prop · H103143 · 2014-03-11 00:00:00 — Ett sänkt krav på hemvisttid för anmälan enligt 7 § skulle innebära att den samhörighet med som dessa barn kan förväntas ha betonas. Regeringen anser därför att den hemvisttid som krävs för förvärv av svenskt medborgarskap genom anmälan enligt 7 § bör kortas ner. En hemvisttid framstår som en lämplig huvudregel. Mot bakgrund av det på medborgarskapsområdet övergripande målet att undvika statslöshet, bör hemvistkravet sättas något lägre beträffande barn som inte förvärvar något medborgarskap vid födelsen. hemvist framstår som lämpligt i dessa situationer. Regeringen föreslår därför att kravet på hemvisttid i 7 § sänks till tre respektive . För förvärv av svenskt medborgarskap enligt bestämmelsen krävs att barnet har permanent uppehållstillstånd. För EES-medborgare och vissa familjemedlemmar till dessa, likställs permanent uppehållsrätt med ett permanent uppehållstillstånd vid tillämpningen av medborgarskapslagen. Dessa krav gäller dock inte för nordiska medborgare. För att EES-med- borgare och deras anhöriga inte ska missgynnas i förhållande till andra utlänningar vad gäller möjligheten att förvärva svenskt medborgarskap föreslår regeringen i avsnitt 8.1 att uppehållsrätt likställs med permanent uppehållstillstånd vid tillämpningen av medborgarskapslagen. Förlängd tidsperiod för anmälan om svenskt medborgarskap för unga vuxna Regeringens förslag: Nuvarande möjlighet för en utlänning som har fyllt samt har permanent uppehållstillstånd och hemvist här i landet sedan viss ålder att förvärva svenskt medborgarskap genom anmälan ska gälla till dess han eller hon har fyllt . Utredningens förslag: Överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: i , Bodens kom- mun, kommun, kommun, kommun, kommun, , Kommuner och Landsting, Samarbetsorgan för etniska organisationer i och för Invandrarkvinnor tillstyrker förslaget. UNHCR välkomnar förslaget, men påpekar att kravet på permanent uppehållstillstånd inte är förenligt med om undvikande av statslöshet. Ingen av remissinstanserna avstyrker förslaget. Skälen för regeringens förslag: Enligt om begränsning av statslöshet (SÖ 1969:12), som har tillträtt, ska en stat bevilja medborgarskap till en person som är född på statens territorium om personen annars skulle bli statslös. Medborgarskapet ska beviljas antingen automatiskt eller efter ansökan (application). En stat som väljer ett ansökningsförfarande får begränsa förvärvet av medborgarskap till statslösa som uppfyller vissa krav. Artikel 1.2 i konventionen innehåller en uttömmande lista över vilka villkor för förvärv av medborgarskap som en konventionsstat får ställa i detta fall. En ansökan som uppfyller villkoren får inte avslås. I svensk rätt motsvarar kravet således snarare en anmälan än ansökan (naturalisation). Naturalisation innebär en diskretionär prövning, vilket alltså inte är tillåtet i detta fall. Enligt artikel 1.2 i konventionen är det bl.a. tillåtet att kräva att den statslösa personen ska ha varit stadigvarande bosatt i staten i fråga som inte överstiger före anmälan eller sammanlagt. Andra tillåtna krav är att personen alltid ska ha varit statslös och att han eller hon inte förklarats skyldig till brott mot statens säkerhet eller dömts till frihetsberövande påföljd eller längre. Möjligheten till anmälan ska enligt konventionen finnas som inte får börja senare än och inte upphöra tidigare än vid en ålder . Regeringen vill i sammanhanget framhålla följande. När det gäller beviljande av medborgarskap till statslösa går i flera avseenden redan nu avsevärt längre än vad som krävs enligt konventionen. Med regeringens övriga förslag kommer möjligheterna för statslösa personer att erhålla svenskt medborgarskap att stärkas ytterligare. För att ska uppfylla kraven i konventionen, måste emellertid perioden inom vilken en statslös person som är född i kan förvärva medborgarskap genom anmälan förlängas till dess han eller hon har fyllt . Regeringen föreslår därför att tidsperioden i 8 § utvidgas