarna visst är med, men när det sker kvalitativa undersökningar framgår det att föräldrarnas underskrifter har betraktats som aktivt deltagande. har kritiserat att det sällan sker en analys av problemet, det vill säga att orsaker inte har noterats skriftligt. Vad kan göras för att förbättra åtgärdsprogrammen? Ett förslag är att ta fram intentionerna och titta på vad har kritiserat i stället för att ge sig på andra områden. Föräldrars och elevers medverkan är en sådan sak. Enligt är syftet med ett åtgärdsprogram att det ska vara ett redskap för lärare, annan personal och rektorer i arbetet med att stödja en elev i behov av särskilt stöd. I det praktiska arbetet fungerar åtgärdsprogrammen som ett stöd i planeringen och genomförandet av den pedagogiska verksamheten runt eleven. Jag anser att åtgärdsprogrammen är ett av de allra viktigaste verktygen läraren har för att skapa en bra skolsituation för elever i behov av särskilt stöd. Jag är inte ensam om den åsikten. Det finns också tunga remissinstanser som betonar det starka behovet av att åtgärdsprogrammen finns kvar till stor del som de ser ut . Det gäller , och . De allra flesta ärenden som kommer in till rör elever i behov av särskilt stöd. Ska något över huvud taget ändras? Lärarna behöver vila, som vi alla säger. Då är det inte dessa frågor man ska ge sig på. Remissinstanserna är mycket tveksamma till om en ändring över huvud taget förändrar någonting i fråga om lärarens administrativa arbetssituation. Slutligen vill jag säga något om frågan om diagnoser. Jag vet att det inte är skrivet någonstans att eleven måste ha en diagnos för att få stöd. Tyvärr ser det dock ofta ut så i skolorna. tycker att det är viktigt att det klargörs och tydliggörs att en diagnos inte är nödvändig för att få stöd. Tyvärr ser det ut så i praktiken. Sedan är det frågan om särskilt stöd i undervisningen. Jag blev inte så mycket klokare när jag läste texten. Flera remissinstanser har svarat att de vill ha ett förtydligande av vad som är stöd och särskilt stöd. Jag har inte blivit klokare av texten i propositionen. Jag tror att frågan fortfarande kommer att vålla stora praktiska problem på skolorna. 34 (M): Jag var ganska liten när jag bestämde mig för att bli lärare. Min dröm då var att få bli lärare i engelska. När jag sedan fick chansen att vikariera i skolan efter avslutat gymnasium upptäckte jag att det verkligen var det roligaste arbete man kunde tänka sig. Att få vara en del av elevernas resa i skolan och att känna att jag kunde bidra till den blev för mig den största utmaning och den viktigaste uppgift som jag kunde tänka mig att arbeta med. Det är eleverna som gör detta. Bra kolleger som tillsammans i arbetslag utvecklar en bra skola är naturligtvis också jätteviktigt, men utan elever finns liksom inte uppgiften. Tiden tillsammans med eleverna är vad läraryrket handlar om – att få till de där magiska mötena mellan lärare och elev, att se ljuset tändas i ögonen på eleverna framför dig, att höra de underbara reflexionerna över en text man läst, att läskoden knäcks. Då öppnar sig bokstavligt talat en helt ny värld. Det är ju inte kärnfysik direkt när vi mottar forskningsbelägg för att det är vad som händer mellan lärare och elev som ger de goda förutsättningarna för lärande. Det känns faktiskt ganska självklart. Läraryrket har dock alltid inkluderat en viss mängd administration. Denna har på olika sätt ökat, och behandlar vi regeringens proposition Tid för undervisning. Regeringens arbete med att minska lärarnas arbetsbörda fortsätter. Efter förra årets beslut att ta bort de individuella utvecklingsplanerna, de så kallade IUP, i de årskurser där betyg ges handlar dagens betänkande om regeringens förslag om ändringar och tillägg i skollagen i syfte att förtydliga reglerna om stöd och särskilt stöd samt förenkla lärarnas arbete med åtgärdsprogram och annan dokumentation. Lärarna upplever att de inte hinner med sitt kärnuppdrag, att undervisa, och regeringen är mycket mån om både att lärarnas arbetsbelastning ska minska och att tiden med eleverna ska öka. Det är bekymmersamt när man som lärare upplever att det är bäst att man skriver ett åtgärdsprogram så att man i alla fall har ryggen fri om Skolinspektionen kommer. Så upplevs det av många lärare , och det gör att det kan finnas ohyggligt många åtgärdsprogram i