prop · H103119 · 2014-03-18 00:00:00 — Mer detaljerade riktlinjer behövs för hur den elektroniska kommunika- tionen ska organiseras. förslaget i sin helhet och anser att endast individuella inskränkningar i rätten att kommunicera är godtagbara. Skälen för regeringens förslag och bedömning Behovet av generella inskränkningar Regeringen kan konstatera att möjligheten till inskränkningar i enlighet med 20 a § LPT inte medfört att brottslighet, narkotikahandel, trakas- serier av målsägande och andra har upphört på rättspsykiatriska kliniker. Av denna anledning och med hänvisning till det stöd som promemorians förslag fått av remissinstanserna finns det, enligt regeringens uppfattning, skäl att ytterligare begränsa tillgången till teknisk utrustning för elek- troniska kommunikationstjänster för vissa personer som är intagna för Regeringen föreslår att det i en ny bestämmelse, 8 a § lagen (1991:1129) om rättspsykiatrisk vård, förkortad LRV, införs en regel som innebär att patienter som vårdas vid en sjukvårdsinrättning eller avdelning för vilken en förhöjd säkerhetsklassificering gäller endast får använda sådan teknisk utrustning för elektroniska kommunikations- tjänster som vårdgivaren tillhandahåller. Vårdgivaren ska, i syfte att säkerställa patientens rätt att stå i förbindelse med annan person, tillhanda hålla sådan utrustning. Chefsöverläkaren får besluta om övriga inskränkningar i enlighet med 20 a § och 22 b § lagen (1991:1128) om psykiatrisk tvångsvård, förkortad LPT. Förslaget medför att den som vårdas i enlighet med inte omfattas av andra inskränkningar än vad som framgår av 20 a § den lagen, varvid det även fortsättningsvis krävs överväganden i det enskilda fallet och ett individuellt beslut. Skulle en patient som vårdas med stöd av LPT behöva vårdas på en avdelning med förhöjd säkerhetsklassi- ficering får han eller hon inte omfattas av en generell inskränkning i enlighet med den föreslagna 8 a § i LRV. Något förslag till att utvidga tillämpningsområdet så att inskränkningar enligt 20 a § LPT ska få göras även av ordnings- och säkerhetsskäl även avseende patienter som vårdas med stöd av LPT, så som Psykiatrilags- utredningen föreslog, lämnas inte. Det generella förbudet omfattar inte heller den som är intagen i eller ska förpassas till särskilt ungdomshem till följd av en dom på sluten ungdomsvård enligt 32 kap. 5 § eller vårdas enligt 19 § LSU. Självklart får inskränkningar inte göras för patienter som vårdas frivilligt med stöd av hälso- och sjukvårdslagen (1982:763), förkortad HSL. Liksom tidigare gäller att Kriminalvården, och regeringen i särskilda fall kan besluta om inskränkningar i enlighet med 8 § andra och tredje stycket i nu gällande LRV. Som konstateras i promemorian och av flera remissinstanser innebär förslaget en inskränkning av enskildas grundläggande fri- och rättigheter. Därför är det av yttersta vikt att bestämmelser som syftar till att motverka brottslighet och säkerställa en trygg och säker vård inte blir mer vidsträckta än vad som krävs för att uppnå dessa syften. Detta innebär bl.a. att personkretsen som omfattas av reglerna ska avgränsas till sådana personer där det har bedömts finnas en risk för återfall i allvarlig brottslighet eller som dömts till en påföljd vars verkställighet normalt sett innebär att rätten att använda elektroniska kommunikationstjänster är inskränkt. Regeringen anser att den föreslagna inskränkningen ska omfatta patienter som efter beslut av domstol ska ges rättspsykiatrisk vård med särskild utskrivningsprövning, den som är anhållen, häktad eller är intagen i eller ska förpassas till kriminalvårdsanstalt, vari inbegrips patienter som vårdas frivilligt på psykiatrisk klinik i enlighet med 9 kap. 2 § fängelselagen (2010:610), förkortad FäL, och 5 kap. 2 § häkteslagen (2010:611), förkortad HäL. Ett generellt förbud ska enbart få gälla i den slutna rättspsykiatriska tvångsvården vid en sjukvårdsinrättning som drivs av ett landsting (6 § LRV) och vid avdelningar för vilka en