prop · H103121 · 2014-02-25 00:00:00 — 2013/14:121 En ytterligare utgångspunkt är att den straffrättsliga regleringen även ska vara utformad så att den uppfyller de, i allt väsentligt likalydande, krav på kriminalisering som följer av internationella åtaganden (se avsnitt 4.4). Utöver vad som framgår av detta avsnitt innefattar penningtvättsbrott även de förfaranden som beskrivs i avsnitt 7.6–7.8. Straffansvaret för penninghäleri avgränsas på tre olika sätt: genom otillbörlighet och faktiskt främjande, genom medverkan till vissa åtgärder med uppsåt att dölja samt genom otillbörlig medverkan till vissa åtgärder som är ägnade att dölja. Att i en och samma bestämmelse avgränsa det straffbara området på flera olika sätt bidrar till att göra bestämmelsen svårtillgänglig. Utredningen föreslår att bestämmelsen om penningtvättsbrott ska utformas så att den dels beskriver vilka beteenden eller åtgärder som bestämmelsen omfattar, dels anger att åtgärden ska ha ett penningtvättssyfte. Enligt regeringen skapas därigenom en straffbestämmelse som på ett tillfredsställande sätt klart och tydligt avgränsar det straffbara området till vissa typer av åtgärder med ett visst syfte. Av lagtekniska skäl, och med beaktande av Lagrådets synpunkt, föreslår regeringen att bestämmelsen ges en något annorlunda utformning än förslaget i lagrådsremissen. Penningtvättssyftet bör beskrivas så att åtgärden ska syfta till att dölja att egendomen härrör från brott eller brottslig verksamhet eller till att främja möjligheterna för någon att tillgodogöra sig egendomen eller dess värde. Att penningtvättssyftet är knutet till åtgärden och inte till gärningsmannen innebär att det räcker att någon, t.ex. den som initierar åtgärden, har detta syfte med åtgärden. För gärningsmannen, dvs. den som vidtar penningtvättsåtgärden, räcker det att han eller hon har uppsåt i förhållande till att någon annan medverkande har den avsikten med åtgärden. Åtgärden som sådan behöver inte vara ägnad att kunna dölja egendomens ursprung eller främja någons möjlighet att tillgodogöra sig den, däremot kan åtgärdens art vara av betydelse vid bedömningen av om det funnits ett penningtvättssyfte. När det gäller beskrivningen av de beteenden eller åtgärder som ska kriminaliseras bör en uppdelning ske mellan åtgärder som innebär någon form av befattning med egendomen och sådana som inte gör det utan som handlar om att skapa en rimlig, men falsk, förklaring till en genom brott uppkommen förmögenhetsökning. Eftersom det inte är möjligt att på ett uttömmande sätt beskriva eller förutse alla de sätt på vilka penningtvätt kan genomföras bör de två olika typerna av penningtvättsåtgärder anges genom en uppräkning som inte är uttömmande utan exemplifierande. Oavsett åtgärd avgränsas och förtydligas det straffbara området av att åtgärden ska ha ett penningtvättssyfte. De penningtvättsåtgärder som bör omfattas är för det första att överlåta, förvärva, omsätta, förvara eller vidta annan sådan åtgärd med egendom som härrör från brott eller brottslig verksamhet. För det andra bör regleringen omfatta att tillhandahålla, förvärva eller upprätta en handling som kan ge en skenbar förklaring till innehavet av pengar eller annan egendom som härrör från brott eller brottslig verksamhet, eller att delta i transaktioner som utförs för skens skull, att uppträda som bulvan eller att vidta annan sådan åtgärd. efterfrågar, med hänvisning till att begreppet bulvan förekommer i olika författningar som innebörden kan variera, en legaldefinition av begreppet. Det är riktigt att bulvan förekommer även i andra författningar men enligt regeringens bedömning är den avsedda innebörden densamma, nämligen en konstruktion för att dölja t.ex. det verkliga förhållandet. Begreppet kan därmed anses vedertaget och något behov av att i den nya lagen definiera det föreligger inte. En närmare beskrivning av vilka handlingar som träffas av bestämmelsen om penningtvättsbrott lämnas i författningskommentaren. Utformningen av den nya