prop · H103208 · 2014-03-27 00:00:00 — Enligt Lagrådet kan det dessutom sättas i fråga om det är rimligt att tala om rättigheter och skyldigheter i det aktuella sammanhanget, när det inte är fråga om rättigheter och skyldigheter som erkänns av någon rättsordning. De av Lagrådet ifrågasatta uttrycken betraktas och anses har valts för att markera att det inte är fråga om civilstånd eller rättigheter och skyldigheter i juridisk mening. Någon annan betydelse ska inte läggas in i dessa uttryck, som enligt regeringens mening inte kan anses oklara. Sammanfattningsvis föreslår regeringen att straffbestämmelsen, utöver juridiskt giltiga äktenskap, ska avse varje förbindelse som ingås enligt regler som gäller inom en grupp och som innebär att parterna betraktas som makar och anses ha rättigheter eller skyldigheter i förhållande till varandra samt innefattar frågan om upplösning av förbindelsen. Regeringen anser att de olika rekvisiten är tillräckligt bestämda för att uppfylla kravet på förutsebarhet och också att bestämmelsen kan antas svara mot det behov som finns av en kriminalisering av äktenskapsliknande förbindelser. Den föreslagna bestämmelsens närmare innebörd utvecklas i författningskommentaren. Enligt utredningens förslag ska straffet för äktenskapstvång vara fängelse i högst . Regeringen anser att förslaget är väl avvägt. Ett påtvingat äktenskap innebär ett stort ingrepp i brottsoffrets personliga integritet och frihet och kan få såväl långvariga som långtgående följder. Detsamma gäller äktenskapsliknande förbindelser som har tillkommit under motsvarande former. Brottet är därför allvarligare än olaga tvång av normalgraden, som bestraffas med böter eller fängelse i högst , och den föreslagna straffskalan ger en tydlig signal om detta. Straffskalan ger vidare möjlighet till en nyanserad straffmätning. Den beaktar också fullt ut för brottet typiska omständigheter som att brottsoffret är ett barn eller att gärningsmannen är en närstående som brottsoffret borde kunna känna tillit till. I likhet med utredningen anser regeringen att det saknas tillräckliga skäl för en gradindelning av brottet. Detta gäller inte minst som de allvar- ligaste gärningarna som innefattar tvång även fortsättningsvis kommer Prop. 2013/14:208 att kunna bestraffas enligt straffskalan för det grova fallet av olaga tvång (fängelse i lägst och högst ). Försök, förberedelse och stämpling Utredningen har föreslagit att försök och förberedelse till äktenskapstvång ska straffbeläggas. Något förslag om kriminalisering av stämpling har utredningen däremot inte lämnat. Regeringen gör följande överväganden. Kriminalisering av försök, förberedelse och stämpling till brott bör normalt förbehållas brott av visst allvar, där sådana förstadier till brott kan anses utgöra ett reellt hot mot det skyddade intresset. Av betydelse är alltså bl.a. hur allvarlig en gärningstyp anses vara, vilket uttrycks genom den straffskala som föreskrivs för brott av den gärningstypen. Den föreslagna straffskalan för äktenskapstvång, fängelse i högst , är ett uttryck för att regeringen bedömer att det är ett brott av allvarligt slag. Redan det förhållandet kan i någon mån tala för en kriminalisering av förstadier till brottet. För en sådan kriminalisering talar även det förhållandet att offret redan innan ett äktenskapstvång har fullbordats kan ha utsatts för handlingar av allvarlig karaktär. Därtill kommer att för att kunna tillträda konvention om våld mot kvinnor har en skyldighet att straffbelägga försök till äktenskapstvång. Planeringen av ett tvångsäktenskap torde också inbegripa handlingar av förberedelsekaraktär. Det handlar framför allt om att pengar byter hand, t.ex. som ett led i de praktiska förberedelserna. Med hänsyn till de starka lojalitetsband och hierarkiska familjestrukturer som ofta finns i sammanhang där tvångsäktenskap förekommer, måste även sådana handlingar anses utgöra ett reellt hot mot det skyddade intresset. Regeringen bedömer därför att det finns