på angivet sätt. UNHCR har anfört att kravet på permanent uppehållstillstånd inte är förenligt med om undvikande av statslöshet, där man talar om stadigvarande bosättning (habitual ). UNHCR har med andra ord gjort gällande att det enligt konventionen inte skulle vara tillåtet att kräva att den statslöses bosättning i landet ska ha varit laglig, eftersom uppehållstillstånd eller laglig hemvist inte uttryckligen omnämns bland de villkor som staten enligt artikel 1.2 i konventionen tillåts ställa upp. Regeringen gör i sammanhanget följande överväganden. Det finns starka principiella skäl till varför en laglig vistelse som huvudregel utgör en grundläggande förutsättning för förvärv av svenskt medborgarskap. Ett undantag i detta hänseende måste anses förutsätta en klar internationell förpliktelse eller andra mycket tungt vägande skäl. Regeringen finner i likhet med utredningen att en samlad bedömning av bl.a. konventionens ordalydelse och förståelsen av begreppet stadigvarande bosatt (habitually resided) inte ger anledning att ändra medborgarskapslagen i detta hänseende. 2013/14:143 8 Övriga behov av förändringar av Regeringens förslag: I fråga om medborgare i länder inom Euro- peiska ekonomiska samarbetsområdet (EES), och i fråga om vissa familjemedlemmar till dessa medborgare, ska vid tillämpningen av lagen om svenskt medborgarskap uppehållsrätt likställas med ett Detta ska dock inte gälla medborgare i , , eller . Utredningens förslag: Överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: och Bodens kommun tillstyrker Förvaltningsrätten i anser att det kan medföra tillämp- ningssvårigheter att ta bort kravet på permanent uppehållsrätt. remissinstanserna avstyrker förslaget. Skälen för regeringens förslag: För förvärv av svenskt medborgar- skap genom anmälan enligt 6, 7, 8 eller 9 § eller naturalisation enligt 11 § lagen (2001:82) om svenskt medborgarskap krävs att sökanden har permanent uppehållstillstånd i . Vissa sökande undantas emeller- tid från kravet på permanent uppehållstillstånd. I 20 § första stycket anges att vad som i medborgarskapslagen föreskrivs om krav på per- manent uppehållstillstånd inte gäller för den som är medborgare i , , eller . Bakgrunden till regeln är att nordiska medborgare över huvud taget inte behöver ha uppehållstillstånd för att vistas i (se Genomförande av EG-direktiven om unions- medborgares rörlighet inom EU och om varaktigt bosatta tredjelands- medborgares ställning, prop. 2005/06:77 s. 127). I andra stycket stadgas att i fråga om medborgare i övriga länder inom Europeiska ekonomiska samarbetsområdet (EES), och sådana familjemedlemmar som avses i 3 a kap. 2 § utlänningslagen (2005:716), ska vid tillämpningen av med- borgarskapslagen permanent uppehållsrätt likställas med ett permanent Enligt 3 a kap. 2 § utlänningslagen avses med familjemedlem till EES-medborgare bl.a. en utlänning som följer med eller i ansluter sig till en EES-medborgare och som är make eller sambo till EES-medborgaren eller en släkting till EES-medborgaren i rakt ned- eller uppstigande led, om släktingen är beroende av henne eller honom för sin försörjning. Fortsättningsvis används endast benämningen familjemedlemmar för dessa personer. Den nuvarande lydelsen av 20 § andra stycket medborgarskapslagen infördes till följd av och rådets direktiv /38/EG av (rörlighetsdirektivet). melser om unionsmedborgares och deras familjemedlemmars rätt att fritt röra sig och uppehålla sig i medlemsstater där de inte själva är med- I och med att rörlighetsdirektivet införlivats med gäller motsvarande för medborgare i de länder inom EES som inte är EU-medlemsstater, och för familjemedlemmar till dessa medborgare. Med begreppet uppehållsrätt avses enligt 3 a kap. 1 § utlänningslagen en rätt för EES-medborgare och deras familjemedlemmar att, under vissa förutsättningar, vistas i mer än utan uppehållstillstånd. En EES-medborgare har uppehållsrätt bl.a. om han eller hon är arbetstagare eller egen företagare i , eller har kommit till för