bestämmelsen är inte avsedd att innebära någon förändring av det straffbara området, utan endast att förtydliga och renodla bestämmelsen samt att något utvidga möjligheten att styrka kopplingen till förbrottet. förarbetsuttalanden och praxis är därför i allt väsentligt relevanta. Att den som, utan penningtvättssyfte, otillbörligen främjar omsättning av egendom som härrör från brott eller brottslig verksamhet ska kunna dömas för penningtvättsbrott framgår av avsnitt 7.8. Penningtvättsbrottet och internationella åtaganden De uppsåtliga penningtvättshandlingar som ska vara straffbara enligt internationella åtaganden (se avsnitt 4.4) kan delas in i tre grupper. Den första gruppen omfattar omvandling eller överföring av egendom, med vetskap om att egendomen utgör , om det sker för att dölja eller maskera egendomens olagliga ursprung eller för att hjälpa en person som deltagit i förbrottet att undandra sig de rättsliga följderna av sina handlingar. Den andra gruppen omfattar döljande eller maskering av egendomens rätta art eller ursprung, av dess belägenhet eller förfogandet över den eller dess förflyttning eller av äganderätten eller andra rättigheter till den, om det sker med vetskap om att egendomen utgör . Den tredje gruppen slutligen avser förvärv, innehav eller brukande av egendom om gärningsmannen vid mottagandet kände till att egendomen utgjorde . Dessa åtgärder behöver alltså varken syfta till eller innebära att egendomens koppling till förbrottet döljs. Kriminalisering av handlingarna i den tredje gruppen krävs endast i den mån det inte strider mot nationella konstitutionella principer och grundbegreppen i landets rättsordning. Någon sådan begränsning av åtagandet finns inte i det andra tilläggsprotokollet till EU:s bedrägerikonvention. Den konventionen kräver kriminalisering av penningtvätt enligt definitionen i artikel 1 i penningtvättsdirektivet, när det rör av bedrägeri, åtminstone i allvarliga fall, samt av aktiv och passiv korruption (avsnitt 4.4.4). När det gäller frågan om hur den nya brottsdefinitionen förhåller sig till åtaganden om kriminalisering av penningtvätt gör regeringen följande bedömning. Befattning i form av omvandling eller överföring av egendom i syfte att dölja eller maskera det olagliga ursprunget, omfattas av den första punkten i den nya straffbestämmelsen. När det gäller att hjälpa någon som deltagit i förbrottet att undkomma lagföring är bestämmelsen om skyddande av brottsling tillämplig (17 kap. 11 § BrB). Döljande eller maskering av egendomens rätta art eller ursprung osv. med vetskap om att egendomen utgör , omfattas av den andra punkten i 2013/14:121 den nya bestämmelsen. Penningtvättssyftet framgår av att åtgärderna ska begås uppsåtligen och innebära ett döljande eller en maskering av bl.a. egendomens rätta art. När det slutligen gäller förvärv, innehav eller brukande med vetskap om att egendomen utgör , konstateras att förvärv uttryckligen nämns i den nya bestämmelsens första punkt. Att inneha något kan omfattas såväl av begreppet förvärv som av begreppet förvaring, och brukande utgör ytterligare ett exempel på vad som kan vara en annan sådan åtgärd som avses i första punkten. I sådana fall krävs att åtgärden ska ha ett penningtvättssyfte för att omfattas av den svenska kriminaliseringen. Något sådant syfte förutsätts inte enligt åtaganden. Däremot är kriminaliseringsåtagandet som framgår ovan, med ett undantag, villkorat av att en sådan kriminalisering är förenlig med statens konstitutionella principer och rättsliga grundbegrepp. Straffansvar för penningtvätt infördes genom ett tillägg av två nya punkter i bestämmelsen om häleri för att skulle kunna tillträda narkotikabrottskonventionen (se avsnitt 5.1.2). I samband med att bestämmelserna infördes bedömde regeringen att det fanns skäl, och var förenligt med konventionen pga. hänvisningen till grundläggande rättsliga principer och systematik, att begränsa kriminaliseringen när det gäller förvärv, innehav och brukande till handlingar som