prop · H103121 · 2014-02-25 00:00:00 — När det gäller prövningen av om skadeståndsgrundande fel eller för- summelse har förekommit från en myndighets sida ska bedömningen ta sin utgångspunkt i vad som rimligen kan fordras av myndigheten med hänsyn till verksamhetens art och ändamål (prop. 1989/90:42 s. 14 f.). Det betyder att hänsyn tas till sådana förhållanden som att ett beslut har brådskande och rört en juridiskt invecklad fråga. 2013/14:121 handlande ska värderas ur allmänhetens synvinkel. Det avgörande blir därför de krav på rättssäkerhet, noggrannhet och korrekt handläggning som den enskilde rimligen har kunnat ställa i den aktuella situationen. Om myndigheten har brustit i något av dessa avseenden hjälper det därför inte att man från det allmännas sida kan åberopa särskilda förhållanden som gör handlandet i viss mån ursäktligt, t.ex. att felet har berott på tjänstemannens bristande erfarenhet, höga arbetsbörda eller hastigt påkomna sjukdom (a. prop. s. 15). Skadeståndslagens regler om skadeståndsskyldighet för staten anses som huvudregel vara tillräcklig när det gäller tvångsmedel, utom sådana som avser frihetsberövanden. Även vid t.ex. användning av hemliga tvångsmedel gäller de generella reglerna (prop. 2006/07:133 s. 32 f.). Förslagen om dispositionsförbud och penningbeslag en tämligen begränsad utvidgning av dagens möjligheter att säkra egendom inför ett framtida förverkande. Det saknas mot den bakgrunden anledning att avvika från huvudregeln om att skadeståndslagens reglering är tillräcklig även vid dessa typer av åtgärder. är part till konvention om penningtvätt, efterforskning, beslag och förverkande av av brott (i detta kapitel kallad konvention, se avsnitt 4.4.3). Den konventionen har vidareutvecklats och kompletterats, vilket resulterat i konvention av om penningtvätt, efterforskning, beslag och förverkande av av brott och om finansiering av terrorism (i detta kapitel kallad förverkandekonventionen). har undertecknat förverkandekonventionen, som trädde i kraft . I detta kapitel behandlas frågan om tillträde till förverkandekonventionen. Syftet med förverkandekonventionen är att bekämpa allvarlig brottslighet genom att beröva brottslingar vinningen av och hjälpmedlen för deras brott, och att bekämpa finansiering av terrorism, samt att i detta syfte skapa ett väl fungerande internationellt samarbete. De huvudsakliga nyheterna i förverkandekonventionen jämförd med konvention är följande: -förverkandekonventionen görs tillämplig även på finansiering av terrorism (artikel 2), -egendom som varit föremål för penningtvätt ska kunna förverkas (artikel 3.1), -under förutsättning att förverkande kan ske vid penningtvätt och vid de brott som anges i bilagan till konventionen kan en part i samband med tillträdet lämna en förklaring att förverkande endast ska ske när brottet kan föranleda fängelse , eller att förverkande inte ska ske beträffande från skattebrott i den utsträckning sådan kan neutraliseras inom ramen för skatteförfarandet (artikel 3.2), -det ska vara möjligt att spärra och beslagta egendom som kan komma att förverkas (artikel 4), -man ska kunna få fram och till andra parter lämna information om enskilda personers bankkonton och transaktioner (artiklarna 7.2, 17 och 18), -juridiska personer ska kunna hållas ansvariga för brott enligt konventionen (artikel 10), -det ska finnas finansunderrättelseenheter (FIU) och dessa ska kunna samarbeta över gränserna (artiklarna 12 och 46), -det ska finnas en ordning för att förhindra penningtvätt och finansiering av terrorism (artikel 13), -misstänkta transaktioner ska kunna stoppas eller skjutas upp och detta ska kunna ske även på begäran av en utländsk FIU (artiklarna 14 och 47), -samarbete ska inte få vägras på den grunden att det rör sig om självtvätt (artikel 28.8 c) samt -bilagan till konventionen som omfattar ett antal brottskategorier som i förhållande till åtagandena i artiklarna 3, 9 och 17 representerar ett minimum som parterna inte kan reservera sig