en och samma klass. Åtgärdsprogram behövs, men det är klokt och bra att vi nu får förtydliganden som kommer att minska lärarnas dokumentationsbörda och som också ska ge de elever som särskilt behöver det den hjälp som krävs. Det ska nu bli tydligt att de behov som ska framgå av åtgärdsprogrammet är de behov av särskilt stöd eleven har. Det krävs inte längre att man ska ange hur uppföljning och utvärdering ska ske, utan det ska vara tillräckligt att ange det ska ske och vem som ansvarar för att det sker. Ett välkommet tillägg är också att skollagen ska förändras så att det blir tydligt att om ett åtgärdsprogram finns behöver inte den skriftliga individuella utvecklingsplanen innehålla samma information. Av många lärare har detta uppfattats som ett dubbelarbete, och det med all rätt. Jag håller med då de säger att det fram till har satts in resurser främst i de högre årskurserna, inte sällan något panikartat då man i årskurs 8 sett att betygen inte är godkända. Att reparera ett helt skollivs misslyckande på vad som i praktiken blir är verkligen inte lätt. Detta vill alliansregeringen ändra på och har därför satt in en rad olika åtgärder för att förändra fokus till att resurserna ska sättas in tidigt, och ju tidigare desto bättre. noterar också att speciallärare och specialpedagoger försvunnit från de svenska skolorna. Det är en i sig riktig iakttagelse, men man försöker göra gällande att det hänt . Man borde vara väl medveten om att den önskade regeringskompisen avvecklade dessa viktiga resurser i skolan, men att alliansregeringen återinförde speciallärarutbildningen. I vårbudgeten byggs speciallärarutbildningen ut med 900 platser . Denna satsning ska börja 2015 och bygger kraftigt vidare på den satsning som gjordes i budgetpropositionen . Tillsammans innebär detta att ytterligare 3 000 speciallärare tillförs . Utöver detta har regeringen aviserat en examenspremie på för den som avlägger en speciallärar- eller specialpedagogexamen. Speciallärarna och specialpedagogerna har alltid varit värda sin vikt i guld. Det kan jag inte minst som lärare intyga. De har ofta ätits upp av de behov som funnits ute i skolorna, och det faktum att deras antal har minskat är väl ganska lätt att förstå. Det utbildades inte några speciallärare eller specialpedagoger . Det fanns inga nya att få tag på. Det hade nämligen den då socialdemokratiska regeringen sett till. Stänger man utbildningar brukar det få en effekt med brister. S-ledda regeringar har även gjort detta försök med polisutbildningen, med samma effekt. Det fula försöket att hänföra den minskningen då alliansregeringen tillträdde faller platt. Människor blir äldre och går i pension, så även speciallärare. återinförde alliansregeringen dessa viktiga resurser. Vi förstår nämligen både lärares och speciallärares värde. Lagändringarna vi diskuterar föreslås träda i kraft , och det innebär att detta börjar gälla kommande läsår. Jag tror att vi i alla sammanhang måste se över olika slags arbetsuppgifter i skolan. Min förhoppning är att till exempel modern teknik ska underlätta för såväl elever som lärare. En sak kan vara vid rättning där så är möjligt. Diskussionen om och nationella prov är nu aktuell. Att elever som lyckas väl på nationella prov och som har goda resultat och bra betyg i övrigt inte lyckas i PISA-undersökningen ger också en del vid handen. De vill göra gällande att de är provtrötta efter anhopningen av betyg och att ju inte var betygsgrundande. Låt oss ta även detta på allvar och titta på vad vi kan göra för den samlade situationen i skolan och förändra den för både elever och lärare. Det känns bra att vi är redo att fatta beslut som ytterligare kan stärka våra barns möjligheter till rätt hjälp i skolan i ett tidigt skede och som också innebär att vi ger våra lärare bättre förutsättningar att få mer tid för barnen och mindre tid till administration och dokumentation – mer tid till undervisning helt enkelt. Jag yrkar bifall till utskottets förslag till beslut och avslag på reservationerna. 