prop · H20325 · 2014-12-03 00:00:00 — Ingen brottslighet hos unga bör emellertid förringas utan samhällets inställning till brott bör vara tydlig även för unga som begår mindre allvarliga brott. Den normbildande funktionen som kriminalisering har bör upprätthållas också för de minst allvarliga brotten och mot de yngsta lagöverträdarna. I relation till unga är det av särskild vikt att reaktionerna på brott är tydliga och konsekventa och på ett pedagogiskt sätt uttrycker samhällets . En vanlig straffrättslig reaktion för de yngsta lagöverträdarna är åtalsunderlåtelse. Av statistik från Brå framgår att av samtliga lagföringar i gruppen 15–under det året utgjordes av åtalsunderlåtelser. Det är mot den bakgrunden viktigt att åtalsunderlåtelse på ett tydligt sätt signalerar för den unge att det är fråga om en straffrättslig reaktion och att innehållet klargörs för den unge. Det bör därför enligt regeringen tydligt framgå att åtalsunderlåtelse är en reaktion på brott. Utgångspunkten är att alla brott ska leda till en straffrättslig reaktion. Åklagaren är också som huvudregel skyldig att föra talan om brott som hör under allmänt åtal (20 kap. 6 § ). Möjligheterna till åtalsunderlåtelse utgör ett undantag från åklagarens absoluta åtalsplikt. Om brottet är utrett, något som normalt förutsätter ett erkännande, får åklagaren under närmare angivna förutsättningar besluta om åtalsunderlåtelse i stället för att väcka åtal (se prop. 1984/85:3 om åtalsunderlåtelse, s. 11 f.). De allmänna bestämmelserna om åtalsunderlåtelse finns i 20 kap. 7 § . De tar framför allt sikte på fall som skulle ha lett till en begränsad straffrättslig reaktion om något väsentligt allmänt eller enskilt intresse inte åsidosätts genom åtalsunderlåtelsen och därutöver vissa extraordinära fall. bestämmelser gäller oberoende av den misstänktes ålder. För unga lagöverträdare under finns dock en särskild reglering i lagen (1964:167) med särskilda bestämmelser om unga lagöverträdare, förkortad LUL, som har företräde framför bestämmelser (se prop. 1987/88:135 s. 39 och prop. 1994/95:12 s. 100). Åtalsunderlåtelse enligt LUL kan meddelas i några olika fall. Det ena huvudfallet är när den unge blir föremål för vård eller annan stödåtgärd enligt socialtjänstlagen (2001:453), förkortad SoL, eller lagen (1990:52) med särskilda bestämmelser om vård av unga, förkortad LVU. Det kan också vara fråga om någon annan åtgärd som innebär att den unge får hjälp eller stöd och det med skäl kan antas att det därigenom vidtas vad som är lämpligast för den unge (17 § första stycket LUL). Med stöd av den bestämmelsen kan åtalsunderlåtelse meddelas exempelvis om den unge skulle dömts till ungdomsvård om åtal hade väckts. Det andra huvudfallet är när gärningen skett av uppenbart okynne eller förhastande (andra stycket). Med detta avses närmast gärningar som begåtts av obetänksamhet eller retsamhet. Det avgörande är alltså att det är fråga om gärningar av viss karaktär och inte i första hand vilken påföljd som skulle ha dömts ut om åtal hade väckts. När polisens och åklagarens ingripande innebär en tillräcklig varning kan alltså åtalsunderlåtelse aktualiseras. Vid bedömningen ska också åklagaren beakta den unges vilja att gottgöra målsäganden och att delta i medling (tredje stycket). Åtalsunderlåtelse får dock bara meddelas om något väsentligt allmänt eller enskilt intresse inte åsidosätts genom beslutet (fjärde stycket). Detta gäller i båda huvudfallen, även om bedömningen kan komma att skilja sig åt beroende på vad åtalsunderlåtelsen grundar sig på. I bedömningen av om något väsentligt allmänt intresse åsidosätts i fall av okynne eller förhastande ska hänsyn tas till bl.a. brottets svårhetsgrad och omständigheterna kring brottet (se t.ex. prop. 1987/88:135 s. 11). Detta har också ibland uttryckts så att brottslighetens art och straffvärde ska beaktas. Sådana faktorer torde däremot normalt inte utesluta åtalsunderlåtelse i vårdfallen. Exempel på gärningar där åtalsunderlåtelse inte bör