innebär ett otillbörligt främjande av annans möjligheter att tillgodogöra sig egendom som härrör från ett brottsligt förvärv (prop. 1990/91:127 s. 41 och 53). I samband med genomförandet av det andra tilläggsprotokollet till bedrägerikonventionen ansåg regeringen, bl.a. när det gäller den aktuella typen av befattning, att begränsningen av det svenska straffansvaret är tillåtet även om det inte uttryckligen framgår av protokollet eftersom tanken är att undanta vissa förfaranden som rimligen inte kan betraktas som rättsstridiga (prop. 1995/96:133 s. 14). När det gäller förvärv, innehav och brukande av egendom som härrör från brott är åtgärderna kriminaliserade när de vidtas i ett penningtvättssyfte. Saknas däremot ett sådant syfte, saknas också enligt grundläggande straffrättsliga principer förutsättningar för en kriminalisering eftersom det beteende som i så fall skulle kriminaliseras inte kan anses orsaka skada eller fara för det intresse som regleringen är avsedd att skydda (jfr SOU 2013:38 s. 483 f.). I ett sådant fall kan åtgärden normalt inte sägas bidra till att göra brottsvinster oåtkomliga för de brottsbekämpande myndigheterna eller i förlängningen för de skadelidande. Sammanfattningsvis anser regeringen att det saknas skäl att göra andra bedömningar än de som gjorts vid genomförandet av internationella åtaganden avseende avgränsningen av kriminaliseringen av penningtvätt. Att dölja undandragen egendom ska omfattas Regeringens förslag: Penningtvättsbrottet ska omfatta åtgärder med egendom som härrör från brott eller brottslig verksamhet som inneburit ett sådant berikande som ett skatte- eller annat undandragandebrott innebär. Utredningens förslag överensstämmer i sak med regeringens förslag. Utredningen föreslår att det införs en särskild bestämmelse som tar sikte på de fall då gärningsmannen har berikat sig genom brott utan att det går att härleda förmögenhetsökningen till någon särskild del av gärningsmannens förmögenhet. Remissinstanserna: har synpunkter på placeringen av bestämmelsen medan ifrågasätter behovet av densamma. Skälen för regeringens förslag: Som framgår av avsnitt 7.2 ska alla typer av brott som kan ge upphov till ekonomisk kunna utgöra förbrott till penningtvättsbrott. Det innebär att även skatte-, tull- och andra undandragandebrott, som innebär ett berikande för gärningsmannen, är sådana brott som ska kunna utgöra förbrott till penningtvättsbrott. Utredningen föreslår en särreglering för berikandefallen eftersom utredningen anser att det inte går att härleda någon viss del av gärningsmannens förmögenhet till sådana förbrott. Frågan är om det med den utformning av det nya brottet som föreslås, finns behov av en sådan särreglering. Regeringen konstaterar att även om den ekonomiska vinst som t.ex. ett skattebrott gett upphov till inte går att härleda till någon viss del av gärningsmannens förmögenhet, utgör vinsten ett uppskattningsbart värde som kan bli föremål för penningtvätt, ianspråktagen genom skattetillägg eller föremål för utvidgat förverkande (se vidare i det följande). Detta skiljer sig inte på något avgörande sätt från andra situationer då brottsutbytet eller det som trätt i dess ställe sammanblandats med egendom som tillhör gärningsmannen, t.ex. på ett bankkonto. Detta talar enligt regeringen för att även den ekonomiska som ett undandragandebrott ger upphov till kan anses omfattas av begreppet härrör från brott eller brottslig verksamhet. anför också, med hänvisning till rättsfallet NJA 2010 s. 374, att det ligger nära till hands att den föreslagna formuleringen härrör från brott eller brottslig verksamhet kan komma att tolkas så att den även innefattar egendom som utgör undandragen skatt eller tull. I rättsfallet var frågan om inkomster, i den utsträckning som dessa motsvarades av undandragna skatter, kunde anses utgöra utbyte av brottslig verksamhet i den mening som avses i bestämmelsen om utvidgat förverkande i 36 kap. 1 b § . konstaterade inledningsvis att skattebrottslighet kan vara