35 (MP) replik: Det är härligt att vara värd sin vikt i guld. Det är jag glad över. Att man särskiljer åtgärdsprogram och IUP, att man inte ska skriva dubbelt, är bra och har mitt fulla stöd. När det sedan gäller särskilt stöd och stöd inom ordinarie undervisning skriver man att det är klargjort. När jag läser texten kan jag inte säga att jag blir så väldigt mycket klokare. Man tar upp anpassning som ett exempel, att en elev kanske behöver hjälp med struktur. Det kommer även i fortsättningen att bli massor av gränsdragningsproblem som tyvärr inte gör det lättare eller tydligare. Jag skulle önska att det gjorde det. En del elever behöver andra anpassningar. Är det då stöd inom ordinarie undervisning, eller är det särskilt stöd? De frågor som handlar om speciallärarens och rektorns vardag ser jag inte som lösta med det här. Att specialpedagoger sätts in sent verkar vi vara överens om. När det däremot gäller åtgärdsprogram är bilden lite annorlunda. Det skrivs mest åtgärdsprogram i de tidiga årskurserna, inte i de . Det är något som en skolforskare, , har tittat på. Detta kan man fundera över, och det kan ju finnas förklaringar till det som att lärarna i de tidiga årskurserna jobbar så bra att det helt enkelt inte behövs åtgärdsprogram. Sedan är det en del åtgärdsprogram i årskurs 7, då de första betygen tidigare gavs. 36 (M) replik: Jag uppfattar inte fullt ut vad fråga består av, men jag förstår så mycket som att hon är orolig över att den proposition vi diskuterar inte ska ge den tydlighet hon önskar. Man kan väl konstatera att det finns en rad olika delar i detta. Jag som har upprättat ett antal åtgärdsprogram kan konstatera att den dubbla bördan, alltså att man har skrivit saker både i de individuella utvecklingsplanerna och i åtgärdsprogrammen, nu försvinner. Jag skulle vilja säga att det är en ganska betydande börda som våra lärare efter den här propositionen inte kommer att behöva arbeta med. Sedan har vi delen att man så fort man har varit rädd för att någon inte ska uppnå kunskapsresultaten har satt sig för att skriva åtgärdsprogram. I de underlag vi har ser vi att ett antal åtgärdsprogram skrivs och att det läggs ned en enorm arbetsbörda på detta där det kanske inte skulle behövas. Där ser jag att propositionen ger stöd för att den bördan inte ska behöva fortgå. Det är en del i en minskad arbetsbörda. Det är dock fortfarande rektorernas ansvar att ta detta. Där vill vi trycka på att det är professionen som ska ha ansvaret, inte politikerna. 37 (MP) replik: När det gäller IUP och åtgärdsprogram sade jag att jag tycker att det var helt okej. När det gäller stöd och särskilt stöd är jag dock fortfarande tveksam. Det var just professionen jag skulle komma till i mitt andra inlägg. Det är något också starkt poängterar. Det är ju därför vi vill att läraren ska ha ordinationsrätt när det gäller elever i behov av särskilt stöd. Jag har också jobbat med åtgärdsprogram, , och jag ser att det är många blivande lärare som går ut på praktik och får i uppdrag att skriva åtgärdsprogram under praktiken. De ska vara med om det med sina mentorer. Sedan kommer de tillbaka till utbildningen och säger: Nja, det gick inte så bra, för min lärare sade att jag inte fick skriva det. Det kunde nämligen föra med sig kostnader eller skillnader i organisation; det kunde helt enkelt föra med sig pengar eller jobb. Därför var det många lärare som uttryckte att de inte skriver det som behövs, eftersom rektorn har sista ordet. Då är det ingen idé. Det här tycker jag är en springande punkt när det gäller åtgärdsprogrammen: Det måste vara läraren som har rätt att ordinera. Det är nämligen läraren som är närmast eleven, och det är läraren som ser behoven. Det är lärarens professionalitet man ska lita på. Det är därför väldigt starkt vill ha en ordinationsrätt. Hur ser du på ordinationsrätt i förhållande till professionalitet, ? 38 (M) replik: Ja, här står två lärare och debatterar detta. Det är inte svårt att understryka att både du och jag anser att det är professionen som ska ha det avgörande inflytandet över detta, . Där är det så att rektorn naturligtvis vilar på lärarens bedömning. Inte sällan är det nämligen läraren som avgör och slår larm om att ett åtgärdsprogram behöver skrivas. Här ser jag inte det problem pekar på, alltså att man på något sätt får indikationer från sin rektor på att man inte ska skriva det som uppenbarligen skulle behövas. Det kommer man inte till rätta med på det här viset, utan där måste vi från politikens sida slå fast att elevernas behov ska styra. Detta står mycket tydligt i de styrdokument vi har att förlita oss på. Om en elev eller vårdnadshavare därefter anser att åtgärdsprogrammet inte uppfyller kraven i skollagen kan det faktiskt anmälas till . Här finns också möjlighet att anmäla till Skolinspektionen. På det sättet bedömer vi alltså att det i den svenska skolan finns möjligheter att överklaga och på det viset få en undersökning om man anser att man inte har fått ett korrekt åtgärdsprogram. 