prop · H103107 · 2014-02-25 00:00:00 — Med annan finansiell verksamhet avses yrkesmässig verksamhet som huvudsakligen består i att utföra en eller flera av de verksamheter som anges i 7 kap. 1 § andra stycket 2, 3 och 5–12 lagen (2004:297) om bank- och finansieringsrörelse, förkortad LBF, dvs. lämna och förmedla kredit, t.ex. i form av konsumentkredit och kredit mot panträtt i fast egendom eller fordringar, medverka vid finansiering, t.ex. genom att förvärva fordringar och upplåta lös egendom till nyttjande (leasing), ikläda sig garantiförbindelser och göra liknande åtaganden, medverka vid värdepappersemissioner, lämna ekonomisk rådgivning, Enligt är gruppen av företag och fysiska personer som är registrerade hos inspektionen som finansiella institut mycket skiftande. Den innehåller allt ifrån stora finansbolag som riktar sig mot kvalificerade företagskunder, till privatpersoner som ägnar sig åt valutaväxling i mindre skala. Det finns verksamheter som erbjuder t.ex. konsumentkrediter men som inte omfattas av anmälningsplikten enligt AnmL. För att omfattas av anmälningsplikt krävs att den finansiella verksamheten är yrkesmässig. Det krävs också att företagets huvudsakliga verksamhet består i att utföra en eller flera av de verksamheter som anges i 7 kap. 1 § andra stycket 2, 3 och 5–12 LBF. Endast om företag t.ex. tillhandahåller konsumentkrediter yrkesmässigt och den kreditgivningen är den huvudsakliga verksamheten omfattas de således av anmälningsplikten. Att verksamheten ska vara yrkesmässig innebär att det ska vara fråga om en verksamhet som drivs med självständighet, regelbundenhet och varaktighet samt i regel även i vinstsyfte. En fysisk eller juridisk person som avser att ägna sig åt valutaväxling i väsentlig omfattning eller annan finansiell verksamhet ska anmäla verksamheten till (2 § AnmL). Anmälan är avgiftsbelagd, se förordningen (2001:911) om avgifter för prövning av ärenden hos . Anmälan behöver inte göras av företag som avses i 1 kap. 2 § 1, 3, 6 och 17 lagen (2009:62) om åtgärder mot penningtvätt och finansiering av terrorism, dvs. juridiska personer som t.ex. driver bank- eller finansieringsrörelse enligt LBF. Det gäller även fysiska och juridiska personer som bedriver a) verksamhet av det slag som beskrivs i 2 kap. 1 § lagen (2007:528) om värdepappersmarknaden, b) verksamhet för utgivning av elektroniska pengar enligt lagen (2011:755) om elektroniska pengar och c) verksamhet med att som betalningsinstitut tillhandahålla betaltjänster enligt lagen (2010:751) om betaltjänster. Anmälan behöver inte heller göras av juridiska personer som driver försäkringsförmedling enligt lagen (2005:405) om försäkringsförmedling. Som redan nämnts anges i 2 § AnmL att den som avser att ägna sig åt anmälningspliktig verksamhet ska anmäla den, dvs. anmälan ska således göras innan verksamheten påbörjas. Om en fysisk eller juridisk person ägnar sig åt anmälningspliktig verksamhet utan att ha gjort någon anmälan om detta, ska förelägga personen att göra en anmälan. Om personen inte rättar sig efter föreläggandet, ska myndigheten förelägga den att upphöra med verksamheten (8 § första stycket). Föreläggandet får förenas med vite (11 §). Är det osäkert om anmälningsskyldighet föreligger beträffande viss verksamhet, får förelägga personen att lämna de upplysningar om verksamheten som behövs för att bedöma om så är fallet (8 § andra stycket). För att tillgodose allmänhetens rätt till information över vilka företag som ägnar sig åt anmälningspliktig verksamhet ska föra register över de fysiska och juridiska personer som driver anmälningspliktig verksamhet (2 § andra stycket AnmL), se närmare förordningen om anmälningsplikt avseende viss finansiell verksamhet. Syftet med registret är att ge offentlighet åt den information som ingår i registret. I fråga om personuppgifter ska registret ha till ändamål att tillhandahålla uppgifter för den kontroll som enligt den aktuella lagen utövar över de fysiska och juridiska personer som ägnar sig åt anmälningspliktig verksamhet eller information till allmänheten om de fysiska eller juridiska personer som registrerats i registret. får meddela föreskrifter om vilka uppgifter en anmälan ska innehålla samt vilka handlingar som ska ges in till och vilka upplysningar som ett anmälningspliktigt företag ska lämna