skäl att kriminalisera såväl försök som förberedelse till äktenskapstvång. Det kan vidare diskuteras om inte även stämpling till äktenskapstvång borde straffbeläggas, något som Kvinnors Nätverk har föreslagit. Med stämpling avses att någon i samråd med någon annan beslutar en gärning eller att någon söker anstifta någon annan eller åtar eller erbjuder sig att utföra gärningen. Eftersom tvångsäktenskap normalt sett är en familje- eller släktangelägenhet, kan det förutsättas att handlingar av stämplingskaraktär förekommer i samband med tvångsäktenskap. En sådan kriminalisering skulle också kunna få viktiga praktiska effekter när det gäller att stärka föräldrar och andra i att motstå påtryckningar från omgivningen. Som utredningen har anfört har dock stämplingskriminalisering förekommit i ganska begränsad omfattning och normalt förbehållits de allvarligaste brotten. Att straffbelägga stämpling till äktenskaptvång skulle dessutom vara problematiskt av det skälet att olaga tvång – vars grova grad har en strängare straffskala än äktenskapstvång och därmed kommer att omfatta de grövsta fallen av tvång till äktenskap och äktenskapsliknande förbindelser – inte är straffbart på stämplingsstadiet. Det är därför svårt att nu gå vidare med en kriminalisering av stämpling till äktenskapstvång. En pågående utredning har emellertid i uppdrag att överväga om kriminaliseringen av brott på stämplingsstadiet bör utvidgas, och i uppdraget ingår bl.a. att ta ställning till om stämpling till 2013/14:208 olaga tvång som är grovt bör kriminaliseras (dir. 2013:19). Det kan därför finnas anledning att återkomma till frågan. Det finns inte skäl att kriminalisera vissa andra gärningar nu Det nya brottet äktenskapstvång föreslås, som framgår ovan, omfatta äktenskap och äktenskapsliknande förbindelser som har tillkommit antingen genom olaga tvång eller genom utnyttjande av offrets utsatta belägenhet. Utredningen har övervägt om det därutöver bör bli straffbart att ingå ett äktenskap för någon annans räkning (s.k. fullmaktsäktenskap) utan personens medgivande. Vidare har utredningen övervägt om det bör vara straffbart att förmå någon att ingå äktenskap genom att vilseleda honom eller henne om den omständigheten att det rör sig om ett äktenskap. Den har dock inte sett skäl att lägga fram förslag om detta, bl.a. utifrån att det finns anledning att inrikta lagstiftningen på de mest straffvärda och praktiskt viktiga fallen. I fråga om kriminalisering av fullmaktsäktenskap har den som sitt främsta skäl åberopat de bevissvårigheter som uppkommer med avseende på om samtycke har lämnats eller inte. Det torde under vissa omständigheter kunna bli aktuellt med ansvar för äktenskapstvång när någon medverkar till ett ofrivilligt fullmaktsäktenskap, exempelvis när gärningsmannen tvingar offret att skriva under en fullmakt som sedan används när äktenskapet ingås. Detta torde kunna ses som ett sätt att genom olaga tvång förmå personen att ingå äktenskap. Fall där äktenskapet ingås utan personens kännedom faller dock utanför den föreslagna bestämmelsen om äktenskapstvång. Detsamma gäller de fall av vilseledande som utredningen har diskuterat. Regeringen instämmer i utredningens bedömning att detta slags gärningar inte bör kriminaliseras . Förslaget om äktenskapstvång innebär i sig en betydande utvidgning av det straffbara området och kan väntas träffa de förfaranden som är vanligast förekommande och mest straffvärda. De övriga gärningar som utredningen har diskuterat kan säkerligen vara nog så allvarliga för den som drabbas av dem. Gärningarna är dock av ett helt annat slag än de som föreslås utgöra brottet äktenskapstvång. Detta gäller även tvång att vara kvar i ett äktenskap, som kvinno- och tjejjour och Kvinno- och har föreslagit ska straffbeläggas. En kriminalisering av dessa gärningar skulle därmed kräva helt andra överväganden än vad som är möjligt att göra i detta sammanhang. När det gäller fullmaktsäktenskap kan det också ifrågasättas vilken funktion en straffbestämmelse i praktiken skulle fylla, eftersom sådana äktenskap inte förekommer i svensk rätt. Den begränsning av möjligheten att erkänna utländska fullmaktsäktenskap som regeringen föreslår (se avsnitt 5.3) torde därför vara mer verkningsfull än en kriminalisering. 