mot. Konventionen innehåller 56 artiklar fördelade på sju kapitel. I beaktandesatserna anges att det finns ett behov av att vidta gemensamma brottsbekämpande åtgärder för att skydda samhället. Kampen mot allvarliga brott, som har blivit ett allt större internationellt problem, kräver ett utnyttjande av moderna och effektiva metoder på internationell nivå. En av dessa metoder anges vara att beröva brottslingar vinningen av och hjälpmedlen för deras brott. För att nå detta mål måste ett väl fungerande system för internationellt samarbete upprättas. I beaktandesatserna påminns om 1990 års konvention, om FN:s resolution om hot mot internationell fred och säkerhet förorsakat av terroristhandlingar, samt om FN:s konvention om bekämpande av finansiering av terrorism (som ålägger parterna att kriminalisera finansiering av terrorism). Till konventionen har utarbetats en förklaranderapport som är vägledande vid tolkningen av konventionen.18 Kapitel I – Definitioner I artikel 1 a–h finns definitioner av vissa centrala begrepp som ska gälla vid tillämpningen av konventionen. Med förstås varje ekonomisk fördel som härrör från eller som direkt eller indirekt uppnåtts genom 18 Explanatory Report to on Laundering, Search, Seizure and Confiscation of the Proceeds from Crime and on the Financing of Terrorism (CETS No. 2013/14:121 brott. Förverkande i konventionens mening är sådant straff eller annan åtgärd beslutad av domstol efter rättegång på grund av brottslig gärning som innebär ett slutgiltigt berövande av egendom. Övriga begrepp som definieras är egendom, hjälpmedel, förbrott, FIU, spärrande eller beslag samt finansiering av terrorism. Jämfört med konvention är definitionerna av FIU, spärrande eller beslag samt finansiering av terrorism nya. Kapitel II – Finansiering av terrorism Artikel 2, som saknar motsvarighet konvention, innehåller föreskrifter om hur konventionen ska tillämpas på finansiering av terrorism. Där anges att bestämmelserna i kapitel III, IV och V ska kunna tillämpas även på finansiering av terrorism. Det ska särskilt säkerställas att det är möjligt att efterforska, spåra, identifiera, spärra, beslagta och förverka egendom, av lagligt eller olagligt ursprung, som används eller är avsedd att användas på något sätt, helt eller delvis, för att finansiera terrorism, eller från sådant brott, och så långt möjligt samarbeta i detta syfte. Kapitel III – Åtgärder som ska vidtas på nationell nivå I kapitlet är bestämmelserna uppdelade i två avdelningar. De allmänna bestämmelserna i första avdelningen omfattar artiklarna 3–11, medan artiklarna 12–13 ingår i den andra avdelningen om FIU och förebyggande åtgärder. Artikel 3 innehåller bestämmelser om förverkande. Enligt artikel 3.1 ska det vara möjligt att förverka hjälpmedel och eller egendom vars värde motsvarar sådan och, vilket är nytt jämfört med konvention, egendom som varit föremål för penningtvätt. I artikel 3.2 ges, jämfört med konvention, en mera begränsad möjlighet för en part att reservera sig mot konventionens regler om förverkande. Under förutsättning att förverkande kan ske vid penningtvätt och vid de brottskategorier som anges i bilagan till konventionen, kan en part i samband med tillträdet lämna en förklaring om att förverkande endast ska ske när brottet kan föranleda en frihetsberövande påföljd . Vidare kan en part förklara att förverkande inte ska ske beträffande från skattebrott i den utsträckning sådan kan neutraliseras inom ramen för skatteförfarandet. Artikel 3.3 innehåller en ny fakultativ regel om att parterna får föreskriva obligatoriskt förverkande vid brott som omfattas av förverkandebestämmelserna, t.ex. penningtvätt. Enligt artikel 3.4, som är ny, ska parterna införa en ordning som gör det möjligt att kräva att en lagöverträdare, när det gäller allvarliga brott enligt nationell lagstiftning, visar ursprunget för påstådd eller annan egendom som kan förverkas, i den mån ett sådant krav stämmer överens med principerna i dess nationella lagstiftning. Enligt