meddelas är mera planerad eller systematisk skadegörelse såsom klotter och narkotikabrott (Riksåklagarens riktlinjer 2006:3). Vidare talar återfall mot åtalsunderlåtelse. Åklagaren ska vid bedömningen av om ett väsentligt allmänt intresse åsidosätts särskilt beakta om den unge har gjort sig skyldig till brott. Något absolut förbud mot åtalsunderlåtelse vid återfall finns dock inte. Åtalsunderlåtelsen ska meddelas personligen till den unge. Detta ska enligt 18 § ske vid ett personligt sammanträffande med åklagaren efter att beslutet fattats eller undantagsvis . Även den unges vårdnadshavare eller annan som svarar för fostran ska kallas till mötet och företrädare för bör ges tillfälle att närvara. Åklagaren ska förklara för den unge vad beslutet innebär och att reaktionen kommer att bli mer ingripande om den unge begår nya brott. Ett personligt sammanträffande får endast underlåtas om det inte går att genomföra. Till beslutet om åtalsunderlåtelse är kopplat ett krav på att den unge iakttar skötsamhet (22 § första stycket) vilket bl.a. innebär att den unge ska avhålla sig från fortsatt brottslighet. Åklagaren får återkalla beslutet och i stället väcka åtal för gärningen om särskilda skäl föranleder det (andra stycket). Vid den bedömningen ska åklagaren särskilt beakta om den unge har återfallit i brott från beslutet. Att den unge har meddelats en åtalsunderlåtelse antecknas också i belastningsregistret. Uppgiften ska gallras efter beslutet om den unge var och annars efter beslutet. Ett visst utrymme för att meddela åtalsunderlåtelse för unga finns också enligt reglerna i även om regleringen i LUL har företräde. Bestämmelserna i om att beslutet ska meddelas personligen, att företrädare för de sociala myndigheterna ska ges möjlighet att närvara och att åklagaren ska göra klart för den unge vad lagföringen innebär gäller även i dessa fall. Namnet speglar inte innehållet För en ung person som begår brott kan en åtalsunderlåtelse bli en varning om att åtal och skärpta straffrättsliga reaktioner kan vänta vid återfall. Reaktionen ger en signal till den unge om att det förtroende som visats genom varningen avtar vid misskötsamhet. Åklagarna har en viktig uppgift genom kontakten med den unge. Genom åklagarens personliga möte med den unge där åklagaren förklarar innebörden i åtalsunderlåtelsen och vad misskötsamhet kan leda till förstärks åtalsunderlåtelsens funktion som en allvarligt menad varning från samhällets sida. För en ung person som begår något eller några enstaka brott av mindre allvarlig karaktär kan ett tydligt klargörande av samhällets syn på gärningen och en varning om att fortsatt kriminalitet kommer att leda till en mer ingripande påföljd i vissa fall vara tillräckligt. Också den omständigheten att ett beslut om åtalsunderlåtelse antecknas i belastningsregistret gör det tydligt för den unge att det är en reaktion på ett brott. Frågan är emellertid om uttrycket åtalsunderlåtelse är lämpligt för att uttrycka den varning om straff som åtgärden måste innebära för den unge. Enligt regeringen är det olyckligt att tala om åtalsunderlåtelse i dessa fall eftersom det kan uppfattas som att samhället överhuvudtaget inte har reagerat på brottet. Begreppet kan alltså inte tillräckligt sägas visa att det är fråga om lagföring för ett brott. Inte heller framgår att det är fråga om en varning med en reell möjlighet att väcka åtal även för de ursprungliga brotten. Det bör därför enligt regeringen övervägas ett namnbyte. övervägde ett namnbyte men bedömde att någon ändring inte borde genomföras. Enligt utredningen ligger det pedagogiska värdet av åtalsunderlåtelsen främst i samtalet med åklagaren och det faktum att möjligheterna till åtalsunderlåtelse är begränsade vid återfall. Namnet har enligt utredningen mindre betydelse. hade emellertid föreslagit att begreppet åtalsunderlåtelse skulle ändras till straffvarning för den som var , av pedagogiska skäl och för att uppnå ökad tydlighet (SOU 2004:122, Ingripande mot unga lagöverträdare, s. 