6.2En ny straffbestämmelse om vilseledande till tvångsäktenskapsresa Regeringens förslag: En ny straffbestämmelse ska införas i 4 kap. . Bestämmelsen ska omfatta den som genom vilseledande förmår en person att resa till en annan stat än den där han eller hon bor, i syfte att personen genom olaga tvång eller utnyttjande av hans eller hennes utsatta belägenhet ska förmås att ingå ett sådant äktenskap eller en sådan äktenskapsliknande förbindelse som avses i bestämmelsen om äktenskapstvång. Straffet ska vara fängelse i högst . Brottet ska benämnas vilseledande till tvångsäktenskapsresa. Regeringens bedömning: Försök till vilseledande till tvångsäktenskapsresa bör inte kriminaliseras. Utredningens förslag överensstämmer till viss del med regeringens. Enligt utredningens förslag straffbeläggs dock endast den som genom vilseledande förmår någon att resa till en annan stat än den där han eller hon bor i syfte att tvinga personen till äktenskap eller till en sådan äktenskapsliknande förbindelse som avses i utredningens förslag om äktenskapstvång. Vidare föreslår utredningen att brottet ska benämnas vilseledande till utlandsresa med tvångsäktenskapssyfte. Utredningen föreslår också att brottet ska vara straffbart på försöksstadiet. Remissinstanserna: anför att brottet bör införas och utformas på det sätt som utredningen har föreslagit. Även och tillstyrker förslaget utan att lämna några närmare synpunkter på det. Övriga remissinstanser som yttrar sig i frågan lämnar förslag till ändringar eller påpekar svårigheter med den föreslagna bestämmelsen. Ingen remissinstans avstyrker förslaget, även om som förutsättning för sitt tillstyrkande anger att regleringen är nödvändig för att ska kunna tillträda konvention om våld mot kvinnor. Mot bakgrund av sin inställning till förslaget om att kriminalisera äktenskapstvång avseende äktenskapsliknande förbindelser, avstyrker och den del av förslaget som avser sådana förbindelser. framhåller att bestämmelsen fyller en viktig funktion trots de svårigheter som samfundet påtalar. Hovrätten för , , , och uppmärksammar att bestämmelsen kan medföra bevis- eller tillämpningssvårigheter. Enligt hovrätten och samfundet kan detta leda till att bestämmelsen får ett begränsat tillämpningsområde. Synpunkter på den lagtekniska lösningen lämnas av och . Enligt verket bör det fortsatta lagstiftningsarbetet inriktas på att ta fram ett tydligare lagförslag som ytterligare klargör var straffansvarets gränser går. Förhållandet till försök och förberedelse till äktenskapstvång uppmärksammas av och . Enligt bör det handlande som den föreslagna bestämmelsen avser ses som en förberedelse eller ett försök till äktenskapstvång. anför att det tycks föreligga en överlappning och att förhållandet mellan be- stämmelserna bör klargöras. Kvinnors Nätverk och Rådgivningsbyrån för asylsökande och flyktingar förordar att brottet även ska omfatta fall där gärningsmannens syfte är att förmå den som befinner sig i en utsatt belägenhet att ingå äktenskap. anför att det bör övervägas om hemvistbegreppet bör användas i stället för bor. och bör brottets benämning övervägas ytterligare. kvinno- och tjejjour och Kvinno- och föreslår att straffet ska vara fängelse i högst . Bakgrund: Utredningens förslag har sin bakgrund i artikel 37.2 i konvention om våld mot kvinnor. Artikel 37 avser enligt rubriken tvångsäktenskap. Tvångsäktenskap i egentlig mening behandlas dock endast i artikelns första stycke. Det andra stycket avser ett slags förberedande gärning i förhållande till tvångsäktenskap. Enligt stycket ska gärningar som består i att förleda en vuxen person eller ett barn till en annan parts eller stats territorium där han eller hon inte är bosatt i