förhöjd säkerhetsklassificering gäller, dvs. säkerhetsklass 1 eller 2 i enlighet med föreskrifter (SOSFS 2006:9) om säkerhet vid sjukvårdsinrättningar som ger psykiatrisk tvångsvård och rättspsykiatrisk vård samt vid enheter för rättspsykiatrisk undersökning. Skälet till att en person överlämnats till rättspsykiatrisk vård med särskild utskrivningsprövning är att det i den rättspsykiatriska undersökningen framkommit omständigheter som visat att det finns en risk för återfall i allvarlig brottslighet. Övriga ovan nämnda patientgrupper omfattas redan av ett generellt förbud att inneha egen utrustning för elektronisk kommunikation när de vistas i häkte eller i kriminalvårdsanstalt. Av 7 kap. 4 § FäL framgår att en intagen får stå i förbindelse med en annan person genom elektronisk kommunikation i den utsträckning det lämpligen kan ske. I 3 kap. 4 § HäL finns en liknande bestämmelse. I 20 § fängelseförordningen (2010:2010) respektive 10 § häktesförordningen (2010:2011) framgår att elektronisk kommunikation endast får äga rum med utrustning som tillhandahålls eller godkänns av Kriminalvården eller, i fråga om häktesförordningen, den myndighet som svarar för förvaringslokalen. Av 5 kap. 7 § Kriminalvårdens föreskrifter och allmänna råd (KVFS 2011:1) om fängelse framgår att en intagen inte får ta emot och inneha bl.a. utrustning för elektronisk kommunikation eller lagring av data. En likalydande bestämmelse för häkte finns i 2 kap. 15 § Kriminalvårdens föreskrifter och allmänna råd (KVFS 2011:2) om häkte. Remissbehandlingen av promemorians förslag ger vid handen att det i princip råder konsensus om att patienter som kommer från kriminal- vården eller häkte ska omfattas av en generell inskränkning. remissinstanser anser att patientgruppen ska utvidgas. Kommuner och Landsting (SKL) att även patienter utan beslut om särskild utskrivningsprövning ska omfattas av en generell inskränk- Skälet är enligt förbundet att dessa patientgrupper ofta vårdas till- sammans och att bl.a. de ordningsproblem som följer av att vissa patienter har tillgång till egen utrustning för elektronisk kommunikation och andra inte, därför skulle kvarstå. Det är regeringens mening att om det ska införas en möjlighet till generella inskränkningar i fri- och rättighetsskyddet bör det, så långt det är möjligt utan att syftet ska förfelas, göras inom ramen för ett restriktivt Patienter som vårdas med stöd av LPT och patienter som vårdas med stöd av LRV utan beslut om särskild utskrivningspröv- ning har inte bedömts ha någon särskild risk att begå brott eller på annat sätt utgöra en fara för annan. Det skulle därför inte vara proportionerligt att låta även dessa grupper omfattas av förbudet. När det gäller patienter som är intagna i eller ska förpassas till särskilt ungdomshem till följd av en dom på sluten ungdomsvård enligt 32 kap. 5 § bedömer regeringen att det inte finns tillräckligt underlag att låta dessa personer omfattas av de nya bestämmelserna. Det kan i dessa fall vara fråga om personer och en inskränkning i deras rätt att kommunicera skulle ha krävt en närmare analys av hur en sådan bestämmelse förhåller När det gäller barn som är föremål för rätts- psykiatrisk vård har lämnat förslag som avser att stärka deras rättigheter. Dessa förslag bereds inom . Remissbehandlingen ger vid handen att det övervägande antalet remissinstanser anser att avgränsningen till säkerhetsnivå 1 och 2 i enlig- het med ovan nämnda föreskrift är bra. instanser har dock framfört synpunkter i en utvidgande riktning. Kriminalvården menar t.ex. att kriminalvårdens klienter ska omfattas av det generella förbudet oavsett utifrån vilket lagrum och vilken säkerhets- nivå han eller hon vårdas. NSPH pekar å sin sida på att det skett en utbyggnad av enheter med hög säkerhetsklass vilket skulle kunna innebära att förbud mot t.ex. elektronisk kommunikation kan införas i Det är regeringens uppfattning att de överväganden som ligger till grund för nu gällande bestämmelse om inskränkning i rätten