prop · H10366 · 2014-01-22 00:00:00 — Beviskravet i 36 kap. 1 b § ska bedömas utifrån samtliga omständigheter i målet, bl.a. egendomens beskaffenhet, de omständigheter under vilka egendomen påträffades samt förhållandet till den aktuella personens personliga och ekonomiska förhållanden (prop. 2007/08:68 s. 95 f.). I promemorian anfördes att det inte är rimligt att svenska domstolar vid prövningen av om ett utländskt beslut ska erkännas och verkställas här ska behöva bedöma om beviskravet i detta avseende lever upp till den nivå som krävs för att meddela ett beslut om utvidgat förverkande enligt svensk rätt. Därför föreslogs att det i denna del skulle göras avsteg från vad som gäller enligt 36 kap. 1 b § och att något motsvarande beviskrav inte skulle införas i lagen om verkställighet av beslut om förverkande. I stället föreslogs att omständigheter som att kravet på sambandet mellan förverkad egendom och brottslig verksamhet ur svensk synvinkel varit alldeles för lågt ställt i den utfärdande staten skulle vägas in i en allmän skälighetsprövning. har påpekat att den bestämmelse promemorian sålunda föreslagit, trots att det inte har varit avsikten, kan ge intryck av att utgöra just en bevisregel. Justitiekanslern har ansett att det av rättssäkerhetsskäl och för att uppnå tydligare ramar för domstolens prövning bör övervägas att i lagen om verkställighet av beslut om förverkande införa ett uttryckligt beviskrav i fråga om sambandet mellan förverkad egendom och brottslig verksamhet, såsom i 36 kap. 1 b § . Regeringen delar synsättet att vägransgrunderna så långt som möjligt ska motsvara rekvisiten i 36 kap. 1 b § . Det bör därför uttryckligen framgå av lagen att en verkställbarhetsförklaring inte får meddelas om det saknas koppling mellan förverkad egendom och brottslig verksamhet. Vad gäller frågan om lagen därutöver bör innehålla ett uttryckligt beviskrav kan dock framhållas att en av utgångspunkterna i ett system med ömsesidigt erkännande är att medlemsstaternas myndigheter inte ska ompröva varandras beslut. Det är dessutom av stor vikt att det förfarande som inrättas för erkännande och verkställighet av utländska beslut om utvidgat förverkande är praktiskt hanterbart. Om svenska domstolar i dessa ärenden skulle behöva göra en sådan bevisprövning som sker vid tillämpningen av 36 kap. 1 b § skulle det krävas att samma bevisupptagning sker i som den som skedde i det förfarande som ledde fram till beslutet om förverkande i den andra medlemsstaten. En sådan ordning är inte önskvärd. Det bör därför inte uppställas något uttryckligt beviskrav i lagen om verkställighet av beslut om förverkande, såsom i 36 kap. 1 b § . Frågan är hur bestämmelsen ska utformas för att det ska bli tydligt för domstolen vilken prövning den ska göra. Regeringen instämmer i Lagrådets synpunkt att den omständigheten att den svenska domstolen inte ska göra någon egen prövning av den bevisning som legat till grund för förverkandebeslutet bör framgå tydligare än vad som var fallet i den lydelse som föreslogs i lagrådsremissen. Regeringen anser vidare att det, som Lagrådet föreslagit, är lämpligt att den svenska domstolen vid sin prövning utgår ifrån den utländska domstolens bedömning. Det kan dock förutsättas att det inte alltid kommer att framgå uttryckligen av förverkandebeslutet vad den utländska domstolen har gjort för eventuella bedömningar i fråga om kopplingen mellan förverkad egendom och brottslig verksamhet. Exempelvis är det fullt tänkbart att en domstol inte redovisar några skäl för sitt beslut om förverkandeyrkandet är medgivet. Om den svenska domstolen vid sin prövning enbart skulle vara hänvisad till vad som uttryckligen redovisats i förverkandebeslutet finns det därför risk för att en verkställbarhetsförklaring inte skulle kunna meddelas, trots att den utländska domstolen faktiskt har bedömt att det finns en sådan koppling. För att undvika ett sådant resultat anser regeringen att rätten, om det inte uttryckligen framgår av