artikel 53.4 kan en part i samband med tillträdet förklara bl.a. att den inte avser tillämpa artikel 3.4. Artikel 4 handlar om utredning och säkerhetsåtgärder. I syfte att underlätta ett framtida förverkande ska det vara möjligt att identifiera, spåra, spärra eller ta i beslag egendom som kan komma att förverkas. är nytt jämfört med konvention är att egendomen ska kunna spärras och beslagtas. Åtgärder för att spärra, beslagta och förverka ska enligt artikel 5, som är ny, även omfatta egendom som har trätt i stället för utbyte, del av egendom som utbyte har sammanblandats med, avkastning av utbyte och avkastning av det som har trätt i stället för utbyte. Omhändertagande av spärrad eller beslagtagen egendom behandlas i artikel 6, som också är ny. I artikel 7 ges bestämmelser om befogenhet och teknik för utredning. Punkterna 1 och 3 motsvarar artikel 4 konvention. Domstolar och andra behöriga myndigheter ska, för att kunna vidta åtgärder som avses i artiklarna 3, 4 och 5, kunna få tillgång till eller beslagta handlingar som rör ekonomiska förhållanden utan att hindras av banksekretess. Vi- dare ska det enligt den nya punkten 2 vara möjligt att bl.a. identifiera konton och att övervaka transaktioner som sker till och från olika konton. Artikel 8, som motsvarar artikel 5 konvention, innehåller krav på att den som berörs av åtgärder enligt artiklarna 3, 4 och 5, bl.a. förverkande, ska ha tillgång till effektiva rättsmedel för att kunna tillvarata sina rättigheter. Artikel 9 innehåller en bestämmelse om kriminalisering av penningtvätt. Punkterna 1 och 2 är i sak oförändrade jämfört med artikel 6 konvention. I artikel 9.1 ställs krav på att vissa uppsåtliga penningtvättsåtgärder ska vara kriminaliserade. Det anges i artikel 9.2 att det inte ska ha någon betydelse huruvida förbrottet är föremål för partens straffrättsliga domsrätt eller inte. Det är vidare enligt punkt b möjligt att föreskriva att självtvätt inte ska vara straffbart. Enligt artikel 9.3 kan parterna överväga att straffbelägga även vissa oaktsamma förfaranden. Jämfört med konvention har det tillkommit en punkt om att parterna kan överväga att straffbelägga gärningar där gärningsmannen misstänkte att egendomen utgjorde av brott. Vidare har två punkter enligt vilka parterna skulle överväga att straffbelägga gärningar med vissa avsiktsuppsåt försvunnit. Artikel 9.4 innehåller en jämfört med konvention mera begränsad möjlighet att reservera sig mot kriminaliseringskravet i artikel 9.1. Förutsatt att penningtvätt är kriminaliserat i förhållande till de kategorier av förbrott som anges i bilagan till konventionen, kan en part föreskriva att artikel 9.1 ska tillämpas endast i den mån förbrottet är ett brott som bestraffas med frihetsberövande eller en frihetsberövande åtgärd där maximistraffet är eller, i de fall parten har en minimitröskel för brott i sitt rättssystem, brott som bestraffas med frihetsberövande eller en frihetsberövande åtgärd där lägsta straffet är mer än . Det är vidare, under samma förutsättning, möjligt att förklara att artikel 9.1 endast ska tillämpas på en lista över specificerade förbrott eller på en kategori av grova förseelser enligt partens nationella lagstiftning. Av artikel 9.5, som är ny, framgår att det inte är tillåtet att ställa upp ett krav på att förbrottet är styrkt genom dom. I stället ska det enligt artikel 9.6, som också är ny, vara möjligt att döma för penningtvättsbrott utan att man behöver visa exakt vilket förbrott som utbytet härrör från. Enligt nya artikel 9.7 ska som giltigt förbrott räknas även gärning som begåtts i en annan stat, om den utgör ett brott i den staten, under förutsättning att den skulle ha utgjort ett förbrott om gärningen hade förövats inom landet. Enligt nya artikel 10 åtar sig parterna att under vissa förhållanden hålla juridiska personer ansvariga. Artikel 11, som är ny, innebär att det ska vara möjligt att beakta slutliga avgöranden från en annan stat när straffet bestäms för de brott som tas upp i