syfte att den vuxna personen eller barnet ska tvingas ingå äktenskap kriminaliseras. Artikel 41.2 i konventionen innehåller ett åtagande att kriminalisera uppsåtliga försök att begå de gärningar som avses i vissa artiklar, däribland artikel 37. Det är inte möjligt att reservera sig mot de nämnda bestämmelserna i konventionen. Skälen för regeringens förslag och bedömning Ett särskilt vilseledandebrott bör införas Som framgår av avsnitt 8.5 föreslår regeringen att ska tillträda konvention om våld mot kvinnor. För att det ska vara möjligt krävs att det beskrivna handlande som avses i artikel 37.2 i konventionen är straffbart i svensk rätt, något som inte är fallet . Som utredningen har anfört skulle handlandet visserligen ibland kunna bestraffas som människohandel (4 kap. 1 a § ). Detta förutsätter dock att det föreligger omständigheter utöver de som anges i artikeln, bl.a. att gärningsmannen vidtar en s.k. handelsåtgärd genom att rekrytera, transportera, överföra, inhysa eller ta emot brottsoffret. Det är inte heller givet att bestämmelsens krav på att handelsåtgärden ska vidtas i ett exploateringssyfte – såsom ett syfte att utnyttja någon i en situation som innebär nödläge – alltid är uppfyllt när syftet är att offret ska utsättas för ett tvångsäktenskap. I förarbetena anförs som exempel på att en person utnyttjas i ett nödläge att en ung person utnyttjas sexuellt och för hushållsarbete inom ramen för ett tvångsäktenskap (prop. 2003/04:111 s. 67). Med hänsyn till den begränsade praxis som finns kan det inte sägas vara helt klarlagt i vilka fall tvångsäktenskapssituationer kan vara att bedöma som människohandel. Ett svenskt tillträde till konventionen kräver således nykriminalisering, och även i övrigt finns det starka skäl att straffbelägga den gärning som artikeln behandlar. Den som har förmåtts att resa till ett annat land under falska förespeglingar hamnar lätt i ett utsatt läge där han eller hon har mycket svårt att värja sig mot påtryckningar om giftermål. Redan den överrumplingseffekt som upptäckten av resans verkliga syfte innebär kan göra personen i fråga ytterst sårbar. Till detta kommer att han eller hon kanske inte har tillgång till vare sig pass eller pengar och kanske inte heller kan kommunicera med hemlandet eller ta sig från vistelseorten på egen hand. I praktiken handlar det ofta också om unga personer som inte är vana att klara sig själva eller att ta kontakt med myndigheter. Det handlande som avses i artikeln torde därmed typiskt sett skapa en situation som innebär fara för att det planerade äktenskapet ska komma till stånd. Utredningen har föreslagit att den nykriminalisering som behöver göras ska ske genom att det införs ett nytt självständigt brott som nära motsvarar rekvisiten i artikeln. Mot bakgrund av brottets förberedande karaktär i förhållande till det föreslagna brottet äktenskapstvång (se avsnitt 6.1) bör det dock övervägas om inte kriminaliseringsbehovet täcks redan genom att försök och förberedelse till detta brott blir straffbart. Frågan har väckts av , som har efterlyst ett klargörande av förhållandet till bestämmelsen om äktenskapstvång, och , som har anfört att handlandet inte är ett unikt led i att tvinga någon till äktenskap utan bör ses som en förberedelse eller ett försök till äktenskapstvång. Regeringen konstaterar i likhet med utredningen att det handlande som avses i artikeln inte faller in under bestämmelse om förberedelse (23 kap. 2 §). Däremot kan det inte uteslutas att handlandet i vissa fall skulle kunna utgöra ett straffbart försök. Regeringen bedömer dock att detta typiskt sett inte kommer att vara fallet, eftersom försökspunkten normalt inte torde passeras förrän gärningsmannen har påbörjat utförandet av något av de rekvisit som ingår i gärningsbeskrivningen för äktenskapstvång, dvs. att genom olaga tvång eller utnyttjande av utsatt belägenhet förmå en person att ingå ett giltigt äktenskap eller en äktenskapskapsliknande förbindelse (jfr prop. 2008/09:149 s. 17 