förverkandebeslutet att domstolen prövat kopplingen till brottslig verksamhet, även ska kunna beakta vilka krav som uppställs i den andra medlemsstatens lag i fråga om sambandet mellan den egendom som förverkas och brottslig verksamhet. Om det enligt den statens lag krävs att det finns ett sådant samband för att förverkande ska kunna ske bör det vara tillräckligt för att kunna konstatera att den utländska domstolen också har bedömt att det finns ett samband. Regeringen föreslår därför att bestämmelsen ges en delvis annan utformning än den som Lagrådet föreslagit. Ett förverkande enligt 36 kap. 1 b § riktar sig oftast mot den som dömts för det förverkandeutlösande brottet. Det finns emellertid möjlighet att rikta ett förverkande mot vissa andra fysiska eller juridiska personer enligt bestämmelserna i 36 kap. 5 a § samma balk. Skälet för detta är att regleringen inte ska kunna kringgås (prop. 2007/08:68 s. 67 f.). Rambeslutet om verkställighet av beslut om förverkande innehåller inte några begränsningar avseende vem ett beslut om förverkande får riktas mot. Med hänsyn till att det saknas kunskap om mot vem ett beslut om utvidgat förverkande får riktas i andra medlemsstater är viss försiktighet påkallad när personkretsen för den nu aktuella regleringen ska avgränsas. Ett utländskt beslut om utvidgat förverkande bör därför inte få erkännas och verkställas i om förverkandet riktar sig mot någon annan än den personkrets som föreskrivs i 36 kap. 5 a § . Som påpekats av Lagrådet är det den svenska domstolen som ska 2013/14:66 avgöra om den person som förverkandet riktar sig mot omfattas av personkretsen i nämnda bestämmelse eller inte. I avsnitt 5.4 redogörs närmare för det beslutsunderlag domstolen som regel kommer att ha tillgång till. Ett förverkande enligt 36 kap. 1 b § får inte beslutas om det är oskäligt. Skulle domstolen finna att ett förverkande är oskäligt kan den, beroende på omständigheterna, välja att helt underlåta att besluta om förverkande eller att besluta om partiellt förverkande. Enligt flertalet andra förverkanderegler, t.ex. enligt 36 kap. 1 § , gäller att förverkande inte får beslutas om det är uppenbart oskäligt. Det finns alltså ett större utrymme att underlåta att besluta om utvidgat förverkande än för annat utbytesförverkande. Mot bakgrund av de särskilda regler som gäller för utvidgat förverkande har det ansetts behövas en vidare ventil för att undvika stötande resultat (prop. 2007/08:68 s. 77). Ett argument mot att över huvud taget införa ett skälighetsrekvisit för erkännande och verkställighet av utländska förverkandebeslut är att en skälighetsprövning kan anses mindre lämplig i ett samarbete som vilar på principen om ömsesidigt erkännande. I det straffrättsliga samarbete mellan medlemsstaterna i EU som bygger på denna princip görs normalt sett inte den sortens prövningar. Utgångspunkten är i stället att den utfärdande statens bedömningar ska godtas. I de EU-rättsliga instrument som reglerar samarbetet brukar det emellertid vara tydligt definierat vilka domar och beslut som omfattas. Så är inte fallet vad gäller nu aktuella beslut om utvidgat förverkande. Utformningen av rambeslutet om verkställighet av beslut om förverkande innebär att många olika sorters beslut om utvidgat förverkande som har meddelats med stöd av nationella regler kan bli föremål för erkännande och verkställighet i en annan medlemsstat. En verkställande medlemsstat kan i samband med genomförandet av rambeslutet därför inte förutse vilka typer av förverkandebeslut det kan bli aktuellt att verkställa. Detta är också skälet till att rambeslutet lämnat medlemsstaterna obegränsade möjligheter att själva avgöra under vilka förutsättningar de kan tänka sig att acceptera dessa beslut. Mot denna bakgrund föreslogs i promemorian att en verkställbarhetsförklaring inte ska få meddelas om det skulle vara uppenbart oskäligt att erkänna och verkställa ett beslut om utvidgat förverkande här. Det anfördes att skälighetsprövningar i olika