prot · H109121 · 2014-06-09 00:00:00 — Vi politiker i de arktiska länderna måste tillsammans med urbefolkningarna fatta kloka beslut som gynnar alla som bor och lever i området likaväl som vi värnar miljön och ställer krav på dem som exploaterar naturtillgångarna. Här krävs både klokskap och ökat samarbete och att vi träffas, lyssnar och lär av varandra inom . Jag vill uppmana kommande regering att ta detta på allvar och höja statusen på det arktiska arbetet, bland annat genom att låta genom skrivelse eller proposition ta aktiv del av hur den svenska arktiska strategin och arbetet ska se ut. Till slut, herr talman: Det nordiska samarbetet är viktigt även . Vi kan bli starkare inom EU-arbetet och det internationella arbetet, speciellt inom energi, klimat och miljö. Det är viktigt att alltid ha de nordiska glasögonen på här i och i regeringen när vi stiftar nya lagar eller ändrar befintlig lagstiftning. Det är en uppmaning inte minst från den person som har jobbat mest intensivt med att lösa gränshinder, , som var ordförande i det nu ombildade Gränshindersforum. Han uppmanade oss alla att alltid ha de nordiska glasögonen på. Låt visionen om ett gränslöst vara ledstjärna även ! Tack för de här åren i svenska delegation! Det har varit gott kamratskap och spännande debatter, och jag önskar er alla som fortsätter lycka till i det viktiga arbetet. Jag vill också rikta ett tack till ministern och hennes medarbetare för ett gott samarbete och för att vi alltid har kunnat få svar på de frågor som vi ställer till er. Jag önskar er alla en god sommar. Överläggningen var härmed avslutad. (Beslut skulle fattas .) 7 § Avgifter för tillsyn enligt drivmedelslagen Miljö- och jordbruksutskottets betänkande 2013/14:MJU18 Avgifter för tillsyn enligt drivmedelslagen (prop. 2013/14:180) föredrogs. Talmannen konstaterade att ingen talare var anmäld. (Beslut skulle fattas .) Miljö- och jordbruksutskottets betänkande 2013/14:MJU20 Klimatpolitik (skr. 2013/14:209) föredrogs. 77 (S): Vi ska nu debattera miljö- och jordbruksutskottets betänkande 20, Klimatpolitik. Jag vill ta min utgångspunkt i den debatt som hölls i denna kammare – en aktuell debatt om FN:s klimatpanel IPCC:s senaste vetenskapliga rapport. Rapporten, som har släppts i tre delar, är viktig läsning om det vetenskapliga läget, om klimatförändringarnas effekter och om vad vi kan göra för att förhindra och mildra klimatkrisen. I debatten fanns dock ett mycket märkligt inslag. Där stod och försökte avfärda det som IPCC säger. Till sin hjälp hade en referens till en forskare, och inget mer. Det är visserligen inte första gången som ger prov på ett oseriöst förhållningssätt till vetenskapen; vi ser det på deras sätt att läsa kriminalforskning och hur de gör ekonomiska beräkningar över enligt dem icke önskvärda svenskar. Men bristen på verklighetsförankring är ändå slående. Att ta del av klimatforskningen men välja att förlita sig på ett fåtal som säger emot den absoluta majoriteten av klimatforskare är ett märkligt grepp. Man får nästan känslan av att SD bara vill vara emot. kanske tror att denna lilla minoritet forskare, som oftast är understödd av oljeindustrin, har rätt. Så kan det vara. Jag tycker ändå att det är relevant att ställa en fråga till och . Tänk om de har fel! Tänk om hotet är på riktigt och eftersom det är mänskligt skapat också kan avvärjas! Det krävs verkligen ett hjärta av sten för att äventyra så många människors liv och hälsa. Vi behöver en politik som bygger på kärlek, på jämlikhet och på solidaritet med alla människor. Också här vill jag knyta an till debatten . Miljöminister framförde ett argument som är rätt vanligt förekommande från våra borgerliga kamrater här, nämligen att bara står för av de totala utsläppen. Underförstått: Äsch, det spelar ändå inte så stor roll vad vi gör här. Det är ett farligt sätt att resonera. De flesta länder i världen är inte eller . Om alla länder skulle resonera som miljöministern, och också ofta statsministern, vore det förödande. Dessutom