sådan brottslig verksamhet som omfattas av bestämmelsen om utvidgat förverkande. fann vidare att begreppet utgör utbyte i bestämmelsen om utvidgat förverkande inte kunde tolkas så att det endast avser konkret egendom eftersom det bl.a. skulle innebära att sakförverkande aldrig skulle 2013/14:121 kunna komma i fråga när utbytet av den brottsliga verksamheten, som vid skattebrott, inte utgörs av någon konkret egendom. I stället fann att begreppet utgör utbyte ska tolkas som synonymt med begreppet härrör från, vilket konstaterades vara det begrepp som används i det EU-rambeslut17 som föranlett införandet av bestämmelsen om utvidgat förverkande. Mot denna bakgrund finner regeringen att det berikande som ett skatte- eller annat undandragandebrott innebär, måste anses omfattas av begreppet egendom som härrör från brott eller brottslig verksamhet. Någon särskild bestämmelse som reglerar berikandefallen behövs därför inte. 7.7Självtvätt ska omfattas av penningtvättsbrottet Regeringens förslag: Penningtvättsbrottet ska omfatta åtgärder som vidtas av den person som har begått förbrottet, dvs. Regeringens bedömning: Allmänna straffrättsliga principer om brottskonkurrens bör tillämpas. Utredningens förslag och bedömning överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: Av de remissinstanser som uttalar sig särskilt om förslaget och bedömningen tillstyrker och förslaget medan ifrågasätter behovet av att kriminalisera självtvätt och avstyrker förslaget. Skälen för regeringens förslag och bedömning: Som framgår av avsnitt 5.1.2 omfattar inte ansvaret för penninghäleri penningtvättsåtgärder vidtagna av den som begått förbrottet (självtvätt). Eftersom ansvar kräver att penningtvättaren vidtar åtgärder med annans egendom måste det anses strida mot legalitetsprincipen att döma en person för penninghäleri om denne inte kan uteslutas som gärningsman för förbrottet. I det fall personen kan dömas för förbrottet ses däremot dennes efterföljande penningtvättsåtgärd som en med förbrottet medbestraffad gärning. Detta skiljer sig från regleringen när det gäller sakhäleri där det inte föreligger något hinder mot att döma för sådant brott när det inte är utrett vem som har begått förbrottet. För det fall gärningsmannen kan fällas till ansvar för förbrottet döms normalt inte även för häleriet. När samma person gör sig skyldig till både förbrottet och ett efterföljande brott, leder tillämpningen av allmänna straffrättsliga principer om konkurrens normalt till att det efterföljande brottet konsumeras av, och anses medbestraffat med, förbrottet. Det innebär att lagstiftaren vid fastställandet av straffskalan för förbrottet har beaktat att den straffbara gärningen kan följas av åtgärder som utgör naturliga följder av brottet. Något formellt hinder mot att döma för båda brotten i konkurrens föreligger inte även om har uttalat att det är en allmänt vedertagen princip att 17 Rådets rambeslut /212/RIF om förverkande av , hjälpmedel och egendom som härrör från brott, EUT L 68, , s. 49. den som begått en stöld inte kan dömas särskilt för häleri beträffande den befattning han efter brottet vidtagit med den tillgripna egendomen (NJA 1985 s. 796). I ett annat avgörande bedömde att det inte fanns skäl att döma särskilt för häleri när den tilltalade dömdes för delaktighet i grov stöld som medgärningsman (NJA 1943 s. 590). Däremot dömde Hovrätten för , med beaktande av att tyngdpunkten i den tilltalades brottslighet hänförde sig till grovt häleri, i brottskonkurrens för medverkan till grovt bedrägeri och för häleri, grovt brott (RH 1988:33). I samband med att penninghäleribestämmelsen kom till behandlades frågan om att särskilt kriminalisera självtvätt (prop. 1998/99:19). Övervägandena handlade framför allt om berikandefallen. I propositionen uttalades bl.a. att det från straffrättsliga utgångspunkter knappast skulle fylla någon funktion att införa ett särskilt straffansvar för sådana handlingar som innebär att en gärningsman själv vidtar åtgärder med sin