att använda elektroniska kommunikationstjänster i 20 a § LPT alltjämt gör sig Det är fundamentalt för en tvångsvårdad patient, inte minst av vård- och rehabiliteringsskäl, att kunna hålla kontakt med personer och myndigheter utanför sjukvårdsinrättningen. Det är också av stor vikt att inskränkningar i patientens grundlagsskyddade fri- och rättigheter kan anses proportionerliga i förhållande till sitt syfte. ningar ska därför inte få förekomma på någon annan sjukvårdsinrättning eller avdelning än sådan för vilken en förhöjd säkerhetsklassificering gäller, inte heller i fråga om kriminalvårdens klienter. kan, enligt 8 § andra stycket LRV, i särskilda fall om det behövs från ordnings- eller säkerhetssynpunkt besluta om särskilda inskränkningar bl.a. vad avser elektronisk kommunikation. Inspektionen för vård och omsorg () befarar att oberoende av vilken vård/rehabiliteringsfas en patient som dömts till rättspsykiatrisk vård befinner sig i kommer det att medföra att patienten omfattas av de generella inskränkningarna avseende elektronisk kommunikation. Patienter som inte är rymningsbenägna, som sköter sig och inte hotar får samma restriktioner som de med hög risk, anförs det. I enlighet med föreskrift 6 kap. 3 § SOSFS 2006:9 ska en patient placeras vid en avdelning som har den säkerhetsnivå som motsvarar patientens behov. Det är patientens behov av säkerhet som avgör vilken säkerhetsnivå (1, 2 eller 3) som patienten ska placeras på och chefsöverläkaren ska fortlöpande överväga vilken nivå som är lämplig. I med information och vägledning rörande tillämpningen av SOSFS 2006:9 s. 29 anförs bl.a. att en viktig faktor för säkerheten vid de berörda verksamheterna är att patienterna differentieras på ett strukturerat sätt efter en individuell bedömning av säkerhetsbehovet. Principen att en inskränkning i grundläggande fri- och rättigheter endast får komma i fråga om de står i rimlig proportion till syftet med densamma ska beaktas även när det gäller var patienten är placerad. Finns inte sådana risker för fritagningsförsök eller rymningsförsök som avses i föreskrift ska patienten som regel heller inte vara placerad i någon av de högsta säkerhetsklasserna. Därmed upphör också den generella inskränkningen när patienten flyttas till säkerhetsnivå 3. Frågan om lämplig säkerhetsnivå ska, som sagts, övervägas fortlöpande. Finns å andra sidan sådana risker omfattas patienten av det generella förbudet. Om patienter som vårdas enligt LPT, och som i normalfallet ska vårdas på en avdelning med säkerhetsklass 3, kan behöva vårdas på en avdelning med säkerhetsklass 1 eller 2 omfattas inte dessa av det generella förbudet. Inte heller omfattas patienter som vårdas enligt LRV utan särskild utskrivningsprövning, även om de skulle vårdas i någon av de högsta säkerhetsklasserna. I sådana fall kan, så som påpekats i remissbehandlingen, praktiska problem uppstå och hot- och våldssituationer riskerar att fortgå i förhållande till dessa patienter. Regeringen har förståelse för de praktiska svårigheter som kan uppstå då det inom samma sjukvårdsinrättning eller på samma avdelning vårdas patienter för vilka olika regelverk är tillämpliga. Det får emellertid ankomma på vårdgivaren att anpassa den fysiska utformningen av sjukvårdsinrättningen och olika avdelningar med hänsyn tagen till detta, t.ex. genom att inrätta särskilda vårdenheter för patienter som inte får omfattas av det generella förbudet, så att patienterna inte utsätts för större inskränkningar än vad som i det enskilda fallet är tillåtet. I lagrådsremissen föreslog regeringen att det generella förbudet endast skulle få gälla vid sjukvårdsinrättning eller avdelning som på grund av verksamhetens inriktning har särskilda krav på säkerhet. Lagrådet har därvid anfört att med tanke på regelns karaktär är det viktigt att lagregeln och anslutande föreskrifter är tydligt utformade så att gränsen för vårdgivarens befogenheter klart framgår. För att klargöra att det är säkerhetsklasserna 1 och 2 i föreskrifter