kan man se på annat, vid sidan av hur stor andel av de totala utsläppen vi står för. Det är hur stor del av den totala befolkningen vi utgör. Den är nämligen betydligt mindre. Då blir inte vår promille lika futtig längre, för det betyder ju att vi gör anspråk på en större del av vårt utsläppsutrymme än vad vår storlek som land eller befolkning berättigar. Det är en fråga om jämlikhet. Det finns såklart historiska skäl till att det ser ut på det sättet. Men vad ger oss rätten att tycka att det ska se ut så även i fortsättningen, eller att bara ta det med en axelryckning? Internationell rättvisa måste vara en central del av klimatpolitiken. Att minska våra utsläpp är en solidaritetshandling, för det ger utrymme åt andra. Vår klimatpolitik kan dock även få effekter som går utöver betydelsen av att vi minskar våra utsläpp. Det internationella klimatarbetet är i ett kritiskt skede. Världen behöver ledarskap. Och har varit och borde vara ett av de länder som tar sig an det ledarskapet. Men då behövs en trovärdig politik också på hemmaplan och en förhandlingslinje som driver på. Just nu sitter vi i läget att den ska vara med och förhandla fram EU:s mål efter 2020. Själv har den inte satt något mål efter 2020. Därför finns det inte heller någon långsiktig styrning av den svenska klimatpolitiken. Och det är just vad det här betänkandet handlar om till stor del. har granskat den svenska klimatpolitiken, och den slutliga rapporten släpptes . Kritiken sammanfattas i följande punkter: Det saknas tydliga mål. Det saknas tydliga prioriteringar. Det finns en brist på samordning, både kort- och långsiktigt. Det är en otydlig ansvarsfördelning. Utan mål, prioriteringar, samordning och ansvarsfördelning är det svårt att få någon styrfart på klimatpolitiken. Och beslut som fattas riskerar att bli motstridiga. Ett tydligt exempel är infrastruktur. Det är långsiktiga beslut som kräver god planering. När regeringen behövde underlag för en ny infrastrukturplan som ska sträcka sig gick uppdraget naturligtvis till regeringens expertmyndighet . Man kan tänka sig att det underlag som skulle ta fram skulle vara samordnat med klimatmålen. Men så blev det inte. Det som skulle bli regeringens proposition var en infrastrukturplan som strider mot klimatmålen. Det är anmärkningsvärt. Och det är en följd av att det inte finns någon tydlig styrning, just det som pekar på. Bristen på klimatpolitisk styrning av just pekade på i en delrapport . Vi föreslår att det inrättas ett klimatpolitiskt ramverk vid sidan av det finanspolitiska. Det skulle i korthet innebära att vi pekar ut skarpa mål till 2050 och på vägen dit, också uppdelat i sektorer. På kortare sikt sätts utsläppstak , med en årlig uppföljning som läggs till budgetarbetet och till det ett oberoende klimatpolitiskt råd som granskar och lägger förslag. Vi i skulle behöva samma typ av blocköverskridande uppslutning bakom ett sådant ramverk som finns bakom det finanspolitiska. Det skulle skapa en tydlighet kring mål och prioriteringar, ansvarsfördelning och samordning, just de områden där nuvarande klimatpolitik brister. Jobbet är inte gjort bara för att ett ramverk finns på plats. Vi kommer att behöva göra stora investeringar och jobba mycket med olika typer av styrmedel. Men ramverket vore en solid grund att stå på. Därför, herr talman, yrkar jag bifall till reservation 15. Regeringen tillsatte 2011 ett arbete som skulle kunna vara en början till ett sådant ramverk – Färdplan 2050. redovisade materialet 2012, och har vi väntat på att något ska hända. Faktum är att klimatpolitiken i princip har tagit paus i väntan på det. Men någon proposition har inte kommit. Regeringens svar på kritik blev alltså inte att försöka rätta till bristerna. I stället tillsätter regeringen en utredning med i princip samma uppdrag som fick 2011. Det är löjeväckande. Det finns såklart en orsak till detta. Partierna som kallar sig det enda regeringsalternativet är inte överens. Och det är klart att de vill begrava den här