sammanhang inte är främmande för svenska domstolar och att det finns ett behov av att skapa en säkerhetsventil för att undvika erkännande och verkställighet av beslut om utvidgade förverkanden som ter sig alltför främmande ur svensk synvinkel och där de nu gällande och föreslagna vägransgrunderna inte räcker till. Skälet till att nivån uppenbart oskäligt föreslogs var främst att det bedömdes att tingsrätten, utifrån det underlag som normalt kan förväntas finnas tillgängligt i ärendet, skulle kunna få svårt göra en skälighetsprövning motsvarande den som görs vid tillämpningen av 36 kap. 1 b § . Ingen remissinstans har ifrågasatt behovet av ett skälighetsrekvisit och regeringen delar promemorians bedömning att en sådan bestämmelse Justitiekanslern och vid har dock anfört att det vore en enklare och mer ändamålsenlig lösning att tillämpa samma nivå som vid svenska beslut enligt 36 kap. 1 b § , dvs. att en verkställbarhetsförklaring inte ska få meddelas om det är oskäligt. vid har särskilt framhållit att en sådan ordning bör övervägas med hänsyn till att skälighetsbedömningen enligt förslaget ska användas som en säkerhetsventil i stället för att uppställa ett uttryckligt angivet beviskrav i fråga om kopplingen mellan förverkad egendom och brottslig verksamhet. Regeringen instämmer i vad remissinstanserna anfört och föreslår därför att en verkställbarhetsförklaring inte ska få meddelas om det är oskäligt. Även om det är en annan typ av skälighetsbedömning som ska göras i de nu aktuella ärendena än den som görs vid tillämpningen av regler, kommer de svenska domstolarna att i högre utsträckning kunna få vägledning från praxis och förarbeten angående 36 kap. 1 b § . I lagrådsremissen angavs som ett exempel på när det kan anses vara oskäligt att erkänna och verkställa ett utländskt beslut om förverkande att den utfärdande statens lagstiftning visserligen ställer upp ett krav på koppling mellan den egendom som förverkas och brottslig verksamhet, men att de bevisregler som har tillämpats i det specifika fallet har varit oacceptabla ur svensk synvinkel. Lagrådet har ansett att skälighetsbedömningen inte bör grundas på innehållet i den utländska lagstiftningen och inte heller bör aktualiseras vid prövningen av övriga punkter i föreslagna 3 kap. 11 a § lagen om verkställighet av beslut om förverkande. Regeringen anser dock att det, för att uppnå syftet med bestämmelsen, även bör finnas utrymme för att ta hänsyn till utformningen av de bevisregler som tillämpats i samband med förverkandebeslutet. I de fall det exempelvis framgår av förverkandebeslutet eller de tillämpade bevisreglerna att bevisbördan för att visa att egendomen är lagligt åtkommen har legat på den hos vilken förverkandet skett bör verkställighet kunna vägras med stöd av regeln om oskälighet. Även den omständigheten att beviskravet i den andra staten, ur svensk synvinkel, är oacceptabelt lågt bör kunna beaktas. Det är inte möjligt att ange någon exakt nivå för när beviskravet ska anses för lågt ställt, utan detta får bedömas från fall till fall. Har det legat under vad som gäller enligt överviktsprincipen (balance of probabilities), dvs. principen att det är mer sannolikt att egendomen härrör från brottslig verksamhet än motsatsen, kan detta föranleda att det anses oskäligt att erkänna och verkställa beslutet i . Andra omständigheter som rätten kan ha anledning att beakta vid skälighetsbedömningen är exempelvis om den som beslutet riktas mot har ålagts annan betalningsförpliktelse i anledning av brottsligheten eller om straffvärdet för det förverkandeutlösande brottet är mycket lågt. Någon uttömmande lista på vilka omständigheter som kan bli aktuella att beakta kan dock inte lämnas, utan skälighetsprövningen ska göras utifrån en helhetsbedömning i det enskilda fallet. Det bör också understrykas att det inte är fråga om att svensk domstol ska ompröva det redan lagakraftvunna utländska beslutet. Syftet med prövningen är att skapa en säkerhetsventil för de fall då