till för dess årliga kontroll enligt 9 § AnmL. Krav på ägare och ledning Den som i väsentlig utsträckning har åsidosatt skyldigheter i näringsverksamhet eller som har gjort sig skyldig till allvarlig brottslighet får inte ägna sig åt verksamhet som är anmälningspliktig (3 § första stycket AnmL). För en juridisk person gäller detta förbud den som har ett kvalificerat innehav av andelar i den juridiska personen eller ingår i dess ledning. Med ett kvalificerat innehav avses detsamma som i 1 kap. 5 § 14 LBF, dvs. ett direkt eller indirekt ägande i ett företag, om innehavet representerar eller mer av kapitalet eller av samtliga röster eller annars möjliggör ett väsentligt inflytande över ledningen av företaget (jfr 1 kap. 5 a § LBF). Ett finansiellt institut som anmält sin verksamhet är skyldigt att anmäla förändringar i ägar- och ledningskretsen till . Samma skyldighet ankommer på en juridisk person som har ett kvalificerat innehav i institutet, såvitt avser förändringar i dess ledningskrets (3 § tredje stycket AnmL). Enligt 9 § AnmL ska bl.a. i samband med anmälan kontrollera att ägare och ledning i anmälningspliktiga finansiella institut inte är diskvalificerade på grund av kravet i 3 § första stycket. Vid kontrollen bör undersöka , förkortad KFM:s register, samt belastningsregistret. Kontakter kan också behöva tas med och konkursförvaltare. Har t.ex. personen i fråga gjort sig skyldig till bokföringsbrott eller skattebrott som inte är bagatellartade, eller om denne regelmässigt underlåtit att betala skatter och allmänna avgifter på icke obetydliga belopp eller på olika sätt har förfarit otillbörligt i samband med ett konkursförfarande kan det ses som exempel på att personen i väsentlig utsträckning har åsidosatt sina skyldigheter i näringsverksamhet. Årlig kontroll och ingripande ska minst en gång kontrollera att de anmälningspliktiga företagen uppfyller de i lagen angivna kraven (9 § AnmL). har möjlighet att göra ytterligare kontroller om myndigheten skulle bli uppmärksam på något missförhållande. Finner att en fysisk person är diskvalificerad enligt 3 § första stycket har möjlighet att förelägga personen att upphöra med verksamheten (9 § andra stycket). Om verksamheten drivs av en juridisk person, får förelägga denne att göra rättelse. Om rättelse inte görs, får förelägga personen att upphöra med verksamheten (9 § tredje stycket). har vidare möjlighet att förelägga en kvalificerad innehavare, som inte uppfyller kravet i 3 § första stycket, att avyttra så stor del av sina aktier eller andelar att innehavet därefter inte är kvalificerat, eller om innehavaren är en juridisk person, att byta ut den diskvalificerade personen i dess ledning. saknar möjlighet att förelägga institutet att upphöra med verksamheten. Den enda ytterligare sanktion som kan tas till mot en kvalificerad innehavare, som inte följer föreläggandet, är att förena det med vite (11 §). Skälet till den nämnda regeln var att Lagrådet ifrågasatte om ett företag skulle behöva tvingas att upphöra med sin verksamhet till följd av att en ägare 2013/14:107 vägrade att avyttra sitt innehav, se prop. 1995/96:216. Det framstod som en väl hård reprimand mot ett kanske i övrigt skötsamt företag. Med anledning härav föreslogs vite som den enda sanktionsmöjligheten att tillgripa i den aktuella situationen. utövar även tillsyn över att de nämnda instituten följer bl.a. lagen om åtgärder mot penningtvätt och finansiering av terrorism (penningtvättslagen). Fysiska eller juridiska personer som ägnar sig åt anmälningspliktig verksamhet är skyldiga att medverka till att förhindra penningtvätt eller finansiering av terrorism. De finansiella instituten ska på begäran av lämna de upplysningar om verksamheten som behövs för att inspektionen ska kunna kontrollera att instituten följer penningtvättslagen, lagen (2002:444) om straff för finansiering av särskilt allvarlig brottslighet i vissa fall och förordningen (EG) nr 1781/2006 om information om betalaren som ska åtfölja överföringar av medel1 (7 § AnmL). får förelägga ett finansiellt institut att göra rättelse om det inte lämnar de nämnda upplysningarna, eller om institutet överträder någon bestämmelse i penningtvättslagen eller någon av de andra nämnda författningarna (10 § AnmL). Om rättelse inte görs, får förelägga institutet att upphöra