egendom för att dölja att han eller hon har berikat sig genom brott. En förutsättning för att straff ska kunna dömas ut i ett sådant fall angavs vara att den ursprungliga brottsligheten uppdagas och i så fall straffas gärningsmannen för denna. Dessutom gjordes bedömningen att straffansvar enbart för att dölja egen tidigare brottslighet skulle kunna komma i konflikt med principen att ingen ska vara tvingad att vittna mot sig själv. Straffansvaret för penningtvätt kom därför att begränsas till gärningar som innebär hjälp att dölja att annan har berikat sig genom brottslig gärning (prop. 1998/99:19 s. 31). Även om uttalandena som sådana i viss utsträckning kan ha fog för sig, är de inte av den arten att de kan sägas avgöra frågan om självtvätt ska vara kriminaliserat eller inte. Det förhållandet att självtvätt, i de fall gärningsmannen döms för förbrottet, anses utgöra en medbestraffad gärning kan inte sägas vara ett argument mot att låta kriminaliseringen av penningtvätt omfatta självtvätt. Det talar enligt regeringens mening i stället för att det är en fråga som, på samma sätt som när det gäller häleri, väl kan hanteras genom reglerna om brottskonkurrens. Att penninghäleribestämmelsen i vart fall delvis uttryckligen utesluter ansvar för den som begått förbrottet får närmast anses utgöra ett undantag från denna huvudregel. Systematiska skäl talar också för att hantera frågan om efterföljande penningtvättsåtgärder på samma sätt som när det gäller andra frågor om brottskonkurrens. När det gäller uttalandet ovan om att straffansvar för att dölja egen tidigare brottslighet skulle kunna komma i konflikt med principen att ingen ska bli tvingad att vittna mot sig själv, bedömer regeringen att oron är obefogad. Dels finns andra exempel på att åtgärder för döljande av egen brottslighet anses vara så allvarliga att de i sig är straffbara, t.ex. förfalskningar och bokföringsbrott för att dölja annan underliggande brottslighet. Dels skulle en kriminalisering av självtvätt inte innebära någon skyldighet för den misstänkte att berätta om sina förehavanden varken när det gäller eventuell medverkan vid förbrottet eller vid det efterföljande penningtvättsbrottet. Sammantaget anser regeringen att det finns goda skäl att låta kriminaliseringen av penningtvätt omfatta självtvätt. Som framgår ovan strider inte en sådan kriminalisering mot några grundläggande straffrättsliga principer. I enlighet med allmänna principer om brottskonkurrens bör, enligt regeringens bedömning, ett penningtvättsbrott i form av självtvätt som huvudregel 2013/14:121 anses konsumerat av och medbestraffat med det förbrott som gett upphov till vinningen. gäller att det vid bedömningen av straffvärdet särskilt ska beaktas t.ex. om brottet föregåtts av särskild planering (29 kap. 2 § 6 BrB). Efterföljande penningtvättsåtgärder för att kunna tillgodogöra sig brottsutbytet skulle kunna vara att anse som sådan särskild planering. Vid sidan av detta kan det finnas situationer då det är motiverat att döma en person till ansvar för såväl förbrottet som penningtvättsbrottet, dvs. att döma i brottskonkurrens. Exempel på sådana situationer ges i författningskommentaren. 7.8Främjande av omsättning utan penningtvättssyfte ska omfattas av penningtvättsbrottet Regeringens förslag: Gärningar som innebär ett otillbörligt främjande av någons möjligheter att omsätta pengar eller annan egendom som härrör från brott eller brottslig verksamhet ska vara kriminaliserade enligt en särskild bestämmelse. Utredningens förslag överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: ifrågasätter om inte de beskrivna hand- lingarna omfattas av huvudregeln. efterfrågar en avgränsning genom ett objektivt rekvisit i stället för rekvisitet otillbörligt. påpekar att det krav på insikt som ställs på bilhandlare kan bli mycket långtgående och gränsdragningarna lär bli svåra. Skälen för regeringens förslag: Behovet av att tvätta pengar uppstår i regel först vid mera storskaliga inkomster från brottslig