verkställighet av ett beslut ter sig alltför 2013/14:66 främmande ur svensk synvinkel och övriga vägransgrunder inte räcker till. Regeringen delar dock inte Lagrådets uppfattning att domstolen vid sin bedömning av oskälighetsfrågan skulle vara förhindrad att väga in omständigheter, som exempelvis brottets straffvärde eller vilka bevisregler som har tillämpats, som regleras i bestämmelsens övriga punkter. Som angetts ovan är det inte fråga om någon svensk omprövning av det utländska förverkandebeslutet och det underlag domstolen kommer att ha tillgång till i ärendet kommer också normalt sett att vara betydligt mer begränsat än det underlag domstolen har tillgång till vid prövningen av ett svenskt beslut om utvidgat förverkande. Underlaget kommer först och främst att utgöras av det intyg som bifogas det utländska beslutet om förverkande samt själva beslutet. Det är endast intyget som enligt rambeslutet måste översättas av den utfärdande myndigheten, inte det beslut som ska verkställas (prop. 2010/11:43 s. 65). För att kunna bedöma bl.a. skäligheten i att meddela en verkställbarhetsförklaring kommer det, som framhållits av och , dock sannolikt oftare än vad som är fallet vad gäller övriga förverkandebeslut uppstå behov av att låta översätta det utländska förverkandebeslutet och även av att begära in kompletterande underlag från den utfärdande myndigheten (se vidare avsnitt 5.4). är enligt 2 kap. 1 § lagen om verkställighet av beslut om förverkande behörig myndighet när är utfärdande stat. Det innebär att det är som prövar om ett svenskt beslut om förverkande ska sändas över till en annan medlemsstat för verkställighet där. är också behörig myndighet när är verkställande stat, när det gäller såväl att erkänna som att praktiskt verkställa ett utländskt beslut om förverkande i (3 kap. 4 § samma lag). Vid erkännande och verkställighet av utländska beslut i är det fråga om en hantering i flera led. Det utländska beslutet ska tas emot, en prövning av om beslutet är verkställbart ska ske och slutligen ska det verkställas. Rambeslutet ställer inte upp några hinder mot att en medlemsstat utser flera behöriga myndigheter. Det finns inte heller något hinder mot att olika myndigheter ansvarar för olika led. En grundläggande förutsättning är dock naturligtvis att hanteringen i alla led lever upp till en effektiv och rättssäker hantering. 5.3.1Verkställighet i en annan medlemsstat i EU Regeringens bedömning: bör vara behörig myndighet när det gäller att pröva om ett svenskt beslut enligt 36 kap. 1 b § ska sändas över till en annan medlemsstat i EU för erkännande och verkställighet. Detta föranleder inte någon lagändring. Promemorians bedömning överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna har delat promemorians bedömning eller lämnat Prop. 2013/14:66 den utan invändningar. Skälen för regeringens bedömning: Enligt lagen om verkställighet av beslut om förverkande får sända över ett förverkandebeslut till en annan medlemsstat inom EU om det är förenligt med rambeslutet om verkställighet av beslut om förverkande och om det kan antas ge fördelar vid verkställigheten av beslutet (2 kap. 1 §). Några särskilda förutsättningar för att få sända över ett beslut om utvidgat förverkande till en annan medlemsstat finns inte i rambeslutet. Det finns inte heller någon anledning att ställa upp särskilda villkor i den svenska lagen kopplat specifikt till utvidgat förverkande. Samma prövning bör således ske för att få sända över ett beslut om utvidgat förverkande till en annan medlemsstat för verkställighet som gäller för övriga förverkandebeslut. Vid prövningen bör det dock givetvis kontrolleras om den medlemsstat som beslutet ska skickas till har lämnat en förklaring enligt artikel 7.5 rambeslutet med innebörd att beslut om utvidgat förverkande som avses i artikel 2 d iv inte kommer att erkännas och verkställas i den staten. Detta kräver inga lagändringar. Det har föreslagits att definitionen av ett svenskt beslut om förverkande