konventionen. I avdelning två av kapitlet finns bestämmelser om FIU och om förebyggande åtgärder. Artikel 12, som är ny, innebär en förpliktelse att inrätta en FIU och att se till att denna får tillgång till de upplysningar som behövs för att den ska kunna sköta sina uppgifter. I artikel 13, som är ny, anges vilka åtgärder parterna ska vidta för att förhindra penningtvätt och i artikel 14, som också är ny, ställs krav på att behöriga myndigheter eller organ ska kunna vidta brådskande åtgärder när det finns misstanke om att en transaktion har samband med penningtvätt. En sådan myndighet ska också tillfälligt kunna skjuta upp en transaktion eller vägra tillstånd till att den genomförs tills den analyserats närmare. Kapitel IV – Internationellt samarbete Kapitlet omfattar artiklarna 15–45 och är uppdelat på sju avdelningar. I kapitlets första avdelning ges principer för hur det internationella samarbetet ska gå till. De första två punkterna i artikel 15 är identiska med tidigare artikel 7. Punkterna 3 och 4 är nya och ersätter artikel 9 konvention. Enligt punkt 4 ska bistånd med efterspaning och säkerhetsåtgärder i första hand ske i enlighet med lagstiftningen i det anmodade landet men så långt det är möjligt tillgodose den anmodande statens krav på formaliteter. Enligt punkt 4 ska parterna säkerställa att framställningar från andra parter prioriteras på samma sätt som interna förfaranden. Den andra avdelningen handlar om bistånd med efterspaning. Vissa skyldigheter att lämna bistånd på begäran av annan part föreskrivs i artikel 16, som är identisk med artikel 8 konvention. I artiklarna 17 och 18, som är nya, finns bestämmelser om skyldighet att på begäran av annan part lämna upplysningar om bankkonton, liksom att i vissa fall lämna upplysningar om banktransaktioner. En part kan enligt artikel 17.5 förklara att artikel 17 bara ska vara tillämplig på de kategorier av brott som framgår av bilagan till konventionen. Enligt artikel 19, som också är ny, ska parterna se till att det är möjligt att på begäran av annan part övervaka transaktionerna på vissa konton . I artikel 20, som är identisk med artikel 10 konvention, anges att parterna även utan begäran kan förse annan part med upplysningar om hjälpmedel och . Den tredje avdelningen innehåller bestämmelser om skyldighet att vidta och verkställa säkerhetsåtgärder på begäran av annan part. Artikel 21 är identisk med artikel 11 konvention. Första punkten i artikel 22 är ny och innebär en skyldighet att spontant och på begäran av en part lämna information av betydelse för säkerhetsåtgärden. Andra punkten är identisk med andra punkten i artikel 12 förverkandekonvention. I den fjärde avdelningen ges föreskrifter om vilka åtgärder en part är skyldig att vidta på begäran av annan part för att verkställa beslut om förverkande av hjälpmedel eller . Artikel 23 innehåller regler om när det föreligger skyldighet att förverka. De första fyra punkterna i artikeln är oförändrade i förhållande till konvention. melsen i artikel 23.5 är däremot ny och handlar om att parterna i möjligaste mån ska samarbeta även när det gäller förverkande som inte utgör en påföljd för ett brott. Artikel 24, som motsvarar artikel 14 konvention, innehåller bestämmelser om verkställighet av förverkande. Hanteringen av förverkad egendom behandlas i artikel 25, som är ny. I punkt 1 anges att den anmodade parten ska förfoga över den förverkade egendomen i enlighet med sin lagstiftning. I punkterna 2 och 3 finns regler om hur fördelningen av förverkad egendom ska ske. Den anmodade parten ska enligt punkt 2 i första hand överväga att lämna tillbaka den förverkade egendomen till den ansökande parten så att denna kan lämna kompensation till brottsoffren eller lämna tillbaka egendomen till dess rättmätiga ägare. I punkt 3 framhålls möjligheten att ingå avtal om hur förverkad egendom ska delas med andra parter när en förfrågan görs med stöd av artikel 23 eller 24. I artikel 26, som motsvarar artikel 16 konvention, klargörs att den