prop · H103121 · 2014-02-25 00:00:00 — Regeringens förslag: godkänner konvention av om penningtvätt, efterforskning, beslag och förverkande av av brott och om finansiering av terrorism. Utredningens förslag överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: De remissinstanser som yttrar sig särskilt tillstyrker 2013/14:121 Skälen för regeringens förslag: Åtgärder mot penningtvätt och förverkande av utbyte av brott är viktiga verktyg i den brottsbekämpande verksamheten. Den ökade globaliseringen har inneburit att brottsligheten, inte minst den som är vinningsorienterad, blivit alltmer gränsöverskridande. En effektiv brottsbekämpning förutsätter därför i allt högre grad ett väl utvecklat och väl fungerande internationellt samarbete. har mot den bakgrunden deltagit aktivt i det straffrättsliga samarbetet inom EU och internationellt. Som ett led i det samarbetet tillträdde konvention och redan det förhållandet talar enligt regeringens mening för att bör tillträda förverkandekonventionen som utgör en vidareutveckling av den tidigare konventionen. Särskilt välkomna nyheter är att förverkandekonventionen omfattar även finansiering av terrorism, att egendom som varit föremål för penningtvätt ska kunna förverkas och att åtgärder för att säkra ett förverkande ska kunna vidtas, samt att formerna för det internationella samarbetet när det gäller åtgärder för att komma åt utbyte av brott och egendom avsedd för finansiering av terrorism utvecklats och preciserats. Därigenom skapas bättre förutsättningar för att bekämpa gränsöverskridande brottslighet. bör därför tillträda förverkandekonventionen. I samband med tillträdet bör vissa förklaringar lämnas, se avsnitt 10.5. Regeringens bedömning: Svensk rätt uppfyller genom befintlig reglering tillsammans med de lagändringar som föreslås åtagandena i konventionen. Promemorians bedömning överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna uttalar sig inte särskilt om frågan. Skälen för regeringens bedömning: I samband med tillträdet till konvention gjordes bedömningen att det inte krävdes några lagändringar för att skulle kunna tillträda konventionen men att det fanns skäl för att lämna vissa förklaringar (prop. 1995/96:49). Utredningen gör en noggrann genomgång av förverkandekonvention i sin helhet, alltså även de delar som inte ändrats i förhållande till konvention. Utredningen kommer fram till att ett tillträde till förverkandekonventionen kräver vissa lagändringar, men att de förslag som lämnas när det gäller kriminaliseringen av penningtvätt och därmed sammanhängande frågor, gör att ytterligare lagändringar inte krävs. Utredningen gör bedömningen att befintlig reglering i tre fall inte uppfyller kraven i förverkandekonventionen. Det gäller kravet att egendom som varit föremål för penningtvätt ska kunna förverkas (artikel 3.1), att misstänkta transaktioner ska kunna skjutas upp eller stoppas och att detta ska kunna ske även på begäran av en utländsk FIU (artiklarna 14 och 47), samt att samarbete inte ska få vägras på den grunden att det rör sig om misstänkt självtvätt (artikel 28.2 c). Genom förslagen om att egendom som varit föremål för penningtvätt ska kunna förverkas hos penningtvättaren (avsnitt 8.4), att det ska vara möjligt att besluta om dispositions- förbud när det gäller misstänkt egendom (avsnitt 9.2), liksom förslaget om att ansvar för penningtvättsbrott ska omfatta även självtvätt (avsnitt 7.7) Prop. 2013/14:121 kommer svensk lagstiftning att uppfylla konventionsåtagandena även i Såvitt avser de delar av förverkandekonventionen som motsvarar konvention finner regeringen inte skäl att göra någon annan bedömning än den som gjordes inför tillträdet till konvention. När det gäller nyheterna i konventionen delar regeringen utredningens bedömning att de lagändringar som föreslås när det gäller kriminalisering av penningtvätt och därmed sammanhängande frågor gör att lever upp till de åtaganden som följer av förverkandekonventionen. Lagen (1972:260) om internationellt samarbete