som kan bli föremål för verkställighet ska utvidgas till att omfatta beslut enligt 36 kap. 1 b § (avsnitt 5.1). Någon gränsdragningsproblematik för den behöriga myndigheten när det gäller att avgöra vilka svenska beslut som faller inom lagens tillämpningsområde och som det kan bli aktuellt att sända över till en annan medlemsstat bör inte uppstå. I likhet med vad som redan är fallet vid andra former av förverkande, bör därför pröva om ett svenskt beslut enligt 36 kap. 1 b § ska sändas över till en eller flera andra medlemsstater för verkställighet. Regeringens förslag: Tingsrätten ska pröva om beslut om utvidgat förverkande som omfattas av artikel 2 d iv i rambeslutet om verkställighet av beslut om förverkande är verkställbara i . När det intyg som ska bifogas beslutet om förverkande saknas eller till form eller innehåll är så bristfälligt att det inte utan väsentlig olägenhet kan läggas till grund för en prövning av frågan om erkännande och verkställighet, får fatta beslut om att en verkställbarhetsförklaring inte ska meddelas. En förutsättning för att så ska kunna ske är dock att ärendet ännu inte har överlämnats till tingsrätten. Behörig tingsrätt ska vara den tingsrätt som enligt 18 kap. 1 § utsökningsbalken prövar överklagande av beslut. Promemorians förslag överensstämmer i huvudsak med regeringens. Promemorian innehöll dock inte något förslag om att skulle ha behörighet att i vissa fall vägra erkännande och verkställighet. Remissinstanserna: Majoriteten av remissinstanserna, däribland , har tillstyrkt förslaget eller lämnat det utan Justitiekanslern har framfört att en annan ordning än att prövningen sker av domstol inte är godtagbar. sin sida ifrågasatt om den prövning som ska göras är av det kvalificerade slaget att det finns anledning att låta frågan prövas av domstol och därigenom frångå ett enhetligt system med som beslutande myndighet i alla verkställighetsfrågor. tingsrätt anfört att det, om domstol ska pröva de aktuella ärendena, med hänsyn till intresset av en enhetlig rättstillämpning och praxisbildning vore en fördel om de fåtaliga ärenden som förväntas prövas av en särskilt Föreningen har anfört att föreningen, för det fall lagstiftaren anser att ska inta en partsställning i ärenden angående erkännande och verkställighet av utländska beslut om utvidgat förverkande, hellre ser att verkställ- barhetsprövningen görs av . framfört att det utifrån den föreslagna regleringen är oklart om är behörig att på formella grunder vägra erkännande och verkställighet av ett beslut som omfattas av artikel 2 d iv i rambeslutet i de fall då den utfärdande staten inte följer Kronofogde- Hovrätten anser att en sådan ordning är önskvärd. Skälen för regeringens förslag: I samband med genomförandet av rambeslutet om verkställighet av beslut om förverkande diskuterades olika lösningar i fråga om vilken myndighet som fick anses bäst lämpad att bedöma om ett utländskt förverkandebeslut ska få erkännas och Till grund för förslaget att utse Krono- fogdemyndigheten låg bl.a. ställningstagandet att prövningen inte bör ske på en högre nivå än vad som är sakligt motiverat. Det framhölls också att avgörande vikt bör fästas vid det innehåll som prövningsförfarandet i Den aktuella prövningens innehåll ansågs visserligen vara mer av straffrättslig än exekutiv karaktär. inte att det fanns några hinder mot att en myndighets verksamhet utvecklas och även inkluderar frågor som ligger i anslutning till dess Slutligen framhölls fördelen med ett sammanhållet Eftersom föreslogs ansvara för att sända över svenska beslut till andra medlemsstater och att verkställa utländska beslut i , föll det sig naturligt att myndigheten även borde ansvara för bedömningen av om ett utländskt lagakraftvunnet förverkandebeslutet ska erkännas och verkställas i , dvs. en verkställbarhetsförklaring (prop. 2010/11:43 s. 55 f.). Det som talar för att bör utses till behörig myndighet även när det gäller nu aktuella beslut om utvidgat förverkande är att det