stridsfrågan till. Men det är inte ett rimligt sätt att hantera ett så viktigt politiskt område. Det är ansvarslöst. Jag var på klimatriksdagen i går. Uppemot 600 personer hade samlats för att uppmärksamma klimatfrågan och behandla motioner. Vi fick med oss förslagen, vi som var där – det var representanter för de flesta partier – och det hölls även en tyst minut för de partier som valde att inte delta. Vi fick som sagt med oss förslagen när vi gick. Det är många bra förslag, men framför allt är det ett tydligt budskap till oss i denna kammare: Det behöver hända mer, och vi har inte tid att vänta. De har rätt, men då krävs ett regeringsskifte. Förhoppningsvis kan vi då också hitta vägar till ett blocköverskridande samarbete i denna, för vår generation, ödesfråga. 78 (MP): talade vi om FN:s klimatpanel IPCC och det budskap de kom med i sina senaste rapporter om det vetenskapliga läget. De manar till handling. Det är bråttom, men det är inte . ska vi tala om vad vi ska göra åt saken. Vi ska också tala lite extra om granskning av regeringens klimatpolitik. Jag tänkte börja i den änden. Den kritik som riktar är allvarlig och värd att ta på allvar. Det handlar om att det finns ett stort gap mellan teori och praktik i klimatpolitiken. Det gäller inte så mycket ; det målet är nämligen medvetet satt så lågt att man egentligen inte behöver göra någonting för att nå det. Däremot är det ett stort gap mellan det mål som sätts till 2050 och de prognoser vi ser för utvecklingen om vi fortsätter som . Egentligen är det inget mål till 2050 – de otydliga målen är också en del av de problem som revisionen tar upp – utan en vision, en ganska fluffig sådan, om noll nettoutsläpp. Och beroende på vad man lägger i begreppet netto kan det bli nästan hur mycket eller hur lite som helst. Det leder till en väldig osäkerhet för de människor som för egen del eller för sitt företag står inför stora investeringar. Att bygga en ny masugn eller något sådant är en ganska dyr historia, och då vill man veta: Kommer det att kosta att släppa ut koldioxid? Hur mycket kommer det att kosta? Vilken klimatpolitik kommer vi att ha? Lönar det sig att göra de klimatsmarta investeringarna, eller ska jag köra på som jag brukar göra? Här behövs en tydlighet från politiken för att människor ska våga göra de klimatsmarta investeringarna i stället för att av osäkerhet om den politiska utvecklingen köra på åt ett håll som vi vet är ohållbart. Osäkerheten späds dessutom på av de målkonflikter vi ser i politiken där regeringen inte har varit särskilt benägen att prioritera klimatmålet på det sätt som de har sagt att de vill göra. nämnde infrastrukturpolitiken som ett tydligt exempel där de har vissa klimatmål och sedan medvetet lägger fram en infrastrukturplan som går rakt på tvärs mot den. Det gör det också osäkert. Ska man våga göra det klimatsmarta eller inte? Kommer det att löna sig eller inte? Hur kommer förutsättningarna att se ut? Vi behöver mycket större tydlighet i klimatpolitiken för att vi ska få ett samhälle där alla drar åt samma håll i stället för att vi kommer med fluffiga visioner som inte fylls av innehåll. lyfter också fram att det är en svag styrsignal till näringslivet på klimatområdet, det vill säga för näringslivet kostar det inte att släppa ut på samma sätt som det gör i andra sektorer. kan det finnas goda skäl för det. Vi vill inte att företag ska flytta utomlands och släppa ut lika mycket där i stället. Men risken för att företagen ska flytta utomlands, så kallat koldioxidläckage, har man egentligen inte undersökt särskilt noga, i alla fall inte från regeringens sida. De motiverar det inte med att vissa branscher behöver vissa undantag, utan bara man andas att en sådan risk finns kommer man ibland undan med det. Det skulle behövas mycket noggrannare studier så att inte branscher som skulle behöva en starkare styrning undantas och hamnar efter i utvecklingen och missar tåget att ta fram de klimatsmarta lösningarna som sedan kommer att bli lönsamma. Sedan