som avses menar att det i bestämmelsen i stället bör anges att det avser 2013/14:119 sjukvårdsinrättning eller avdelning för vilken en förhöjd säkerhetsklassificering gäller. Regeringen ansluter sig till Lagrådets bedömning. Vårdgivares skyldighet att tillhandahålla utrustning Även om det införs ett generellt förbud mot innehav av annan utrustning för elektroniska kommunikationstjänster än sådan som tillhandahålls av vårdgivaren avses inte den grundläggande rätten till användning av sådan utrustning vara avskuren. Vårdgivaren åläggs i lagen, enligt promemorians förslag, att genom att tillhandahålla utrustning för elektroniska kommunikationstjänster säkerställa patientens rätt att stå i förbindelse med annan person. I promemorian påpekas att det även är av vikt att vårdgivaren beaktar betydelsen av att patienten kan ta del av information och utöva sina demokratiska rättigheter. Detta ska dock, sägs det, inte behöva ske genom att vårdgivaren tillhandahåller t.ex. en dator eller mobiltelefon med obegränsad uppkoppling mot internet utan kan i stället tillgodoses genom bl.a. tillgång till bibliotek, dagstidningar, radioprogram eller liknande. Departementspromemorians förslag innebär att vårdgivaren ges möjlighet att organisera patientens rätt att använda elektroniska kommunikationstjänster på lämpligt sätt. Det ställs inga krav på vårdgivarna att en viss utrustning ska tillhandahållas, endast att patientens rätt att stå i förbindelse med annan person säkerställs. I remissbehandlingen har flera instanser önskat förtydliganden vad avser vårdgivarens skyldighet att tillhandahålla utrustning. ombudsmän () anför att det bör tydligöras vad som innefattas i vårdgivarens ansvar att säkerställa berörda patienters kommunikation med andra personer, t.ex. i fråga om tillgängligheten till utrustningen. JO menar att detta lämpligen kan ske genom att meddelar föreskrifter i saken. har bl.a. anfört att principfrågor som behöver belysas är möjligheterna till begränsning i fråga om antal telefoner på en avdelning, längd på telefonsamtal och tid . Det är inte möjligt eller lämpligt att ange det antal telefoner och/eller datorer eller annan utrustning som ska finnas tillgängliga för patienterna på en sjukvårdsinrättning eller avdelning utan detta måste vara ett beslut som vårdgivaren har att fatta utifrån de förutsättningar som råder på vårdinrättningen. De föreslagna reglerna förhindrar inte att vissa patienter med hänsyn till sin rehabilitering får använda en mobiltelefon som tillhandahålls av vårdgivaren. På samma sätt har vårdgivaren möjlighet att tillhandahålla datorer t.ex. i syfte att patienter ska kunna ta del av samhällsinformation. Hänsyn kan också behöva tas till att utrustning för elektroniska kommunikationstjänster i vissa fall fungerar som hjälpmedel vid funktionshinder. Vårdgivarens skyldighet får inte tolkas så snävt att det medför en faktisk inskränkning för patienterna att kunna kommunicera med annan person. Avsikten är att patienterna ska kunna kommunicera utan begränsning med av vårdgivaren tillhandahållen utrustning, såvida inte individuellt beslut i enlighet med 20 a § LPT fattats. Patienterna har en i princip oinskränkt rätt att använda den utrustningen. Som påtalats i propositionen En ny fängelse- och häkteslagstiftning (prop. 2009/10:135) rör- ande verkställigheten i kriminalvårdsanstalt måste det också, vilket även får anses gälla den psykiatriska tvångsvården, beaktas att det är angeläget att barn ges möjlighet att upprätthålla kontakt med en förälder som är intagen, om det är förenligt med barnets bästa. Regeringen instämmer inte i Kriminalvårdens förslag om att låta skyldigheten att tillhandahålla utrustning vara fakultativ i vart fall i förhållande till patienter som vårdas i säkerhetsklass 1. Den grundläggande tanken om vikten av att kunna kommunicera med omvärlden gäller lika för alla oavsett i vilken säkerhetsklass patienten vårdas. Ofta är möjligheten att kommunicera ostört genom olika tekniska hjälpmedel av