verksamhet och i den utsträckning det finns behov av att kunna investera brottsvinsterna inom den lagliga ekonomin. Men brottsutbyte i form av pengar kan användas utan att tvättas i egentlig mening. Det finns t.ex. indikationer på att en stor del av vinsten från narkotikabrottslighet i går till konsumtion, ibland överdådig sådan, och till att upprätthålla en kriminell livsstil (Brå 2007:4, Vart tog alla pengarna vägen?). Det är sannolikt inte ovanligt med transaktioner eller åtgärder som visserligen inte syftar till att dölja egendomens ursprung eller främja ett tillgodogörande, men som innebär ett faktiskt tillgodogörande av egendomen. Det är mot den bakgrunden angeläget att sådana åtgärder är kriminaliserade. Om en person som begått brott som gett upphov till ekonomisk vinst t.ex. köper en bil eller en fastighet, kan det tänkas att syftet inte är att dölja egendomens ursprung eller att främja möjligheterna att tillgodogöra sig den utan enbart att t.ex. skaffa sig en exklusiv bil eller en flott bostad. I den situationen skulle varken att lämna eller ta emot medlen utgöra penningtvättsbrott eftersom det saknas ett penningtvättssyfte. I och med att ett sådant syfte saknas, kan enligt regeringen det förhållandet att åtgärden innebär ett faktiskt tillgodogörande av värdet av den svåromsatta egendomen inte, som antyder, leda till att gärningen om- fattas av huvudbestämmelsen om penningtvättsbrott. faktiska tillgodogörandet av värdet av den svåromsatta egendomen nor- Prop. 2013/14:121 malt att några ytterligare penningtvättsåtgärder inte behöver vidtas. Eftersom ett av syftena med kriminaliseringen av penningtvätt är att minska möjligheterna för kriminella personer att tillgodogöra sig brottsvinster, finns det skäl att införa en särskild straffbestämmelse som tar sikte på gärningar som innebär ett främjande av någons möjligheter att omsätta egendom som härrör från brott. För att klargöra att inte varje främjande är straffbart bör bestämmelsen begränsas till att omfatta endast otillbörligt främjande. förordar en annan avgränsning, t.ex. vidtar åtgärder som är ägnade att främja, med hänvisning till att otillbörligt är ett subjektivt, värderande rekvisit som kan leda till tillämpningssvårigheter. Regeringen konstaterar att otillbörlig och otillbörligt är begrepp som förekommer i flera bestämmelser i (t.ex. 10 kap. 5 a, 5 b och 5 c §§ samt 11 kap. 1, 4 och 7 §§) och som trots sin relativa obestämdhet inte synes ha gett upphov till några större tillämpningsproblem. Ett otillbörlighetsrekvisit ger, till skillnad från det objektiva rekvisitet ägnat, utrymme att beakta omständigheterna i det enskilda fallet, vilka sannolikt bör kunna vara av högst varierande slag. Kriminaliseringen bör i första hand omfatta förfaranden som på ett påtagligt sätt förbättrar möjligheterna att omsätta något som inte är enkelt att omsätta. Det kan t.ex. röra sig om ädelstenar, smycken, konst eller stora mängder av kontanter. Däremot bör kriminaliseringen i denna del inte omfatta sedvanliga transaktioner som mottagande av medel som finns på ett konto och inte heller kontanta medel som inte uppgår till högre belopp än sådana som allmänt tas emot i handeln. Tröskeln för när det är fråga om ett otillbörligt främjande bör ligga relativt högt, särskilt när det gäller sedvanliga betalningsmedel som kontanter. I fråga om Motorbranschens Riksförbunds farhåga om långtgående krav på insikt hos bilhandlare och uppkomsten av svåra gränsdragningar, har regeringen svårt att se skäl för denna, eftersom det för straffansvar krävs att t.ex. en bilhandlare har uppsåt i förhållande till att betalningen består av pengar som härrör från brott eller brottslig verksamhet och till de omständigheter som gör att främjandet är otillbörligt. Regeringens förslag: En straffbestämmelse för grovt penningtvätts- Exempel på omständigheter som ska beaktas vid bedöm- ningen av om ett brott är grovt anges uttryckligen i lagtexten. införs en bestämmelse om penningtvättsförseelse för mindre allvar-