rörande verkställighet av brottmålsdom (internationella verkställighetslagen, IVL) möjliggör överförande av verkställighet av frihetsberövande påföljder, böter och förverkande till och från . Regeringen har behörighet att i förordning bestämma att bl.a. frihetsberövande påföljder, böter och förverkande som dömts ut i en annan stat får verkställas i och att svenska frihetsberövande påföljder, böter eller förverkanden får verkställas utomlands i den mån det följer av en bilateral eller multilateral överenskommelse som ingått med en annan stat (1 § första stycket IVL). Av förordningen (1977:178) med vissa bestämmelser om internationellt samarbete rörande verkställighet av brottmålsdom (internationella verkställighetsförordningen) framgår vilka överenskommelser som omfattas av lagen samt vilka stater som tillträtt dessa överenskommelser. Av 21 c § första stycket framgår att förverkande enligt konvention får verkställas enligt internationella verkställighetslagen om förverkande har beslutats av någon av parterna till konventionen. Det finns därmed skäl för regeringen att meddela de föreskrifter som behövs för att göra bestämmelserna i internationella verkställighetslagen tillämpliga i förhållande till förverkandekonventionen. Bestämmelserna bör även fortsatt vara tillämpliga i förhållande till konvention när det gäller de länder som enbart tillträtt den tidigare men inte konvention. I utredningens om internationell straffverkställighet betänkande föreslås att IVL ersätts med en ny lag om internationell straffverkställighet (SOU 2013:21). Den nya lagen föreslås bli tillämplig i den utsträckning det följer av en internationell överenskommelse som är bindande för . På motsvarande sätt som gäller enligt IVL föreslås den nya lagen omfatta frihetsberövande påföljder, böter och förverkande. Betänkandet bereds inom . 2013/14:121 10.5 bör lämna vissa förklaringar Regeringens förslag: godkänner förklaringar enligt följande – artikel 3.2 a av innebörd att beträffande annan brottslighet än penningtvätt, sådan brottslighet som motsvaras av de i bilagan till konventionen nämnda brottskategorierna eller brottslighet som omfattas av , förbehåller sig rätten att före- skriva att förverkande enligt artikel 3.1 endast ska ske i den ut- sträckning brottet kan föranleda fängelse , – artikel 3.2 a av innebörd att förbehåller sig rätten att före- skriva att förverkande enligt artikel 3.1 inte ska ske när det gäller utbyte av skattebrott i den utsträckning sådant utbyte kan tas i an- språk inom ramen för skatteförfarandet, – artikel 53.4 av innebörd att inte avser att tillämpa artikel 3.4 om omvänd bevisbörda vid förverkande, – artikel 31.2 b av innebörd att handlingar inte ska kunna sändas för delgivning mellan konventionsstater på tjänstemannanivå, samt – artikel 35.3 av innebörd att en framställning ställd till en- ligt konventionen och bifogade handlingar ska vara avfattade på svenska, danska, norska eller engelska eller vara åtföljda av en översättning till något av dessa språk. Promemorians förslag överensstämmer i huvudsak med regeringens. Remissinstanserna uttalar sig inte särskilt om frågan. Skälen för regeringens bedömning Förklaring enligt artikel 3.2 a när det gäller förverkande i vissa fall Som framgår av avsnitt 10.2 ska parterna enligt artikel 3.1 säkerställa att det är möjligt att förverka hjälpmedel och eller egendom vars värde motsvarar sådan och egendom som varit föremål för pen- Förutsatt att förverkande kan ske vid penningtvätt och vid de brottskategorier som anges i bilagan till konventionen kan en part, enligt artikel 3.2 a, i samband med tillträdet lämna en förklaring att förverkande endast ska ske när brottet kan föranleda fängelse . Utredningen synes utgå ifrån att det, oberoende av de brottskategorier som anges i bilagan, är möjligt att förklara att förverkande endast kan ske i den mån brottet är belagt med frihetsstraff eller en frihetsberövande åtgärd där högsta påföljden överstiger (SOU 2012:12 s. 347 f.). Regeringen tolkar