kan det finnas branscher som kanske behöver undantag, men man måste ha bättre underlag innan man kommer med sådana saker. Utifrån den här problembeskrivningen rekommenderar att politiken ska sätta tydliga mål, långsiktiga mål och en tydlig utsläppsbana. Om vi har ett visst mål till 2050 blir det en mer eller mindre rak linje dit från dagens nivå, så att vi sänker våra utsläpp successivt. Det har man gjort i , och alldeles har också antagit en klimatlag eller ett klimatpolitiskt ramverk där man sätter ett långsiktigt mål med en utsläppsbana som är kopplad till den och som politiken måste hålla sig till. Då blir det ett utsläppstak för varje mandatperiod, eller vad man nu bestämmer för period, som man inte får överskrida. Man får fylla den med vilken politik man vill; det står varje regering fritt att utifrån sina politiska idéer hitta de bästa verktygen. Men om man kan enas om hur man räknar och vart man ska kan det föras en diskussion om vilka verktyg som är de bästa i stället för att diskussionen handlar om vilka verktyg man inte ska ha över huvud taget. Det finns risk för att man missar målen om man inte har de verktyg som krävs för att ta sig dit. Det här är någonting som jag tror att vi behöver ha i . Vi behöver ha ett klimatpolitiskt ramverk med tydliga mål, överenskomna räknesätt och en utsläppsbana. På det finanspolitiska området finns det ett finanspolitiskt ramverk och ett självständigt finanspolitiskt råd som granskar politiken och ger rekommendationer. Jag tror att de funktionerna behövs också på klimatpolitikens område. Det är egentligen samma mekanik. Det handlar om långsiktiga frågor där det är lätt att politiken blir lite släpphänt och att man lovar mer än man kan hålla och ställer ut räkningen på kommande generationer. Det kan man inte göra inom finanspolitiken, och det kan vi inte heller göra inom klimatpolitiken. Därför yrkar jag bifall till reservation 15. Om det finns ett klimatpolitiskt ramverk måste man såklart ha mål och verktyg. Det kommer vi inte ifrån. Jag menar att mål ska ta sikte på att ta en rättvis andel av ett globalt en-och-en-halv-gradersmål. har räknat på ett sådant scenario. För del skulle det innebära minskade utsläpp med i princip till 2020, minus till 2030 och i princip noll till 2050. Helt noll är kanske svårt att nå. Det är svårt att helt komma ifrån utsläpp från mark och sådant. Men man bör ha inriktningen att man ska ned till i princip noll. Detta är sådant som vi ska göra här i . Vi ska självklart stödja fattiga länder med pengar och teknik för en mer klimatsmart tillväxt så att de kan resa sig ur fattigdom. Men det är ingen orsak till att göra mindre här. Det var de svenska målen, men sedan har vi också EU:s mål till 2030 som diskuteras för fullt . Liksom stora delar av miljörörelsen och progressiva företag tror jag att det behövs en sammanhållen politik med tre mål: minskade utsläpp, förnybar energi och energieffektivisering. Dessa mål hänger ihop, och vi har faktiskt fler mål för politiken än bara minskade utsläpp. Dessa mål ger enligt egen konsekvensbedömning bättre effekt för både jobben och folkhälsan. De ger också ett minskat behov av energiimport från till exempel , förutom att de har effekt på klimatet. Detta är någonting som jag tycker att vi från ska stödja. Jag tycker också att vi bör ha en tuffare position när det gäller utsläppsminskningar än det mål som regeringen har antagit och som i princip stöder bara 40 procents minskningar, även om man kan tänka sig internationella insatser därutöver. Vi vill ha en utsläppsminskning i EU. För att nå detta måste vi skärpa utsläppshandeln inom EU som är det viktigaste verktyget för de industrier och andra anläggningar som ingår i hela EU:s utsläppshandel. Priset har kraschat och blivit så lågt att det i praktiken inte är styrande. Det bästa är ju såklart om vi kan skärpa målen och ta ut utsläppsrätter ur systemet så att man får den styrning som man en gång tänkte sig. Men jag tror att vi får vara lite pragmatiska och fundera