att söka arbete och har en verklig möjlighet att få en anställning. Familjemedlemmar till en EES-medborgare med uppehållsrätt har i många fall också uppehållsrätt. Uppehållsrätten finns så länge villkoren för denna är uppfyllda. En EES-medborgare som har vistats lagligt i utan avbrott under har permanent uppehållsrätt. Detsamma gäller familjemedlemmar som inte själva är EES-medborgare och som har vistats lagligt i utan avbrott under med den person från vilken de härleder sin uppehållsrätt. Permanent uppehållsrätt innebär en rätt för EES-medborgare eller familjemedlemmar att vistas i utan att några särskilda villkor längre gäller. I vissa fall finns möjlighet till förtida permanent uppehållsrätt. Den permanenta uppehållsrätten kan endast upphöra om individen har vistats utanför i mer än två på varandra följande år. Något hinder finns inte för EES-medborgare och deras familjemedlemmar att ansöka om uppehållstillstånd men deras vistelse i grundar sig numera inte på att de har ansökt och fått uppehållstillstånd utan på att de har uppehållsrätt. I praktiken innebär detta att EES-medborgare och deras familjemedlemmar inte uppfyller de för medborgarskapsförvärv uppställda kraven på permanent uppehållstillstånd förrän de fått permanent uppehållsrätt, dvs. I de flesta situationer saknar detta betydelse för vilken tid i som krävs för att EES-medborgare och familjemedlemmar ska kunna förvärva svenskt medborgarskap. Medborgarskapsförvärv blir oftast ändå inte aktuellt förrän vistelse i . Exempelvis krävs som huvudregel för naturalisation att sökanden haft hemvist i . Det finns dock situationer då EES-medborgare eller familjemedlemmar skulle kunna förvärva svenskt medborgarskap tidigare än i landet, men förhindras att göra det på grund av att de inte haft skäl att ansöka om uppehållstillstånd och att de ännu inte har permanent uppehållsrätt. Så kan bl.a. vara fallet om sökanden är gift eller sambo med en svensk medborgare och därför har möjlighet att få dispens från hemvistkravet och därmed kan naturaliseras efter en kortare hemvisttid än , enligt 12 § medborgarskapslagen. Regeringen har dessutom i avsnitt 7.3 föreslagit att 7 § ska ändras så att vissa barn ska kunna bli medborgare genom anmälan hemvist. Regeringen gör följande överväganden. Det framstår som otillfredsställande att någon som utnyttjat den på unionsrätten grundade rättigheten att vistas i utan uppehållstillstånd i praktiken till följd av detta hamnar i ett sämre läge när det gäller medborgarskapsförvärv än om han eller hon i stället hade ansökt om uppehållstillstånd. Detta gäller särskilt i förhållande till barn som växer upp i och som skulle haft möjlighet till medborgarskap än . Med hänsyn till dessa förhållanden är det angeläget att möjliggöra för EES-med- borgare och deras familjemedlemmar att förvärva svenskt medborgar- 2013/14:143 skap även innan de kan få permanent uppehållsrätt. Ett lämpligt sätt att åstadkomma det är att likställa uppehållsrätt med ett permanent uppehållstillstånd vid tillämpningen av medborgarskapslagen. Detta innebär alltså att dessa personer i vissa fall kan få medborgarskap redan innan de, genom permanent uppehållsrätt, fått en obegränsad rätt till bosättning i landet. Förvaltningsrätten i anser att det kan medföra tillämpningssvårigheter att ta bort kravet på permanent uppehållsrätt. Förvaltningsrätten pekar på att olika myndigheter gör skiftande bedömningar av huruvida en person har uppehållsrätt i . Förvaltningsrätten anser emellertid att det är mycket positivt att även EES-med- borgare med uppehållsrätt, men som inte har permanent uppehållstillstånd, kan komma i åtnjutande av de undantag från hemvistkravet som ställs upp i 12 § första stycket 2. Precis som förvaltningsrätten påpekar förekommer det att olika myndigheter gör olika bedömning i fråga om uppehållsrätt, framför allt för att denna kan föreligga för att kort därefter ha upphört. Som framgått av redovisningen ovan har en person uppehållsrätt endast så länge villkoren för uppehållsrätten