i stället innebörden av artikel 3.2 så att förklarings- möjligheten endast gäller förverkande vid andra brott än penningtvätt och de brott som omfattas av de i bilagan uppräknade brottskategorierna. den bakgrunden finner regeringen anledning att göra en något mera ingå- ende redogörelse av på vilket sätt uppfyller åtagandet enligt artikel 3.1 och hur en förklaring enligt artikel 3.2 a bör utformas. Bestämmelserna i 36 kap. 1 och 2 §§ innebär att förver- kande av utbyte (eller ) av brott och hjälpmedel vid brott är möjligt dels beträffande samtliga brottsbalksbrott, dels beträffande brott enligt specialstraffrätten för vilka det är föreskrivet fängelse i mer än ett Därutöver finns det i åtskilliga specialstraffrättsliga lagar bestämmel- ser som medger förverkande utan någon begränsning kopplad till straffskalan för brottet. När det gäller egendom som varit föremål för penningtvätt och egendom som använts som hjälpmedel vid penningtvätt följer av den nu föreslagna lagen om straff för penningtvättsbrott att förverkande av sådan egendom kan ske. Bilagan till förverkandekonvention omfattar följande brottstyper. Deltagande i en organiserad kriminell grupp och beskyddarverksamhet, terrorism och finansiering av terrorism, människohandel och smuggling av flyktingar, sexuellt utnyttjande och sexuellt utnyttjande av barn, olaga handel med narkotiska preparat och psykotropa substanser, olaga vapenhandel, olaga handel med stulet gods och annat gods, korruption och bestickning, bedrägeri, penningförfalskning, förfalskning och pirattillverkning av produkter, miljöbrott, mord, allvarlig misshandel, människorov, olaga frihetsberövande, tagande av gisslan, rån eller stöld, smuggling, utpressning, förfalskning, sjöröveri, samt insiderhandel och marknadspåverkan. Av dessa motsvaras följande brottskategorier av brott enligt , vilket innebär att förverkandebestämmelser är tillämpliga: människohandel, sexuellt utnyttjande och sexuellt utnyttjande av barn, olaga handel med stulet gods och annat gods, korruption och bestickning, bedrägeri, penningförfalskning, mord, allvarlig misshandel, människorov, olaga frihetsberövande, tagande av gisslan, rån eller stöld, utpressning, förfalskning och sjöröveri. Brottskategorierna terrorism och finansiering av terrorism kan bestraffas enligt lagen (2003:148) om straff för terroristbrott respektive finansieringslagen, medan smuggling av flyktingar kan bestraffas enligt utlänningslagen (2005:716). handel med narkotika och psykotropa substanser kan bestraffas enligt narkotikastrafflagen (1968:64) respektive lagen (1991:1969) om förbud mot vissa dopningsmedel, medan olaga vapenhandel kan bestraffas enligt vapenlagen (1996:67). Brottskategorierna förfalskning och pirattillverkning av produkter kan bestraffas enligt varumärkeslagen (2010:1877) respektive patentlagen (1967:837), miljöbrott kan bestraffas enligt och smuggling enligt lagen (2000:1225) om straff för smuggling. Brottskategorierna insiderhandel och marknadspåverkan slutligen kan bestraffas enligt lagen (2005:377) om straff för marknadsmissbruk vid handel med finansiella instrument. Gemensamt för de ovannämnda specialstraffrättsliga lagarna är att de omfattar bestämmelser som möjliggör förverkande av utbyte och egendom som använts som hjälpmedel vid brott enligt den aktuella lagen i den utsträckning som förverkandekonventionen kräver. När det gäller vad som i bilagan till konventionen beskrivs som medverkan i en organiserad kriminell grupp och beskyddarverksamhet finns i svensk rätt inte någon brottsrubricering som motsvarar den angivna brottstypen. Däremot bör FN:s konvention mot gränsöverskridande organiserad brottslighet (se avsnitt 4.4.1) och det inom EU antagna rambeslutet /841/RIF om kampen mot organiserad brottslighet (prop. 2010/11:76) kunna ge vägledning när det gäller vilken typ av brottslighet som avses med den nu aktuella beskrivningen. I definieras en organiserad brottslig sammanslutning som en strukturerad sammanslutning bestående av minst tre