267 f.). Det stora flertalet av remissinstanserna ställde sig bakom den utredningens förslag. Hovrätten över och avstyrkte dock eftersom namnet straffvarning inte vore lämpligt eftersom en sådan skulle kunna meddelas även vid återfall och en varning bara bör kunna ges en gång. avstyrkte också eftersom åtalsunderlåtelse är ett juridiskt fackuttryck som är vedertaget och inarbetat och som tillämpas för både unga och vuxna lagöverträdare. Det väsentliga budskapet till den unge är varningen om att ett straff kan komma att dömas ut. Detta bör på ett enkelt och tydligt sätt återspeglas i namnet. Enligt regeringen är därför straffvarning en ändamålsenlig benämning på åtalsunderlåtelser av det slag som meddelas med stöd av LUL. Begreppet åtalsunderlåtelse är visserligen inarbetat och väl känt inom rättsväsendet. För en ung lagöverträdare kan begreppet dock framstå som främmande och i värsta fall misstolkas som att konsekvenserna av brottet helt och hållet uteblir. Eftersom åtalsunderlåtelse endast kan beslutas då det är klarlagt att brott har begåtts anser inte regeringen heller att det vore att föregripa domstolsprocessen att i namnet markera att det är fråga om en varning om att ett straff eller någon annan straffrättslig påföljd kan komma att dömas ut. Lagrådet har med anledning av detta anfört att det är angeläget att en benämning i lagtext är förenlig med de grundläggande begreppen i . Uttrycket straff framstår enligt Lagrådet mot den bakgrunden som alltför begränsat (jfr 1 kap. 3 § ) eftersom även andra påföljder som ungdomstjänst kan komma i fråga om en åtalsunderlåtelse återkallas. Enligt Lagrådet bör därför domstolens möjlighet att välja en annan brottspåföljd än straff framgå. Benämningen kan förslagsvis vara påföljdsvarning. Visserligen skulle begreppet påföljdsvarning uttrycka innehållet i en åtalsunderlåtelse på ett korrekt sätt strikt rättsligt. Enligt regeringens uppfattning bör dock även andra hänsyn tas. Stor vikt bör läggas vid att namnet är enkelt, tydligt och begripligt för en ung lagöverträdare. I det avseendet torde begreppet straffvarning vara tydligare än påföljdsvarning för att klargöra att det handlar om en reaktion på ett brott. Eftersom begreppet straff används i för att definiera ett brott (1 kap. 1 § ), och att ett straff alltså måste vara föreskrivet för att gärningen ska vara brottslig kan begreppet straffvarning enligt regeringen inte heller anses vara missvisande. Inte heller den omständigheten att det är möjligt att meddela åtalsunderlåtelse vid återfall hindrar enligt regeringen att namnet straffvarning väljs. Möjligheterna till en sådan åtgärd vid återfall är begränsade och baseras på en nyanserad bedömning. Regeringen anser mot den bakgrunden att åtalsunderlåtelse enligt LUL bör byta namn till straffvarning. Det skulle kunna övervägas, vilket föreslagit, att låta benämningen straffvarning avse alla åtalsunderlåtelser mot den som är , således även åtalsunderlåtelser enligt . Skälen för åtalsunderlåtelse för unga enligt LUL är emellertid delvis andra än de som motiverar åtalsunderlåtelse enligt . Enligt regeringen bör också reglering så långt som möjligt vara oförändrad. Att terminologin i LUL kommer att skilja sig från talar därför inte med tillräcklig styrka mot att förslaget genomförs. Begreppet straffvarning markerar dessutom att det är en annan slags varning än den som kan beslutas enligt 32 kap. 4 § eller enligt 30 b § LUL vid misskötsel av en utdömd påföljd. Regeringen föreslår därför att åtalsunderlåtelse enligt LUL utmönstras och ersätts av straffvarning. Detta kräver följdändringar i , lagen (1998:620) om belastningsregister och vissa andra författningar. Däremot kommer exempelvis regleringen i 5 kap. 1 § körkortslagen (1998:488) att omfatta straffvarningar även utan att dessa anges uttryckligen. Regeringens förslag: Lagändringarna träder i kraft . Lagändringarna i ska gälla även för gärningar som begåtts innan ändringarna trätt i kraft. Utredningens förslag överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna har inte kommenterat utredningens förslag särskilt. Skälen för regeringens förslag: Lagändringarna bör träda i kraft så snart som möjligt. Regeringen föreslår att det sker . Svårare brottspåföljd får inte åläggas för en gärning än den som var fö- reskriven när gärningen begicks, 2 kap. 10 § första stycket regeringsformen. En motsvarande bestämmelse finns i artikel 7 i den Europeiska konventionen angående skyddet för de mänskliga rättigheterna och grundläggande friheterna. Vidare gäller att straff ska bestämmas efter den lag som gällde när gärningen företogs men att, om en annan lag gäller när dom meddelas, den lagen ska tillämpas om den leder till frihet från straff eller till lindrigare straff, 5 § andra stycket lagen (1964:163) om införande av . Den föreslagna ändringen i innebär att den unges samtycke inte längre krävs för att domstolen ska få välja ungdomstjänst som påföljd. Den förändringen bör enligt regeringen så långt möjligt tillämpas även för brott som begåtts före ikraftträdandet. Ändringen innebär inte att reaktionen på brottet för den enskilde blir svårare än med dagens reglering. Något hinder mot att låta de nya reglerna omfatta också brott begångna före ikraftträdandet kan därför inte anses föreligga vilket inte heller Lagrådet invänt mot. En uttrycklig övergångsbestämmelse om att ändringen ska gälla även för gärningar som begåtts före ikraftträdandet bör därför införas. Övriga förslag kräver inte några särskilda övergångsbestämmelser. Kostnader för statliga myndigheter Regeringens förslag om ökad samverkan mellan rättsväsendets myndigheter och kommunerna kan inte anses tillföra nya uppgifter för myndigheterna. Det är därför regeringens bedömning att förslaget inte medför annat än marginella kostnader för myndigheterna vilka får anses rymmas inom ramen för befintliga anslag. Även övriga förslag bedöms rymmas inom befintliga anslag. Regeringens förslag om ökad samverkan mellan rättsväsendets myndigheter och kommunerna kan inte heller anses tillföra nya uppgifter för kommunerna. De ekonomiska konsekvenserna av förslaget för kommu- nerna får anses vara så försumbara att de inte bör medföra någon ekono- Prop. 2014/15:25 misk kompensation enligt den kommunala finansieringsprincipen. Regeringens förslag om slopa kravet på samtycke för ungdomstjänst kan innebära att ytterligare några unga kommer att dömas till den påföljden. I den bedömning som ska göras av om ungdomstjänst är en lämplig påföljd med hänsyn till den unges person och övriga omständigheter kommer dock även den unges inställning till påföljden att få betydelse. Det kan mot den bakgrunden inte förutses att tillämpningen av påföljden kommer att öka i någon beaktansvärd omfattning. Förslaget om att verkställigheten av ungdomstjänst ska inledas efter att domen vunnit laga kraft innebär en precisering av den skyldighet som kommunerna redan har om att ungdomstjänsten ska inledas . Regeln ger dessutom möjlighet att avvika från huvudregeln om det finns särskilda skäl för det. Sammantaget ger även den föreslagna regleringen kommunerna visst utrymme för att i det enskilda fallet anpassa verkställigheten utifrån lokala förhållanden. De ekonomiska konsekvenserna för kommunerna av förslagen om ungdomstjänst får anses vara så försumbara att de inte bör medföra någon ekonomisk kompensation enligt den kommunala finansieringsprincipen. Övriga förslag bedöms inte leda till några ekonomiska konsekvenser för kommunerna. Konsekvenser för den kommunala självstyrelsen Förslaget om att verkställigheten av ungdomstjänst ska påbörjas senaste efter det att domen vunnit laga kraft innebär en precisering av ramarna för kommunernas ansvar för verkställigheten. Även om förslaget innebär en precisering av ett befintligt ansvar innebär det en viss inskränkning av den kommunala självstyrelsen. Mot bakgrund av vikten av snabba och tydliga reaktioner när brott begås av unga får denna inskränkning anses vara godtagbar enligt regeringens