är uppfyllda. Den omständigheten att en person har uppehållsrätt vid ett visst tillfälle garanterar alltså inte att han eller hon också haft det . I det sammanhanget bör dock framhållas att regeringens förslag i denna del inte innebär någon förändring av övriga krav för medborgarskapsförvärv, t.ex. när det gäller hemvist. För att uppfylla hemvistkravet måste sökandens vistelse i bl.a. ha varit laglig . Regeringen anser mot denna bakgrund att uppehållsrätt ska likställas med ett permanent uppehållstillstånd vid tillämpningen av medborgarskapslagen. Regeringen föreslår därför att 20 § andra stycket ändras på så sätt att, när det gäller de EES-medborgare och familjemedlemmar som avses i bestämmelsen, uppehållsrätt likställs med ett permanent uppehållstillstånd vid tillämpningen av medborgarskapslagen. 8.2Förbättrad möjlighet att återfå svenskt medborgarskap Regeringens förslag: Den som förlorat sitt svenska medborgarskap enligt lag om svenskt medborgarskap, till följd av tidigare bestämmelser som syftade till att undvika dubbelt medborgarskap, ska återfå detta genom anmälan. Om den som anmälan avser står under någon annans vårdnad för anmälan, ska denna i stället göras av den eller dem som är vårdnadshavare. Om anmälan avser ett barn som har fyllt och har utländskt medborgarskap, ska det för förvärv av svenskt medborgarskap krävas att barnet samtycker till det. Sådant samtycke ska dock inte behövas om barnet är varaktigt förhindrat att lämna samtycke på grund av en psykisk störning eller på grund av något annat liknande förhållande. Anmälningar enligt bestämmelsen ska prövas av . Utredningens förslag: Överensstämmer i huvudsak med regeringens. Utredningen föreslår, till skillnad från regeringen, att länsstyrelserna ska pröva ärenden som avser medborgare i något av de nordiska länderna, medan ska pröva övriga ärenden enligt bestämmelsen. Vidare föreslår utredningen en annan lagteknisk utformning. Remissinstanserna: Ett flertal remissinstanser tillstyrker förslaget, däribland och Svenskar i världen. Ingen av remissinstanserna avstyrker förslaget. Skälen för regeringens förslag: medborgarskapslag byggde på principen att dubbelt medborgarskap skulle undvikas. Enligt 7 § nämnda lag förlorade de svenska medborgare som förvärvade utländskt medborgarskap sitt svenska medborgarskap. Detta gällde dels vid förvärv av utländskt medborgarskap efter ansökan eller uttryckligt samtycke, dels genom att personen inträdde i allmän tjänst i annan stat. tillåts dubbelt medborgarskap fullt ut. Att en svensk medborgare söker och förvärvar ett annat medborgarskap innebär alltså inte längre att det svenska medborgarskapet förloras. Genom en övergångsbestämmelse i den nu gällande medborgarskapslagen gavs personer som förlorat sitt svenska medborgarskap enligt 7 § medborgarskapslag, men som skulle ha haft det kvar om nuvarande medborgarskapslag hade gällt för förlusten, en möjlighet att genom anmälan återfå det svenska medborgarskapet. Denna möjlighet var dock tidsbegränsad och förutsatte att anmälan gjordes . Under den givna tidsfristen gjorde sammanlagt 5 575 personer anmälningar om återfående av medborgarskap enligt övergångsbestämmelsen. Över hälften av dessa anmälningar gjordes 2003, dvs. som övergångsbestämmelsen var tillämplig. Efter att denna tidsbegränsade möjlighet upphörde har det anförts dels att den tidsfrist under vilken medborgarskap kunde återfås var alltför kort, dels att information om möjligheten inte nådde alla berörda. En person som tidigare förlorat eller befriats från sitt svenska medborgarskap kan återfå det genom anmälan enligt 9 § medborgarskapslagen. En förutsättning för att bestämmelsen ska vara tillämplig är bl.a. att anmälaren haft hemvist här i landet . Det finns även möjlighet för en person som varit svensk medborgare att på nytt förvärva svenskt medborgarskap genom naturalisation enligt 11 §. Som huvudregel krävs för naturalisation bl.a. att sökanden haft hemvist här i landet . Vid ett naturalisationsförfarande kan