personer som handlar i samförstånd i syfte att begå brott som kan föranleda en frihetsberövande påföljd om maximalt eller strängare, för att direkt eller indirekt, uppnå ekonomisk eller annan materiell (artikel 2). I rambeslutet om kampen om organiserad brottslighet definieras kriminell organisation som en strukturerad sammanslutning bestående av mer än två personer som handlar i samförstånd för att begå brott som kan bestraffas med en frihetsberövande påföljd på maximalt eller strängare, för att direkt eller indirekt erhålla ekonomiska eller materiella fördelar (artikel 1). Med stöd av ovanstående definitioner kan konstateras att det rör sig om brott som dels har ett maximistraff om fängelse , dels syftar till att ge . Mot den bakgrunden gör regeringen bedömningen att regler om förverkande av utbyte och hjälpmedel sammantaget med de möjligheter till förverkande som de i detta avsnitt nämnda specialstraffrättsliga lagarna ger, gör att uppfyller sina åtaganden enligt artikel 3.1. Därutöver kan det inte uteslutas att det inom specialstraffrätten kan förekomma brott som kan ge upphov till utbyte eller vid vilka hjälpmedel kan komma till användning där förverkandebestämmelser är tillämpliga under förutsättning att det för brottet är föreskrivet fängelse . Det finns därför skäl att i samband med tillträdet förklara att beträffande annan brottslighet än penningtvätt, sådan brottslighet som motsvaras av de i bilagan till konventionen nämnda brottskategorierna eller brottslighet som omfattas av , förbehåller sig rätten att föreskriva att förverkande ska ske endast i den utsträckning brottet kan föranleda fängelse . Förklaring enligt artikel 3.2 a när det gäller förverkande vid skattebrott Förutsatt att förverkande kan ske av egendom som varit föremål för penningtvätt och när det gäller de brottskategorier som anges i bilagan till konventionen kan en part förklara att förverkande inte ska ske beträffande från skattebrott i sådana fall då sådan kan neutraliseras inom ramen för skatteförfarandet (artikel 3.2 a). När det gäller skattebrott framgår av avsnitt 8.3 att bestämmelser om utbytesförverkande, med undantag för utbyte och kostnadsersättning som har samband med förberedelse till grovt skattebrott, inte är tillämpliga eftersom utbyte av skattebrott neutraliseras inom ramen för skatteförfarandet, vanligen genom att beskattning sker. Därmed finns det skäl att i samband med tillträdet förklara att artikel 3.1 inte ska tillämpas på utbyte av skattebrott i den utsträckning sådant utbyte kan tas i anspråk inom ramen för skatteförfarandet. Förklaring enligt artikel 53.4 om omvänd bevisbörda vid förverkande Enligt artikel 3.4 ska parterna införa en ordning som gör det möjligt att kräva att en lagöverträdare, när det gäller allvarliga brott enligt nationell lagstiftning, visar ursprunget för påstådd eller annan egendom som kan förverkas, i den mån ett sådant krav stämmer överens med principerna i den nationella lagstiftningen. Enligt artikel 53.4 kan en part i samband med tillträdet förklara att den inte kommer att tillämpa artikel 3.4, att den endast delvis kommer att tillämpa bestämmelsen eller på vilket sätt den avser att tillämpa bestämmelsen. Enligt svensk rätt prövas ett yrkande om förverkande enligt huvudregeln i samband med åtal för det brott som förverkandeyrkandet grundar sig på. Bevisbördan vilar på åklagaren och beviskravet är det som normalt gäller i brottmål. När det gäller utvidgat förverkande enligt 36 kap. 1 b § gäller ett sänkt beviskrav i fråga om den berörda egendomen utgör utbyte av brottslig verksamhet. Bevisbördan vilar även i detta fall på åklagaren. Med beaktande av det sänkta beviskravet gör utredningen bedömningen att utvidgat förverkande i viss utsträckning svarar mot konventionens fakultativa bestämmelse om omvänd bevisbörda men att det därutöver inte finns skäl att genomföra några lagändringar. I stället bedömer utredningen att det finns skäl att i samband med tillträdet avge en förklaring om hur bestämmelsen i