med verksamheten. Föreläggandet får förenas med vite. får också, när myndigheten anser det nödvändigt, genomföra en undersökning hos det anmälningspliktiga finansiella institutet. En sådan undersökning får dock endast omfatta den verksamhet som är anmälningspliktig enligt AnmL (7 a §). har således tillsyn över att de aktörer som tillhandahåller snabblån följer det regelverk som gäller beträffande åtgärder mot penningtvätt. föreskrifter och allmänna råd om åtgärder mot penningtvätt och finansiering av terrorism gäller även för dessa företag, vilket innebär bl.a. krav på kundkännedom och granskning av misstänkta transaktioner som ska rapporteras till Finanspolisen, se föreskrifter och allmänna råd (FFFS 2009:1) om åtgärder mot penningtvätt och finansiering av terrorism. Enligt regelverket som gäller beträffande åtgärder mot penningtvätt ska kunden identifieras och kundkännedom uppnås innan en affärsförbindelse etableras eller en transaktion utförs. undersökte identifieringsrutinen hos fyra snabblåneföretag. Undersökningen visade på bristfälliga identifieringsrutiner som dock rättades av företagen under undersökningens gång. föreläggande enligt 8–10 §§ kan förenas med vite (11 § AnmL). får bestämma att ett beslut om föreläggande ska gälla . Den som blivit införd i registret ska avföras från detta när ett beslut från om föreläggande enligt 8–10 §§ att upphöra med verksamheten har vunnit laga kraft (2 § tredje stycket AnmL). Ett institut ska också tas bort ur registret om det anmäler att det inte längre ägnar sig åt anmälningspliktig verksamhet eller om det på något annat sätt framgår att verksamheten upphört. 1 EUT L 345, 8.12.2006, s. 1, (Celex 32006R1781). beslut får, med undantag för beslut enligt 2 § tredje stycket första meningen och 8 § andra stycket, överklagas till allmän domstol (12 § AnmL). De nämnda undantagen gäller dels beslut som innebär att den som blivit införd i registret ska tas bort ur detta när ett beslut om föreläggande att upphöra med verksamheten har vunnit laga kraft, dels beslut som innebär att den som driver verksamhet som inte är registrerad föreläggs att lämna vissa upplysningar om verksamheten. Anmälningspliktiga finansiella institut ska med årliga avgifter bekosta verksamhet med anknytning till lagen (13 § första stycket AnmL). Den årliga tillsynsavgiften uppgår till för en fysisk person och för en juridisk Genom konsumentkreditlagen (2010:1846), förkortad KkrL, införlivades EU-direktivet om konsumentkrediter,2 som syftar till att underlätta framväxten av en väl fungerande inre marknad för konsumentkrediter, med svensk rätt. Lagen omfattar i princip alla slag av krediter som en näringsidkare lämnar till en konsument (se prop. 2009/10:242). Lagen är tillämplig på krediter som en näringsidkare lämnar eller erbjuder en konsument (1 § första stycket). Lagen gäller också kredit som lämnas eller erbjuds en konsument av någon annan än en näringsidkare, om krediten förmedlas av en näringsidkare som ombud för kreditgivaren. Lagen innehåller också bestämmelser om vissa skyldigheter för kreditförmedlare (1 § andra stycket). Samma regler som gäller för konsumentkrediter i allmänhet gäller också för snabblån. De var tidigare undantagna från vissa bestämmelser konsumentkreditlag, t.ex. kravet på kreditprövning. Genom den gjorda lagändringen är tanken att skapa förutsättningar för att minska de negativa följderna av snabblånen utan att onödigtvis försvåra för kreditgivare och låntagare som kan hantera låneformen. Att KkrL är tillämplig på snabblån innebär att näringsidkaren måste göra en kreditprövning av konsumenten oavsett hur litet lånebelopp det är fråga om. Kreditgivaren ska i sitt förhållande till konsumenten iaktta god kreditgivningssed (6 § KkrL). Detta innebär att kreditgivaren ska ta till vara konsumentens intressen med behövlig omsorg och ge de förklaringar som konsumenten behöver. Begreppet god kreditgivningssed bestäms till sitt innehåll till stor del genom de etiska regler som branschföreträdare och tillsynsmyndigheter har kommit överens om. Även uttalanden av tillsynsmyndigheterna kan ge vägledning vid begreppets tolkning. 2 Europarlamentets och rådets direktiv /48/EG av om konsumentkreditavtal och om upphävande av rådets direktiv /102/EG (EUT L 133, 22.5.2008, s. 66, Celex 32008L0048). 