omständigheten, att en stat har gjort en framställning om förverkande inte påverkar den ansökande statens rätt att själv verkställa ett förverkandebeslut. Parterna ska samråda med varandra för att undvika att det totala värdet av det som förverkas överskrider det penningbelopp som anges i förverkandebeslutet. Enligt artikel 27, som är identisk med artikel 17 konvention, får den anmodade parten inte vidta någon åtgärd som innebär frihetsberövande, om den ansökande parten har förklarat att det inte får ske. I femte avdelningen regleras möjligheterna att vägra eller skjuta upp samarbete. Bestämmelserna i artikel 28 om vägransgrunder är i huvudsak oförändrade i förhållande till artikel 18 konvention. Punkten 8 c är ny och innebär att det inte är tillåtet att vägra samarbete på den grunden att självtvätt inte är kriminaliserat i den anmodade staten. Stater där självtvätt inte är straffbart kan således inte neka en annan stat bistånd enligt konventionen med hänvisning till att kravet på dubbel straffbarhet inte är uppfyllt. Trots detta är det möjligt för en stat att vägra samarbete med hänvisning till vägransgrunden i artikel 28.1 a, alltså om det skulle strida mot grundläggande principer i den anmodade statens rättssystem. I artikel 29, som är identisk med artikel 19 konvention, klargörs att den anmodade parten kan skjuta upp en begärd åtgärd, om denna skulle skada dess myndigheters utredningar eller rättsliga förfaranden. Det betyder att den anmodade statens egna anspråk har företräde. Innan samarbete med annan part vägras eller skjuts upp måste emellertid enligt artikel 30, som är identisk med artikel 20 konvention, den anmodade parten överväga om verkställighet kan ske partiellt eller på vissa villkor som den bedömer som nödvändiga. Denna möjlighet torde kunna användas om det behövs för att undvika dubbelförverkande. Sjätte avdelningen handlar om underrättelser och skyddande av tredje parts rättigheter. Artiklarna 31 och 32, som är identiska med artiklarna 21 och 22 konvention, omfattar bestämmelser om underrättelse om handlingar och erkännande av utländska beslut. I sjunde avdelningen finns procedurregler och andra allmänna bestämmelser. Enligt artikel 33, som är identisk med artikel 23 konvention, ska parterna utse en central myndighet som ska svara för att sända och besvara framställningar enligt kapitel IV, handlägga dem eller överlämna dem till de behöriga myndigheterna för handläggning. na ska i samband med tillträdet meddela generalsekreterare namn och adresser till de myndigheter som den utsett enligt artikeln. I artikel 34, som motsvarar artikel 24 konvention, anges bl.a. att huvudregeln är att de centrala myndigheterna ska kommunicera direkt med varandra. När det brådskar får den ansökande partens rättsliga myndigheter kommunicera direkt med den anmodade partens rättsliga myndigheter. Punkt 6 är ny och innebär att den ansökande partens rättsliga myndigheter kan sända utkast till framställningar eller meddelanden enligt detta kapitel direkt till den anmodade partens motsvarande myndigheter före en formell framställning. Syftet med detta är att påskynda handläggningen av en kommande, formell begäran om samarbete. Framställningens formella och materiella innehåll behandlas i artiklarna 35–40. Artikel 35 motsvarar i allt väsentligt artikel 25 konvention, och omfattar bestämmelser om vilka krav som ska respektive får ställas på framställningens form och språk. Den första punkten är ny och innebär att parterna kan acceptera att framställningar sker på elektronisk väg under förutsättning att den ansökande parten är beredd att på förfrågan ta fram en skriftlig förteckning över sådana meddelanden och originalhandlingen. En part kan också avge en förklaring om under vilka förhållanden den är beredd att godta och verkställa framställningar som mottagits elektroniskt eller på annat sätt. Enligt punkt 2 får en stat inte kräva att framställningar eller bifogade handlingar översätts om parten inte enligt punkt 3 vid tillträdet