artikel 3.4 kommer att tillämpas, alternativt förklara att bestämmelsen inte kommer att tillämpas. Regeringen anser, även om den inte ifrågasätter utredningens bedömning, att det finns skäl att i samband med tillträdet förklara att inte avser att tillämpa artikel 3.4. Förklaring enligt artikel 31.2 b när det gäller delgivning i vissa fall Enligt artikel 31.1 ska parterna i möjligaste mån lämna varandra bistånd med att delge rättegångshandlingar till personer som berörs av säkerhetsåtgärder och förverkande. I artikel 31.2 anges att åtagandet inte ska inverka på möjligheten att per post skicka rättegångshandlingar direkt till personer utomlands (punkt a), eller möjligheten för stämningsmän, tjänstemän eller andra behöriga myndigheter hos den part som utfärdat beslutet att delge rättegångshandlingar direkt genom den partens konsulära myndigheter eller genom stämningsmän, tjänstemän eller andra behöriga myndigheter hos den mottagande parten (punkt b). En part har rätt att motsätta sig ett sådant delgivningsförfarande som anges i artikel 31.2 a och b genom att lämna en förklaring om detta i samband med undertecknandet eller tillträdet till konventionen. Artikel 31 är oförändrad jämförd med artikel 21 konvention. Vid tillträdet bedömdes artikel 21.2 a inte medföra några problem för svensk del eftersom den motsvaras av föreskrifterna i kungörelsen (1909:24 s. 1) angående delgivning av handlingar på begäran av utländsk myndighet. Regeringen ser inte skäl att göra någon annan bedömning . När det gällde motsvarigheten till punkt 2 b, som innebär att handlingar ska kunna sändas för delgivning mellan konventionsstater på tjänstemannanivå, ansåg regeringen däremot att det var nödvändigt för att göra en reservation. Utredningen konstaterar att det generellt är en enklare och mer effektiv ordning för såväl utländska som svenska myndigheter, om framställningar om delgivning sker genom en central myndighet än om dessa sänds för delgivning mellan konventionsstater på tjänstemannanivå. Med beaktande av effektivitetsskäl bedömer utredningen därför att det finns skäl för att utnyttja möjligheten att reservera sig mot tillämpningen av artikel 31.2 b. Regeringen ansluter sig till utredningens bedömning. I samband med tillträdet bör därmed en förklaring lämnas om att inte avser att tillämpa artikel 31.2 b. Detta ställningstagande påverkas inte av det förhållandet att delgivningskungörelse upp- 2013/14:121 hävts och ersatts av förordningen (2013:982) om bistånd med delgivning utomlands och i (se prop. 2012/13:182 s. 21). Förklaring enligt artikel 35.2 om översättning av handlingar Enligt artikel 35.2 får en stat inte kräva att framställningar eller bifogade handlingar översätts. Däremot får en part enligt artikel 35.3 i samband med tillträdet förbehålla sig rätten att kräva att framställningar som görs och handlingar som är fogade till sådana framställningar ska åtföljas av en översättning till partens eget språk, ett av officiella språk eller till det av dessa språk som den anger. Bestämmelserna i artikel 35.2 och artikel 35.3 är identiska med bestämmelserna i artiklarna 25.2 och 25.3 konvention. Vid tillträdet till den konventionen lämnade en förklaring med stöd av bestämmelsen. En ansökan om rättslig hjälp i ska, liksom bifogade handlingar, enligt 2 kap. 5 § lagen om internationell rättslig hjälp i brottmål, vara skrivna på svenska, danska eller norska eller åtföljas av en översättning till något av dessa språk, om inte den handläggande myndigheten i det enskilda fallet godtar ett annat språk. Av 4 § i internationella verkställighetsförordningen framgår att en framställning om verkställighet i ska vara avfattad på danska, norska eller svenska, eller annars åtföljd av en översättning till svenska eller engelska. Med beaktande av dessa bestämmelser bör förklara att en framställning ställd till enligt konventionen och bifogade handlingar ska vara avfattade på svenska, danska, norska eller engelska eller vara åtföljda av en översättning till något av dessa