f.). Försöksansvar torde också förutsätta att handlandet sker utan avbrott, eftersom gärningsmannen i annat fall inte torde anses som tillräckligt bestämd i sitt uppsåt. Ansvar skulle därmed kunna vara uteslutet även på den grunden att vigselceremonin inte är tänkt att följa efter ankomsten till det andra landet. För att uppfylla artikel 37.2 i konvention om våld mot kvinnor torde det således inte vara tillräckligt att förlita sig på den föreslagna kriminaliseringen av försök och förberedelse till äktenskapstvång. Ett särskilt vilseledandebrott är alltså nödvändigt, och regeringen anser i likhet med utredningen att detta bör utformas med konventionstexten som utgångspunkt. Med en sådan lösning säkerställs att fullt ut lever upp till konventionens krav. En bestämmelse som nära ansluter till konventionstexten ger också en tydlighet som underlättar det internationella samarbetet på området. Av de skäl som utvecklas nedan finns det dock anledning att ge den nya bestämmelsen ett vidare tillämpningsområde än artikeln, och regeringen föreslår att bestämmelsen ska avse vilseledanden som syftar till äktenskapstvång inte bara genom olaga tvång utan även genom utnyttjande av någons utsatta belägenhet. Utöver de fördelar detta innebär i materiellt hänseende bidrar det vidare tillämpningsområdet till att göra förhållandet mellan vilseledandebrottet och bestämmelsen om äktenskapstvång tydligare. Den överlappning som kan finnas mellan bestäm- 2013/14:208 melserna får på vanligt sätt hanteras genom den straffrättsliga konkurrensläran. Lagrådet har anfört att den föreslagna bestämmelsens konstruktion är förenad med svårigheter som utvecklas närmare i yttrandet. Mot bakgrund av att bestämmelsen har utformats i nära anslutning till artikel 37.2 i konventionen har Lagrådet inte motsatt sig den. Enligt Lagrådet bör det dock i den fortsatta beredningen övervägas om det finns möjlighet att utforma bestämmelsen på ett sätt som gör att straffansvaret kopplas till en konkret fara och som ger möjlighet för gärningsmannen att undgå straffansvar genom frivilligt tillbakaträdande. Genom den föreslagna bestämmelsen straffbeläggs en gärning som typiskt sett medför en risk för en viss skadlig effekt, dvs. att någon förmås att ingå ett äktenskap eller en äktenskapsliknande förbindelse mot sin vilja. Det krävs inte att det i det enskilda fallet har uppkommit någon fara för att effekten ska inträda. Bestämmelsens utformning ansluter sig i det avseendet till konventionstexten. Detta talar i sig mot att införa ett farerekvisit, något som skulle ge den svenska bestämmelsen ett snävare tilllämpningsområde än vad som följer av konventionens ordalydelse. Det främsta skälet mot ett sådant rekvisit är dock enligt regeringens uppfattning att det handlande som bestämmelsen avser måste anses straffvärt oavsett om det i det enskilda fallet har uppkommit någon konkret fara för att ett tvångsäktenskap ska komma till stånd. Som utvecklats ovan rör det sig om en gärning som typiskt sett innebär fara för angrepp på det intresse som kriminaliseringen ytterst syftar till att skydda, dvs. en fara för att någon ska utsättas för ett tvångsäktenskap. Det finns flera exempel på kriminalisering av gärningar av samma slag där det inte uppställs något krav på att fara ska ha uppkommit, se t.ex. brottet kontakt med barn i sexuellt syfte (6 kap. 10 a § ) och brott enligt 3 § lagen (2002:444) om straff för finansiering av särskilt allvarlig brottslighet i vissa fall. En följd av att den föreslagna kriminaliseringen avser ett självständigt brott är, som Lagrådet har påpekat, att det inte ges någon möjlighet att undgå ansvar genom frivilligt tillbakaträdande på det sätt som enligt 23 kap. 3 § gäller i fråga om försök, förberedelse och stämpling till brott. Regeringen konstaterar att det föreslagna brottet till sin natur kräver såväl tid som planering. Brottet påbörjas när gärningsmannen företar någon handling som ingår i vilseledandet och fullbordas genom målsägandens ankomst