tidigare svenska medborgare, enligt 12 § första stycket, få dispens från de krav som gäller vid ansökan om svenskt medborgarskap. Enligt praxis kan en tidigare svensk medborgare som har varit bosatt i intill vuxen ålder återfå sitt svenska medborgarskap genom naturalisation eller efter återkomsten till . Även tidigare svenska medborgare som bara haft hemvist här i landet som barn, eller som haft hemvist i , kan medges viss dispens från hemvistkravet. För medborgare i , , och finns dessutom en möjlighet enligt 19 § att genom anmälan få tillbaka ett svenskt medborgarskap som tidigare förlorats, om personen har tagit hemvist här i landet och sedan förlusten av det svenska medborgarskapet oavbrutet varit medborgare i någon av de nämnda staterna. Det bör enligt regeringens mening ges möjlighet för de personer som förlorade sitt svenska medborgarskap, på grund av tidigare bestämmelser som syftade till att undvika dubbelt medborgarskap, att återfå svenskt medborgarskap. Som framgår ovan finns möjligheter för tidigare svenska medborgare att på nytt förvärva svenskt medborgarskap efter endast en kortare tids hemvist i . Dessa möjligheter att bli svensk medborgare förutsätter dock i princip att personen har hemvist här i landet. De personer som förlorade sitt svenska medborgarskap enligt medborgarskapslag, när de blev medborgare i ett annat land, har inte alltid hemvist i . För att de ska ges en reell ny möjlighet att återfå svenskt medborgarskap krävs en bestämmelse som möjliggör att man kan återfå svenskt medborgarskap utan att man har hemvist i . Det är alltså fråga om att skapa en möjlighet att återfå svenskt medborgarskap för de personer som inte skulle ha förlorat sitt svenska medborgarskap om nuvarande regler hade gällt när de blev medborgare i en annan stat. Regeringen föreslår därför att de som förlorat svenskt medborgarskap, enligt 7 § upphävda lag om svenskt medborgarskap, ska ges möjlighet att återfå detta. Det saknas enligt regeringens mening tungt vägande skäl att tidsbegränsa möjligheten för dessa personer att återfå svenskt medborgarskap. Möjligheten att återfå svenskt medborgarskap bör därför gälla utan begränsning i tiden. Medborgarskapet bör kunna återfås genom anmälan. Bestämmelsen bör införas genom en ändring av punkt 4 i övergångsbestämmelserna till lagen (2001:82) om svenskt medborgarskap. Enligt 7 § medborgarskapslag förlorades svenskt medborgarskap även av ett ogift barn , om barnets vårdnadshavare förvärvade utländskt medborgarskap på något av ovan nämnda sätt och därmed förlorade sitt svenska medborgarskap. Som ytterligare förutsättning gällde att barnet förvärvat samma utländska medborgarskap som biperson till vårdnadshavaren. Före förlorade ett ogift barn även svenskt medborgarskap om barnet blev utländsk medborgare genom att föräldrarna ingick äktenskap med varandra. Om ett sådant barn hade hemvist i förlorades dock medborgarskapet endast om barnet flyttade utomlands innan han eller hon fyllt och då hade utländskt medborgarskap. I punkt 4 i de ovan nämnda övergångsbestämmelserna, som kan tillämpas, gällde att anmälan för en person som står under annans vårdnad skulle göras av hans eller hennes vårdnadshavare. Om anmälan avsåg ett barn som fyllt och hade utländskt medborgarskap krävdes barnets samtycke för förvärv av svenskt medborgarskap. Sådant samtycke behövdes dock inte om barnet var varaktigt förhindrat att lämna samtycke på grund av en psykisk störning eller på grund av något annat liknande förhållande. Motsvarande bör gälla för den möjlighet till återfående av medborgarskap som regeringen nu föreslår. Som framgår av avsnitt 9 föreslår regeringen att svenskt medborgarskap i vissa fall ska förvärvas även av barn till föräldrar som återfår svenskt medborgarskap enligt den ovan föreslagna bestämmelsen. i föreslår att enbart i hanterar denna grupp ärenden vad gäller nordiska medborgare, och att hanterar de övriga ärendena i denna grupp, alternativt att hanterar samtliga ärenden enligt Regeringen ser fördelar med att en och samma myndighet . 