skulle skapa ett sammanhållet system. påpekat att det blir ett något spretigt system om det inte är en och samma myndighet som är behörig att fatta beslut om erkännande och verkställighet av samtliga förverkandebeslut. Det finns emellertid även skäl som talar mot att utse till behörig myndighet att besluta i dessa Den ordning som föreslås gälla i kommer att innebära en prövning av vägransgrunder som medför behov av att göra materiella straffrättsliga bedömningar i betydligt större utsträckning än beträffande redan existerande vägransgrunder (se avsnitt 5.2). Prövning bl.a. av om det föreligger dubbel straffbarhet, om det förverkandeutlösandebrottet är av beskaffenhet att kunna ge utbyte och om det kan anses oskäligt att erkänna och verkställa beslutet i kommer att ligga på den myndighet som utses som behörig. Den sortens bedömningar görs normalt inte av , utan av åklagare och domstolar. Regeringen instämmer därför, i likhet med Justitiekanslern och , i promemorians bedömning att det, även om det är fråga om att erkänna lagakraftvunna domstolsbeslut, inte är lämpligt att prövningen av om dessa beslut ska erkännas och verkställas i görs av . Några andra myndigheter än eller domstolar kan därmed inte anses vara aktuella att utse. Åklagare har inte någon roll i hanteringen av utländska beslut om förverkande enligt lagen om verkställighet av beslut om förverkande. Skälet för att denna ordning valdes var bl.a. att samarbetet på verkställighetsstadiet normalt sett ligger utanför verksamhetsområde. På annat sätt förhåller det sig med domstolarna. Enligt 3 kap. 14 § lagen om verkställighet av beslut om förverkande får en av meddelad verkställbarhetsförklaring överklagas till tingsrätt. Mot denna bakgrund samt med beaktande av att det är domstol som beslutar om utvidgat förverkande i svensk rätt och att den prövning som ska ske av utländska beslut ligger relativt nära den som sker i nationella fall, framstår det som klart lämpligast att utse domstol till behörig myndighet att pröva dessa ärenden. Allmän domstol bör således pröva om ett utländskt beslut om utvidgat förverkande enligt artikel 2 d iv ska få erkännas och verkställas i . Som anfört är det dock rimligt att göra ett undantag från regeln om att verkställigheten av nu aktuella förverkandebeslut ska prövas av domstol, nämligen om det intyg som ska bifogas det utländska beslutet saknas eller har sådana uppenbara brister att det inte kan ligga till grund för en prövning. För att undvika att ärenden initieras vid tingsrätten i dessa fall är den mest ändamålsenliga lösningen att i sådana fall, med stöd av 3 kap. 10 § lagen om verkställighet av beslut om förverkande, kan vägra erkännande och verkställighet. Exempel på när det får anses föreligga sådana uppenbara brister är att intyget inte är översatt till något av de språk som föreskrivits eller att intyget uppenbart inte motsvarar förverkandebeslutet. Då sker ingen prövning i sak av frågan om erkännande och verkställighet och ärenden av detta slag kan närmast ses som avvisningsfall. En förutsättning är naturligtvis att enligt 3 kap. 7 § samma lag gett den utfärdande myndigheten tillfälle att inkomma med nödvändiga kompletteringar och att ärendet ännu inte initierats vid tingsrätten. Vägransgrunden om formella brister i artikel 8.1 i rambeslutet avser endast brister i intyget. Att själva förverkandebeslutet saknas utgör därför inte grund för att vägra erkännande och verkställighet enligt 3 kap. 10 § lagen om verkställighet av beslut om förverkande. Som konstaterades i samband med genomförandet av rambeslutet om verkställighet av beslut om förverkande är det dock inte möjligt att i verkställa ett 2013/14:66 utländskt förverkandebeslut utan att det aktuella beslutet finns tillgängligt. Om den utfärdande statens myndighet, trots begäran om komplettering, inte sänder över beslutet kan i stället för att fatta beslut om att inte meddela en verkställbarhetsförklaring därför avvisa verkställigheten (prop. 2010/11:43 s. 65).