på olika verktyg som kan rädda det kapsejsade systemet och även fundera på sådana mekanismer som prisgolv och liknande som åtminstone kan se till att priset inte sjunker till en för låg nivå. I så fall har vi återigen problemet med bristande långsiktighet och tydlighet för investerare som vill veta om de kan göra en investering eller inte och räkna hem den. Har man ett system där minsta lågkonjunktur kan få det att krascha vågar man inte göra de långsiktiga investeringar som behövs för klimatet. Får vi en bra klimatpolitik i EU med tuffa mål och med en utsläppshandel som levererar, då är vi så mycket starkare rustade sedan när EU ska delta i de stora klimatförhandlingarna i för att få fram ett globalt klimatavtal. Därför är det avgörande att driver på för att ha en tuff position i EU, och såklart en tuff position i också. Vi måste visa att vi i de rika länderna står upp för de löften som vi har gett till de fattiga länderna. Om vi stöder dem med pengar utöver biståndet för att de ska kunna minska sina utsläpp och anpassa sig till ett förändrat klimat som vi tar vårt rättmätiga ansvar för att minska våra utsläpp till hållbara nivåer, då är det mycket lättare att få i gång ett samtal och nå ett starkt globalt klimatavtal som kan hålla oss under katastrofala klimatförändringar. Jag hoppas att vi alla kan skicka en stark signal om att vilken regering som än åker dit ska göra vad den kan. Jag hoppas att den regeringen kommer att vara rödgrön. 79 (SD): håller vi vår andra klimatdebatt . hölls nämligen en så kallad aktuell debatt om IPCC:s senaste rapportsläpp. Där valde jag att lyfta fram ett antal citat från troligen mest meriterade klimatforskare, , som jag menar är viktiga för att nyansera svensk klimatdebatt. ska vi däremot debattera betänkande MJU20 om klimatpolitik, och i detta betänkande har 9 reservationer. Givetvis står vi bakom samtliga dessa, men för tids vinnande väljer jag att endast yrka bifall till reservationerna 3, 7 och 25. När vi höll den så kallade aktuella debatten gick jag lite utanför ramarna för hur klimatdebatten normalt förs i . Föga förvånande flög epiteten och fördömandena friskt i min riktning. Men lika lite som detta förvånar, lika lite bryr jag mig om detta. Jag hävdar med bestämdhet att debattklimatet är riktigt illa däran inte bara i utan även utanför, där forskare som ger en annan bild av läget tystas och mobbas ut. Det sägs inte sällan att i princip alla forskare är helt överens angående den globala uppvärmningen. Men ingenting kunde vara mer fel. Inte sällan slänger sig politiker med siffran , ibland till och . Jag skulle nog tro att man kan hitta en rad gemensamma nämnare bland av forskarna som sysslar med klimatforskning som även jag själv ställer upp på. Varken jag eller särskilt många forskare förnekar växthuseffekten eller att mänsklig aktivitet påverkar denna. Inte heller är det väl någon som annat än instämmer i att jordens medeltemperatur ökat med ca sedan förindustriell tid. Dock är det nog ganska få, om ens någon, som hävdar att hela denna uppvärmning är kopplad till mänsklig aktivitet. Ett mer rimligt antagande är väl att det är ungefär fifty–fifty. Vidare är jag tillsammans med en stor majoritet forskare, inklusive många av de vetenskapsmän som nedvärderande brukar kallas skeptiker eller förnekare, helt överens om att vi behöver minska våra utsläpp av växthusgaser. Men jag menar att det inte kan ske med de metoder och den politik som föreslås . Jag ska återkomma till detta om . Att det däremot råder något slags konsensus om vad framtiden har att bjuda på ställer jag dock inte upp på. Detta visade inte minst den hearing i representanthusets utskott för vetenskap som ägde rum i där fyra prominenta amerikanska vetenskapsmän och experter på IPCC frågades ut. Där kunde man tydligt se en mångfald av åsiktsriktningar. IPCC fick en hel del svidande kritik, inte minst för den politisering av vetenskapen som sker genom IPCC och inte minst av , som hoppade av arbetet med Summary for