2013/14:143 hanterar dessa ärenden. Det är fråga om en begränsad mängd ärenden och tillströmningen lär klinga av . Därtill hanterade samtliga ärenden om återfående av svenskt medborgarskap enligt punkt 4 i övergångsbestämmelserna i medborgarskapslagen. Regeringen föreslår därför att prövar samtliga ärenden om återfående av svenskt medborgarskap enligt förslaget. 8.3Olika förvärv av nordiskt medborgarskap likställs vid anmälan om svenskt medborgarskap Regeringens förslag: Möjligheten för en medborgare i ett annat nordiskt land att genom anmälan få svenskt medborgarskap ska gälla oavsett hur medborgarskapet i det nordiska landet har förvärvats. Utredningens förslag: Överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: Ett flertal remissinstanser, bl.a. , i och i , tillstyrker förslaget. Ingen av remissinstanserna avstyrker förslaget. Skälen för regeringens förslag: Medborgare i ett annat nordiskt land kan genom anmälan bli svenska medborgare, enligt 18 § medborgarskapslagen. För att bestämmelsen ska vara tillämplig krävs att sökanden har fyllt och har hemvist här i landet samt inte har dömts till frihetsberövande påföljd. En ytterligare förutsättning för förvärv genom anmälan enligt bestämmelsen är att personen har blivit medborgare i ett annat nordiskt land på annat sätt än genom ansökan. Bestämmelsen omfattar alltså inte personer som blivit medborgare i ett annat nordiskt land genom naturalisation. Bakgrunden till denna särbehandling av naturaliserade personer finns i bestämmelser i tidigare nordiska avtal om medborgarskap. nordiska medborgarskapsavtal (SÖ 2004:30) stadgades att möjligheten till medborgarskap genom anmälan endast gällde personer som hade förvärvat sitt medborgarskap i en nordisk stat på annat sätt än genom naturalisation (artikel 4). Enligt det nu gällande avtalet (SÖ 2012:6) står det däremot avtalsstaterna fritt att besluta om att förvärv genom anmälan ska vara beroende av att den som anmäler inte förvärvat sitt medborgarskap genom naturalisation (artikel 5). Svenska medborgare ska behandlas lika oberoende av hur medborgarskapet har förvärvats. Enligt artikel 5.2 i den europeiska konventionen om medborgarskap (SÖ 2001:20), ska staterna vägledas av principen om icke-diskriminering mellan sina medborgare, oavsett om de är medborgare från födelsen eller har förvärvat medborgarskapet . Även om denna artikel tar sikte på det egna landets medborgare bör principen enligt regeringens uppfattning i detta sammanhang vara vägledande också för behandlingen av andra länders medborgare. Mot denna bakgrund föreslår regeringen att möjligheten för en medborgare i ett annat nordiskt land, att genom anmälan få svenskt medborgarskap, ska gälla oavsett hur medborgarskapet i det andra 2013/14:143 nordiska landet har förvärvats. Även förvärv genom naturalisation bör alltså omfattas av anmälningsförfarandet enligt bestämmelsen. Regeringens förslag: Författningsändringarna ska träda i kraft . Barn som fötts före ikraftträdandet ska dock även framöver kunna förvärva svenskt medborgarskap enligt de upphävda bestämmelserna om legitimation och anmälan. Barn till den som förvärvar medborgarskap enligt den upphävda bestämmelsen om anmälan ska förvärva svenskt medborgarskap som bipersoner under samma förutsättningar som . Barn till föräldrar som återfår svenskt medborgarskap, som de förlorat till följd av tidigare bestämmelser som syftade till att undvika dubbelt medborgarskap, ska som bipersoner i vissa fall förvärva svenskt medborgarskap. Utredningens förslag: Överensstämmer med regeringens, med den skillnaden att utredningen föreslog en annan lagteknisk utformning när det gäller förvärv av svenskt medborgarskap för barn till föräldrar som återfår svenskt medborgarskap. Remissinstanserna: Flera av remissinstanserna, bl.a. , kommun och , tillstyrker förslaget. Ingen av remissinstanserna avstyrker förslaget. Skälen för regeringens förslag: Det är angeläget att författningsändringarna träder i kraft .