mening. Förslagen innebär en förbättring av det befintliga påföljdssystemet för unga. I ett större perspektiv syftar det till att minska ungas brottslighet. Förslaget om en lagreglerad samverkan mellan de myndigheter som handlägger ärenden avseende unga lagöverträdare syftar till att förbättra samarbetet kring unga lagöverträdare. Därmed bör också tillämpningsområdet och verkställigheten av de särskilda ungdomspåföljderna kunna bli mer enhetligt. Detta bör leda till en ökad likabehandling av unga som begår brott och förbättra kvaliteten i de insatser som görs för unga. Förslaget om att reglera verkställighet av ungdomstjänst senast ska inledas innebär en ambitionsökning till fördel för den unge samt ökar likabehandlingen. Även övriga förslag som regeringen lägger stärker förutsättningarna för att den unge får en lämplig påföljd och en väl fungerade verkställighet. 2014/15:25 8 Författningskommentar 8.1Förslaget till lag om ändring i Var och en, som inte är part i målet, får höras som vittne. I brottmål får dock målsäganden inte vittna, även om han eller hon inte för talan. I brottmål får vittnesförhör inte heller äga rum med någon som har åtalats för medverkan till den gärning förhöret gäller eller för någon annan gärning som har samband med den gärningen. Vad som sägs i andra stycket om den som har åtalats ska också gälla den som för gärning som där avses 1.är skäligen misstänkt och har underrättats om misstanken enligt 23 kap. 2.har meddelats strafföreläggande eller föreläggande av ordningsbot, eller 3.till följd av beslut enligt bestämmelser om åtalsunderlåtelse, straffvarning eller särskild åtalsprövning inte har åtalats. Ska någon som avses i andra eller tredje stycket höras i en rättegång som inte avser åtal mot honom eller henne, gäller i fråga om kallelse till förhandling och påföljd för utevaro från förhandlingen samt i fråga om förhöret vad som sägs om tilltalade i 31 kap. 4 §, 37 kap. 1 §, 45 kap. 15 § samt, med undantag för vad som sägs om häktning, 46 kap. 15 §. I fråga om rätt till ersättning för inställelse vid förhandling gäller 36 kap. 24 och 25 §§. Paragrafen innehåller bestämmelser om vem som får vittna. Tredje stycket tredje punkten har justerats till följd av att åtalsunderlåtelse i lagen (1964:167) med särskilda bestämmelser om unga lagöverträdare, förkortad LUL, har ändrats till straffvarning, se kommentaren till 16 § LUL. Paragrafen har också moderniserats språkligt. 8.2Förslaget till lag om ändring i Den som är under tjugoett år och som begått brott får dömas till ungdomstjänst om påföljden är lämplig med hänsyn till hans eller hennes person och övriga omständigheter. Den som döms till ungdomstjänst ska åläggas att utföra oavlönat arbete och delta i annan särskilt anordnad verksamhet i lägst tjugo och högst . Den som är får dömas till ungdomstjänst endast om det finns särskilda skäl för det. Rätten får döma till ungdomstjänst om påföljden kan anses tillräckligt ingripande med hänsyn till brottslighetens straffvärde och den unges tidigare brottslighet och det inte finns skäl för att döma till ungdomsvård. I valet mellan ungdomstjänst och böter ska ungdomstjänst väljas om den påföljden inte är alltför ingripande. Paragrafen innehåller bestämmelser om ungdomstjänst. I första stycket har kravet på att den unge ska samtycka till ungdomstjänst utgått. ringen behandlas i avsnitt 5.3. Övriga ändringar i paragrafen är språkliga. Ungdomstjänst ska användas när den unge inte har ett särskilt behov av Prop. 2014/15:25 vård och ungdomstjänsten inte är alltför ingripande i förhållande till ett Det innebär i praktiken att ungdomstjänst ska väljas som påföljd för brott på nivån 60 dagsböter och uppåt för unga som saknar eller endast har ett begränsat vårdbehov (se prop. 2005/06:165 s. 132). Som en ytterligare förutsättning gäller liksom tidigare att påföljden ska vara lämplig med hänsyn till den unges person och övriga omständigheter. Den unges samtycke utgör däremot inte en förutsättning för att domstolen