språk. Regeringens förslag: Lagändringarna ska träda i kraft . För krav enligt lagarna om insättningsgaranti och investerarskydd avse- ende tillgångar som har varit föremål för brott som begåtts före ikraft- trädandet av lagen om straff för penningtvättsbrott, liksom när det gäller en revisors skyldighet att enligt aktiebolagslagen vidta åtgärder vid misstanke om brott som begåtts före ikraftträdandet, ska äldre be- Utredningens förslag och bedömning: Utredningen föreslår att lagänd- ringarna ska träda i kraft . Utredningen anser inte att det krävs några särskilda övergångsbestämmelser. Remissinstanserna yttrar sig inte särskilt över förslaget. Skälen för regeringens förslag: Lagändringarna bör träda i kraft så snart Regeringen föreslår att lagändringarna ska träda i kraft den Regeringen gör följande bedömning av behovet av övergångsbestäm- Enligt allmänna principer får ny lag inte retroaktiv verkan. träffande strafflagstiftning framgår detta uttryckligen av 2 kap. 10 § rege- ringsformen samt artikel 7 i , vilken gäller som svensk Enligt 2 kap. 10 § regeringsformen får straff eller annan brottspåföljd Prop. 2013/14:121 inte åläggas för gärning som inte var belagd med brottspåföljd när den Detsamma gäller förverkande och annan särskild rättsverkan av brott. En bestämmelse om förbud mot retroaktiv tillämpning av strafflag finns även i 5 § första stycket lagen (1964:163) om införande av . I andra stycket stadgas ett undantag från huvudregeln som innebär att om ny eller ändrad lagstiftning skulle leda till en mildare bedömning eller påföljd ska de nyare reglerna tillämpas, även om gärningen begicks före ikraftträdandet. Att de nya straffbestämmelserna om ansvar för penningtvättsbrott och penningtvättsförseelse, liksom reglerna om förverkande, ska tillämpas endast i fråga om gärningar som begås efter ikraftträdandet följer således av såväl allmänna principer som de lagrum som redovisats ovan. För gärningar som utförts före ikraftträdandet ska alltså äldre regler gälla, om inte en tillämpning av de nya bestämmelserna skulle leda till en mildare bedömning eller påföljd. I linje med vad som sagts ovan bör äldre bestämmelser tillämpas i vissa fall som avser brott som begåtts före ikraftträdandet av lagen om straff för penningtvättsbrott. Det gäller dels krav enligt lagen (1995:1571) om insättningsgaranti och lagen (1999:158) om investerarskydd avseende tillgångar som varit föremål för brott, dels en revisors skyldighet att vidta åtgärder med anledning av misstanke om brott enligt aktiebolagslagen (2005:551). I enlighet med vad Lagrådet påpekar bör övergångsbestämmelser av den innebörden därför införas för dessa tre lagar. När det gäller övriga lagändringar ska de i enlighet med huvudprincipen tillämpas från och med att de träder i kraft. Några övergångsbestämmelser behövs således inte. 12 Kostnader och andra konsekvenser Regeringens bedömning: Förslagen kan väntas leda till vissa kostnadsökningar för rättsväsendets myndigheter. Kostnadsökningarna bedöms kunna finansieras inom ramen för befintliga anslag. För företag kan förslagen väntas leda till vissa kostnader för utbildning och information, liksom för justering av rutiner och system för rapportering av misstänkta transaktioner. För enskilda kan förslagen om dispositionsförbud och penningbeslag innebära en tillfällig inskränkning av möjligheten att disponera viss egendom. Utredningens bedömning överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: bedömer att bearbetning, hante- ring och utredning enligt den föreslagna lagstiftningen kommer att fordra ytterligare omkring 10–15 årsarbetskrafter. Fastighetsmäklarinspektionen konstaterar att genomförandet av förslagen kommer att kräva insatser för att informera fastighetsmäklarna om de nya bestämmelserna och att utveckla god fastighetsmäklarsed för tillämpningen. i län och efterfrågar en kom- 2013/14:121 pletterande analys av konsekvenserna för mindre aktörer. ringsförmedlares förening efterfrågar ytterligare analys av hur verksam-