till det andra landet. Händelseförloppet ger därmed i normalfallet gärningsmannen såväl tid som många tillfällen att överväga sitt handlande och vidta åtgärder för att undvika straffansvar genom att hindra att brottet fullbordas. Om gärningsmannen efter vilseledandebrottets fullbordan verkar aktivt för att förhindra att ett tvångsäktenskap ska komma till stånd, kan detta dessutom räknas honom eller henne till godo vid straffmätningen i enlighet med 29 kap. 5 § första stycket 2 . Enligt denna bestämmelse, som i princip vilar på samma grund som ansvarsfrihetsregeln vid frivilligt tillbakaträdande från försök m.m., ska rätten vid straffmätningen, utöver brottets straffvärde, i skälig omfattning beakta om den tilltalade efter förmåga sökt förebygga eller avhjälpa eller begränsa skadliga verkningar av brottet. Vilseledandet bör kunna syfta till vilken som helst av äktenskaptvångets båda gärningsformer Enligt utredningens förslag består den gärning som ska kriminaliseras i att gärningsmannen genom vilseledande förmår någon att resa till en annan stat än den där han eller hon bor i syfte att tvinga personen till ett äktenskap eller en äktenskapsliknande förbindelse. Som flera remissinstanser har uppmärksammat finns i förslaget svårtillämpade rekvisit som kan medföra att bestämmelsen får ett begränsat tillämpningsområde. Regeringen föreslår mot den bakgrunden vissa ändringar som syftar till att göra bestämmelsen till ett mer användbart redskap i kampen mot tvångsäktenskap. Regeringen har ingen invändning mot förslaget att låta rekvisitet genom vilseledande förmår beskriva det handlande som ska krävas. Vilseledande är ett etablerat begrepp som också nära motsvarar konventionens uttryck uppsåtliga gärningar som består i att förleda (engelska the intentional conduct of luring). Enligt förklaranderapporten till konventionen avses med uttrycket att gärningsmannen lockar eller lurar offret (engelska entices), exempelvis genom en förevändning eller ett påhittat skäl såsom att man ska hälsa på en sjuk familjemedlem. Den omständigheten att det krävs ett orsakssamband mellan vilseledandet och resan kan visserligen väntas leda till vissa bevissvårigheter; som Hovrätten för har påpekat kan det särskilt när det rör sig om regelbundet återkommande besök hos släktingar bli svårt att visa att det är vilseledandet som har medfört att den drabbade har beslutat sig för att resa. Detta är dock en ofrånkomlig konsekvens av den brottskonstruktion som har valts i konventionen, och problemet bör heller inte överdrivas. Begreppet vilseledande – som är avsett att vara detsamma som i bestämmelsen om bedrägeri (9 kap. 1 § ) – omfattar inte bara det fallet att gärningsmannen förmedlar en felaktig uppfattning utan även fallet att han eller hon vidmakthåller eller förstärker en oriktig föreställning som brottsoffret redan hyser. Detta innebär att föräldrarna kan anses vilseleda sitt barn om de ger barnet anledning att tro att vardagslivet kommer att fortgå som vanligt i olika avseenden, trots att tillvaron kommer att förändras till följd av äktenskapet. Det kan t.ex. handla om att inkludera barnet i tal om kommande familjeaktiviteter på ett sätt som antyder att barnet kommer att delta i dem, fast han eller hon i själva verket ska ingå i en ny familjegemenskap och inte kommer att delta i den sortens aktiviteter längre. Ett större problem är den avgränsning som utredningen har gjort beträffande gärningsmannens syfte med utlandsresan. Enligt förslaget ska syftet vara att tvinga målsäganden till äktenskap eller en äktenskapsliknande förbindelse, vilket innebär att den som räknar med att få till stånd ett äktenskap eller en sådan förbindelse genom andra typer av påtryckningar inte skulle drabbas av straffansvar enligt bestämmelsen. Utredningen har diskuterat möjligheten att låta syftet omfatta både tvång och utnyttjande, dvs. äktenskapstvångets båda gärningsformer, men har valt att i stället anknyta till regleringen i konvention om våld mot kvinnor.