betydelse för patientens vård och rehabilitering. Detta bör kunna tillgodoses genom att patienten tillhandahålls kommunikationsutrustning som genom tekniska begränsningar inte möjliggör missbruk. Om patienten ändå missbrukar sin rätt att använda den utrustning för elektronisk kommunikation som vårdgivaren tillhandahåller, t.ex. genom att trakassera eller hota vittnen eller målsägande, får en individuell prövning och ett eventuellt beslut om inskränkning göras utifrån förutsättningarna i 20 a § LPT, med möjlighet att överklaga i enlighet med 18 § 7 LRV. Så som konstaterat i betänkandet SOU 2012:17 Psykiatrin och lagen, kan vårdinrättningen i lokala instruktioner ge anvisningar om att användningen av mobiltelefon eller fast telefon ska undvikas eller åtminstone användas sparsamt på en vårdavdelning efter ett visst klockslag för att inte andra patienter ska störas. Sådana anvisningar utgör inte myndighetsutövning utan är närmare att se som trivselregler som det är frivilligt för patienten att efterkomma. Om en patient använder sin mobiltelefon eller annan utrustning för elektroniska kommunikationstjänster på ett sådant sätt att det är nödvändigt med hänsyn till vården eller rehabiliteringen av patienten eller för att undvika att någon annan lider skada, får chefsöverläkaren pröva frågan om individuella inskränkningar i enlighet med 20 a § LPT. Liksom i fråga om individuella beslut om inskränkningar enligt 20 a § LPT ges chefsöverläkaren eller annan personal inte rätt att avlyssna telefonsamtal eller på annat sätt ta del av innehåll i samband med att patienten använder elektronisk kommunikation, t.ex. en dator. Både vid generella inskränkningar enligt förslaget och vid individuella beslut om inskränkningar i enlighet med 20 a § LPT är det dessutom av yttersta vikt att patienten ges möjlighet att komma i kontakt med t.ex. sitt offentliga biträde eller annan myndighetsperson, t.ex. polis eller tillsynsmyndighet, utan att någon hälso- och sjukvårdspersonal hör eller ser vad som sägs eller skrivs. Några remissinstanser har lyft frågan huruvida patienten ska stå för kostnader för telefonsamtal o.d. eller om vårdgivaren ska bära dessa. Frågan har inte berörts i departementspromemorian. Det är regeringens mening att det får ankomma på vårdgivarna att organisera tillhandahållandet av utrustning så att det inte innebär några merkostnader för patienten i relation till vad patienten skulle fått betala vid användandet av egen utrustning. De föreslagna åtgärderna ger inte någon fullständig garanti för att fortsatt missbruk av i synnerhet telefonin inte kan förekomma. Ett generellt förbud mot innehav av annan utrustning än sådan som tillhandahålls av vårdgivaren avses dock ge bättre förutsättningar för vårdgivarna att 2013/14:119 upptäcka ett missbruk av rätten att använda elektroniska kommunikationstjänster. Mot bakgrund av ovanstående resonemang instämmer regeringen i vad som anförts i promemorian att den praktiska och organisatoriska hanteringen är en fråga för vårdgivarna att lösa efter olika behov och förutsättningar så att gällande regelverk följs. Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer bör få meddela verkställighetsföreskrifter om vårdgivarens skyldighet att tillhandahålla utrustning. I departementspromemorian föreslås att om en patient innehar egen utrustning för elektroniska kommunikationstjänster ska den omhändertas patienten vårdas på en inrättning eller avdelning som har särskilda krav på säkerhet. De remissinstanser som kommenterat förslaget har i princip inte haft några invändningar. påpekar dock att nuvarande lydelse i 20 a § LPT med dess fakultativa utformning är att föredra. Patienter vars kommunikationsrätt inskränks kan exempelvis ha rätt att ringa vissa personer och klarar att efterleva inskränkningen utan att någon utrustning behöver omhändertas, anförs det. Regeringen delar den uppfattningen när det gäller 20 a § LPT. Så som anförts i regeringens proposition (2005/06:195) Elektroniska kommunikationstjänster