39 (FP): Tid är nog faktiskt det enda som är helt rättvist fördelat eftersom vi alla har lika många minuter per dag – även om det ibland kan upplevas som att man över huvud taget inte hinner det man hade tänkt göra. I de många samtalen med lärare runt om i landet var temat just detta: De har så fullt upp att göra med allt annat att de inte hinner göra det de en gång brann för och utbildade sig till, det vill säga vara lärare. Det var då den stora frågan sattes i rullning. Vad kan vi från politiskt håll göra för att rensa bort administration samt förenkla och förtydliga regelverk, så att elevens rätt till en god och likvärdig utbildning säkerställs som vi befriar lärartid? Regeringens förslag till ändringar i skollagen syftar just till att förtydliga reglerna om stöd och särskilt stöd samt till att förenkla lärarnas arbete med åtgärdsprogram och annan dokumentation. Det är ett bra steg på vägen, men jag tror inte att vi är framme. Jag tror att vi kommer att behöva göra ytterligare mer. Bestämmelserna om åtgärdsprogram ändras nu så att det blir tydligt att det är de behov av stöd som eleven har som ska dokumenteras. Det blir också tydligt när och av vem programmet ska utvärderas samt att man inte längre behöver duplicera uppgifterna i två olika planer, det vill säga både i åtgärdsprogrammet och i den skriftliga individuella utvecklingsplanen. Här har det varit ett dubbelarbete för lärarna; det är helt uppenbart. Det har även varit otydligt vad stöd och särskilt stöd är, vilket redan har debatterats. Det har inneburit att det också där har varit upplagt för extraarbete, eftersom stöd, det vill säga anpassningar som kan behövas för en elev, inte kräver samma dokumentation som särskilt stöd. Särskilt stöd är sådant som särskilda undervisningsgrupper, enskild undervisning och elevassistent, och det kommer att kräva individuella åtgärdsprogram. Det kommer också att finnas kvar oavsett om det begärs eller inte av eleven eller vårdnadshavarna. Det är som en säkerhet från statens sida – samhället lämnar ingen efter sig, utan de som behöver stöd ska få det. Som en liten personlig anekdot kan jag berätta att stöd, extraanpassning, särskilt stöd, åtgärdsprogram, individuella program och så vidare var ett sammelsurium för mig till , då en till mig närstående ung man hade börjat i årskurs 1 på gymnasiet. Denne unge man hade enkelt kunnat glida igenom bara genom att vara där och snacka sig fram. när han kom till gymnasiet mötte han helt plötsligt en annan värld. Det gick inte längre att snacka sig fram, och plötsligt var uppgifterna inte koordinerade mellan lärare. Man förväntades leverera skrivningar , och man förväntades dessutom – hör och häpna – plugga efter skoltid. Eleven tappade boll efter boll, och snart hade han ett helt bollhav av missade tentor och inlämningar runt omkring sig. Självklart tärde det på honom. Föräldrar, lärare, rektor och eleven kallades till ett möte, och ett gediget detektivarbete sattes i gång. Vad behövde just den här enskilda eleven för att kunna klara av sin skolgång och nå sin maxpotential? Svaret blev stöd och anpassning i form av handgriplig hjälp med att planera skolgången. Det handlade om extra tydliga veckoscheman som visade exakt var han skulle vara, vad som skulle göras och vad som skulle lämnas in till vem samt vem som skulle stötta honom. Extralektioner sattes in för att han skulle kunna hämta igen de bollar han missat på vägen. Allra viktigast var dock handledning i studieteknik. För en som aldrig har behövt göra en läxa är det inte så enkelt att bara plugga. Detta var stöd, extra anpassningar och åtgärdsprogram i praktiken. Allt dokumenterades på längden och tvären med ansvariga, möten och kontrollpunkter i överflöd. Den unge mannen är nu uppe på banan igen, och jag är övertygad om att det extra stöd och de anpassningar han fick insatta kommer att göra att han inte bara klarar sig in på högskolan utan faktiskt också kommer att veta hur man studerar där.