i en förklaring förbehållit sig rätten att kräva att framställningar som görs och handlingar som är fogade till sådana framställningar ska åtföljas av en översättning till partens eget språk, ett av officiella språk eller till det av dessa språk som den anger. Artiklarna 36–40 är identiska med artiklarna 26–30 konvention och handlar om legalisering av handlingar, framställningens innehåll, ofullständiga och flerfaldiga framställningar samt skyldigheten att ange skäl för beslut att vägra, uppskjuta eller ställa villkor för samarbete. Artikel 41, som är likalydande med artikel 21 konvention, innehåller bestämmelser om att den anmodade parten ska lämna den ansökande parten upplysningar om åtgärder som vidtagits med anledning av en framställning, om det slutliga resultatet av sådana åtgärder, om beslut att helt eller delvis vägra eller skjuta upp genomförande av åtgärder m.m. Den ansökande parten ska å sin sida genast underrätta den anmodade parten om ett förverkandebeslut helt eller delvis upphör att vara verkställbart eller om någon ny omständighet uppkommit som innebär att en begärd åtgärd är berättigad. I artiklarna 42–45, som är identiska med artiklarna 32–35 konvention, finns bestämmelser om bl.a. sekretess, fördelning av kostnader och om skadestånd. Kapitel V – Samarbete mellan FIU I kapitel V, som är nytt, regleras samarbetet mellan de olika ländernas FIU. Enligt artikel 46 ska parterna säkerställa att berörda FIU, i syfte att bekämpa penningtvätt, samarbetar med att samla in och analysera eller utreda relevanta upplysningar om alla fakta som kan tyda på penningtvätt. Vidare ska parterna säkerställa att FIU utbyter alla tillgängliga upp- lysningar som kan vara relevanta för bearbetning eller analys eller för ut- Prop. 2013/14:121 redning genom FIU av finansiella transaktioner som rör penningtvätt. övrigt innehåller artikeln bl.a. föreskrifter om vilka upplysningar som ska lämnas, hur dessa får användas av den mottagande staten och om i vilka situationer en FIU får vägra att lämna upplysningar till en annan stats FIU. Artikel 47 innehåller bestämmelser om skyldighet för parterna att se till att en FIU ska kunna vidta brådskande åtgärder på framställning av en utländsk FIU och tillfälligt avbryta eller vägra att medge en transaktion och på de villkor för uppskjutande av transaktioner som tillämpas i dess nationella lagstiftning. Kapitel VI – Övervakningssystem och biläggande av tvister Om övervakningssystem och biläggande av tvister finns bestämmelser i kapitel VI. Enligt artikel 48, som är ny, är det partskonferensen (COP) som ska ansvara för att konventionens genomförande följs upp. ska dels övervaka att parterna genomför konventionen korrekt, dels på framställning från en part yttra sig i frågor om hur konventionen ska tolkas och tillämpas. Artikeln innehåller vidare bestämmelser om hur övervakningen ska genomföras, partskonferensens rätt att få upplysningar från parterna och om hur tvister mellan parterna om konventionens tolkning eller tillämpning ska lösas. Kapitel VII – Slutbestämmelser Det sista kapitlet innehåller i artiklarna 49–56 slutbestämmelser om undertecknande och ikraftträdande, anslutning till konventionen, territoriell tillämpning, samband med andra konventioner och avtal, förklaringar och förbehåll, ändringar, uppsägning och slutligen underrättelser. Bestämmelserna motsvarar, med undantag för artikel 54, om möjligheten att ändra i konventionen, som är ny, i allt väsentligt artiklarna 36–44 konvention. Förverkandekonventionen trädde i kraft och tillämpas av de medlemsstater som har tillträtt den. Gentemot stater som har tillträtt konvention men inte den reviderade förverkandekonventionen tillämpas fortsättningsvis den äldre konventionen. I en bilaga till konventionen finns en lista över olika brottskategorier som det hänvisas till i artiklarna 3.2, 9.4 och 17.5. Listan har enligt förklaranderapporten hämtats från ordlistan till (Glossary to the FATF Recommendations). 10.3 Konventionen bör godkännas