m.m. inom psykiatrisk tvångsvård s. 24 följer av proportionalitetsprincipen att beslut om inskränkning i en patients rätt att använda elektroniska kommunikationstjänster, eller övervakning av försändelser från en patient, om det är möjligt bör avgränsas till att avse kommunikation med en viss person eller en viss grupp av personer. Vidare kan de negativa följderna av en inskränkning minskas på olika sätt, t.ex. kan ett beslut om inskränkning avse en dator med internetanslutning som patienten får tillgång till dator för andra ändamål än kommunikation, så som utbildning, spel, hjälpmedel i behandlingen m.m. Däremot är det regeringens uppfattning att utrustning ska omhändertas då det är fråga om generellt förbud i enlighet med 8 a § LRV och även då det är fråga om sådan egendom som inte får innehas enligt 21 § LPT. Vad gäller omhändertagande av utrustning i enlighet med 8 a § LRV får chefsöverläkaren besluta om kroppsvisitation eller ytlig kroppsbesiktning för kontroll av att patienten inte bär på sig sådan utrustning som avses i bestämmelsen. Ett omhändertagande av patientens egen utrustning kan inte överklagas i likhet med vad som gäller vid omhändertagande av egendom enligt 20 a § andra stycket och 21 § LPT. Förlängning av beslut om inskränkning i rätten till elektronisk kommunikation och övervakning av försändelser från patient Regeringens förslag: I lagen om psykiatrisk tvångsvård (LPT) regleras uttryckligen att ett beslut om inskränkning i rätten att använda elektroniska kommunikationstjänster eller övervakning av för- sändelser från en patient, genom ett nytt beslut får förlängas med Även vid ett förlängningsbeslut ska Inspektionen för vård och omsorg () underrättas. Promemorians förslag: Överensstämmer i huvudsak med regeringens. I promemorian fanns inget förslag i lagtexten om att förlängningen får Remissinstanserna: I princip samtliga remissinstanser som kommen- terat förslaget tillstyrker detsamma, dock i några fall med önskemål om förtydligande i visst avseende och i något fall om viss skärpning. ombudsmän () anser att det är viktigt ur rättssäkerhets- synpunkt att det direkt av lagen framgår vad som gäller för dessa typer av beslut och tillstyrker förslaget. Justitiekanslern () har inte några invändningar mot förslaget utan finner det rimligt och väl övervägt. Inspektionen för vård och omsorg () anser att bestämmelsen är viktig ur rättssäkerhetssynpunkt då det handlar om myndighetsutövning. Kammarrätten i som Förvaltningsrätten i menar att för att tydlighet ska uppnås bör det av bestämmelsen också framgå att sådana förlängningsbeslut kan fattas mer än en gång. ställer sig frågande till att beslutet ska tidsbegränsas och förordar att beslutet bör gälla tills säkerhetsnivån ändras. stödjer föreslagna lagändringar men hade ännu hellre sett en ändring som inneburit kommunikationsförbud i taget i stället för två månader och med dom i förvaltningsdomstol i stället för underrättelse till Inspektionen för vård och omsorg. Skälen för regeringens förslag: Enligt 20 a § LPT får chefsöver- läkaren besluta att inskränka en patients rätt att använda elektroniska kommunikationstjänster, om det är nödvändigt med hänsyn till vården eller rehabiliteringen av patienten eller för att undvika att någon annan Chefsöverläkaren får också, enligt 22 a § LPT, besluta att övervaka försändelser från en patient under samma förutsättningar och av samma skäl som vid inskränkning i rätten att använda elektroniska Dessa bestämmelser gäller även, enligt 8 § första stycket LRV, vid rättspsykiatrisk vård. En inskränkning av elektroniska kommunikationstjänster i enlighet med 20 a § LPT och en försändelseövervakning enligt 22 a § LPT är, enligt 22 b §, tidsbegränsad och får gälla högst . mot bakgrund av proportionalitetsregeln i 2 a § LPT/LRV ligger det i sakens natur att beslut kan fattas än om ett sådant ingripande är tillräckligt. När det inte längre finns förutsättningar för beslutet ska chefsöverläkaren genast besluta att inskränkningen ska