ska få döma till ungdomstjänst. Vid sidan av gärningens allvar och den unges vårdbehov är det avgörande för påföljdens tillämpningsområde därför om den kan bedömas vara lämplig med hänsyn till den unges person och övriga omständigheter. Lämplighetsbedömningen bör ta sikte på samma omständigheter som tidigare (se samma prop. s. 69 f. och 131). Den ska bl.a. avse om den unge kan förväntas verkställa påföljden. Om den unges personliga förhållanden är sådana att det framstår som mindre troligt att han eller hon kommer att kunna klara av att fullgöra ungdomstjänst talar det mot att ungdomstjänst är en lämplig påföljd. Eventuella missbruksproblem måste beaktas liksom om den unge inte kommer att kunna verkställa påföljden inom rimlig tid exempelvis av hälsoskäl. I bedömningen ska den unges inställning till att utföra oavlönat arbete och inställning i övrigt vägas in. Vid bedömningen av om ungdomstjänst är en lämplig påföljd ska den unges åsikt beaktas utifrån hans eller hennes mognad och ålder. Om det till följd av den unges inställning kan befaras att han eller hon inte kommer att fullgöra ungdomstjänsten kan det tala emot att påföljden skulle vara lämplig. Att den unge motsätter sig att utföra ungdomstjänst utgör emellertid inte ett absolut hinder. Som underlag vid påföljdsbestämningen kommer domstolen regelmässigt att ha ett yttrande från socialnämnden. Enligt 11 § lagen (1964:167) med särskilda bestämmelser om unga lagöverträdare, förkortad LUL, i dess nya lydelse ska socialnämnden i det yttrande som avges på begäran av åklagare även ange om ungdomstjänst är en lämplig påföljd. Domstolen är inte bunden av socialnä1mndens bedömning. En självständig och samlad bedömning måste därför göras av domstolen i varje enskilt fall. 8.3Förslaget till lag om ändring i lagen (1964:167) med särskilda bestämmelser om unga lagöverträdare Om den unge, sedan straffvarning har beslutats enligt 16 §, misstänks för att ha begått annat brott , får åklagaren besluta att inte inleda förundersökning eller att lägga ned en påbörjad förundersökning beträffande detta brott. Detta gäller dock inte, om något väsentligt allmänt eller enskilt intresse åsidosätts genom att förundersökning inte äger rum. Paragrafen innehåller bestämmelser om möjligheter för åklagaren att besluta att inte inleda förundersökning eller att lägga ned åtal i vissa fall. Bestämmelsen har justerats till följd av att åtalsunderlåtelse i denna lag har ändrats till straffvarning, se kommentaren till 16 §. Paragrafen har också moderniserats språkligt. I fråga om den som misstänks för att ha begått brott innan han eller hon fyllt ska åklagaren, innan beslut fattas i åtalsfrågan, inhämta yttrande från socialnämnden i den kommun som enligt socialtjänstlagen (2001:453) har ansvaret för den unge, om denne har erkänt gärningen eller det annars finns skälig misstanke att han eller hon har begått brottet och sådant yttrande inte inhämtats under förundersökningen. Yttrande behöver inte inhämtas om brottet är ringa, om det är uppenbart att det finns förutsättningar för straffvarning eller åtalsunderlåtelse eller om det annars är obehövligt. Om förundersökningen gäller brott på vilket fängelse kan följa, ska, om möjligt, undersökningsledaren begära ett sådant yttrande som avses i första stycket senast i samband med delgivning av brottsmisstanke enligt 23 kap. 18 § första stycket . Ett yttrande ska innehålla en redogörelse för vilka åtgärder som nämnden har vidtagit i fråga om den unge samt en bedömning av om den unge har ett särskilt behov av åtgärder som syftar till att motverka att han eller hon utvecklas ogynnsamt. Vidare ska yttrandet innehålla en redovisning av de åtgärder som nämnden avser att vidta. Åtgärderna ska redovisas i ett ungdomskontrakt om de vidtas med stöd av socialtjänstlagen och i en vårdplan om de vidtas med stöd av lagen (1990:52) med särskilda bestämmelser om vård av unga. Arten, omfattningen och varaktigheten av åtgärderna ska framgå av kontraktet eller vårdplanen.