Policymakers i protest mot den politiserade slagsidan. Något annat som allt fler blir alltmer överens om är att de datamodeller som ligger till grund för mycket i klimatdebatten är tämligen värdelösa. Sedan deras respektive tillkomst har de konsekvent misslyckats med att beskriva framtiden så som den senare har utvecklat sig. Som jag har sagt här i tidigare debatter vid ett flertal tillfällen har jordens medeltemperatur inte stigit på 16–, trots ett snabbt och tilltagande tillskott av växthusgaser i atmosfären. Hur stora växlar man ska dra av detta faktum kan givetvis diskuteras gällande den långsiktiga utvecklingen. Modellerna har dock en tendens att konsekvent överdriva uppvärmningen i förhållande till senare observerade data. De flesta datamodeller bygger på en positiv återkoppling, en så kallad feedback, men i realiteten har vi snarare kunnat observera en negativ återkoppling. Till detta kan det vara värt att notera att havsisutbredningen på var rekordstor vid sitt senaste maximum 2013 sedan man började mäta den . Vilka slutsatser man ska dra av detta kan diskuteras, men min poäng är att man ska vara försiktig med att bara se de förändringar som driver fram den egna på förhand satta tesen. Att påstå att debatten är över är inget annat än billig och rent antiintellektuell propaganda. Allt detta tycks mycket besvärande för er andra att tala om, och har jag inte hört någon av er ens ta dessa ord i er mun. stod till exempel här i talarstolen och deklarerade självsäkert att vi minsann rusade mot en uppvärmning på fyra grader. Det lustiga i sammanhanget är att jordens medeltemperatur faktiskt inte stigit alls sedan 1999 blev språkrör för Grön ungdom. Gissningsvis gäller en liknande situation för de flesta som deltar i debatten här . Ofta förekommer i klimatdebatten argumentet att även om modellerna har fel är det ändå rätt att göra allt som står i vår makt som ett slags försäkring och säkerhetsåtgärd. Jag menar att detta är ett grovt feltänk och ett vansinnigt dumt sätt att värdera risk. Klimatpolitiken, om den fortsätter föras som , kostar nämligen enorma pengar och tar resurser i anspråk som man kunde göra mycket gott för här och . Som jag resonerar måste miljöproblem som dödar människor ges en högre prioritet än sådana som hypotetiskt kan skada människor . Det talas ofta om att den globala uppvärmningen drabbar i första hand fattiga människor. Bör man då inte tolka detta som att det är fattigdomen i sig som är problemet? Dagens klimatpolitiska riktning kommer dessutom att göra världen väsentligt fattigare. Det kanske största och mest dödliga miljöproblemet för världens fattiga är luftföroreningar till följd av att människor tvingas laga mat över öppen eld i brist på alternativ. Bristen på gas och elektricitet är alltså det stora problemet, inte att världen använder för mycket energi. eftersträvar en human klimatpolitik med en inriktning som tillåter fattiga en ekonomisk tillväxt så att de kan ta sig ur sin fattigdom. På så vis står människor bättre rustade för de klimatförändringar och extremväder som garanterat kommer, oavsett i vilken grad mänsklig påverkan är orsaken och det som är drivande. Vi efterfrågar en klokare användning av de begränsade resurserna där tillväxt, marknadsekonomi och teknisk utveckling är ledord. Min kritik mot den svenska klimatdebatten kan delas in i tre olika delar: dels den ensidiga och överdrivna sakanalysen, dels den märkliga gå-före-politiken och dels de faktiska konkreta åtgärderna. När det till att börja med gäller den ensidiga sakanalysen är det för mig beklämmande hur ni alla i den politiska debatten okritiskt väljer att hålla fast vid varje värstascenario. Än värre blir det när ni väljer att framställa det som rena fakta, trots att IPCC gör olika sannolikhetsbedömningar för olika scenarier och bedömer de värsta scenarierna som mindre sannolika. Fakta är vad vi kan mäta, undersöka och verifiera. Om framtiden finns dock inga fakta, bara prognoser och mer eller mindre kvalificerade antaganden.