2013/14:107 i de allmänna råden, se KOVFS 2011:1 beträffande begreppet god kreditgivningssed. hänvisar i sina råd endast till 6 § KkrL, se 2 kap. i FFFS 2011:47, se dock beslutspromemoria FI dnr 10- 4628, , s. 5. Näringsidkaren ska således ge konsumenten de förklaringar och upplysningar, som denne behöver för att kunna avgöra om det aktuella kreditavtalet passar hans eller hennes behov och ekonomiska situation. Konsumenten kan behöva förklaringar för att kunna välja mellan olika slag av krediter eller för att kunna beräkna alla kostnader för krediten såsom räntesatsen. Förklaringsskyldigheten innebär emellertid ingen skyldighet för näringsidkaren att lämna råd till konsumenten. Omständigheterna i ett enskilt fall kan vara sådana att det av god kreditgivningssed följer att näringsidkaren bör avråda en konsument från att ingå ett kreditavtal. Det bör dock tilläggas att förklaringsskyldigheten i princip gäller , trots att den i första hand är avsedd för att ge konsumenten ett tillräckligt underlag för att kunna avgöra om krediten passar vederbörandes behov och ekonomiska situation. Förklaringsskyldigheten ska anses ha fullgjorts om näringsidkaren har gett samtliga förklaringar som en viss konsument behöver. Förklaringarna måste således anpassas utifrån konsumentens behov i det enskilda fallet. Enligt KOVS 2011:1, 2.1.1 bör näringsidkaren på lämpligt sätt försäkra sig om att konsumenten har förstått de förklaringar avseende viktiga delar som har givits. I rekvisitet god kreditgivningssed anses ligga ett krav på att kreditgivaren ska ge konsumenten rättvisande information om krediten. Det finns anledning att ställa kraven på förklaringar högre vid vissa typer av krediter, t.ex. krediter som innebär särskilt stora risker för skuldsättningsproblem och krediter som har en konstruktion som är svår för konsumenten att förstå. Har emellertid en konsument tidigare ingått avtal rörande en viss kreditprodukt hos kreditgivaren, bör normalt kreditgivaren kunna utgå ifrån att ytterligare förklaringar inte behöver ges annat än på en direkt fråga från konsumenten. I KkrL finns specifika bestämmelser för konsumentkrediter som utgör ett komplement till de generella bestämmelserna om marknadsföring i marknadsföringslagen (2008:486). har noterat att marknadsföringen av just sms-lån har varit aggressiv. har därför i några fall väckt talan vid mot vissa sms-företag. I MD 2007:17 förbjöds kreditgivaren att via radio och tv samt på sin webbplats marknadsföra sms-lån genom att framhålla krediten som en snabb och bekväm möjlighet att lösa sina ekonomiska problem. I MD 2010:30 ansågs marknadsföringen stå i strid med god marknadsföringssed bl.a. eftersom möjligheten till en snabb kredit framhållits som ett avgörande argument i förhållande till övriga kreditvillkor. I MD 2008:3 och MD 2009:34 förbjöds kreditgivarna att ta ut avgifter som inte motsvarade kostnaderna för lånet till den enskilda konsumenten. I allmänna råd (FFFS 2011:47) om krediter i konsumentförhållanden, se även beslutspromemoria FI dnr 10-4628, s. 8, anges beträffande kreditprövning att en sådan bör syfta till att uppskatta konsumentens nuvarande och framtida återbetalningsförmåga. Kreditprövningen bör grundas på ett skriftligt underlag eller på andra tillförlitliga uppgifter, t.ex. en kreditupplysning. Vidare anges att konsumentens återbetalningsförmåga bör bedömas utifrån hans eller hennes inkomster, tillgångar, utgifter och skulder samt eventuella borgensåtaganden. I sammanhanget bör noteras att de allmänna råden inte framhåller, som förarbetena till KkrL, att återbetalningsförmågan ska grundas på tillräckliga uppgifter. Detta framgår däremot av beslutspromemorian till råden, se beslutspromemoria FI dnr 10-4628, s. 8. Det bör dock tilläggas att enligt 8 kap. 2 § LBF ska ett kreditinstituts kreditprövning vara organiserad så att beslutsunderlaget redovisas och att kreditärendets hantering även i övrigt kan följas. Kravet på kreditprövningens organisation innebär att den som fattar beslut i ett kreditärende ska ha ett tillräckligt beslutsunderlag för att bedöma risken med att bevilja krediten. Det innebär i sin tur krav bl.a. på att det finns system för att få fram information till beslutsnivån. Informationen rörande lånesökanden kan enligt förarbetena till LBF omfatta intjäningsförmåga, förmögenhetsställning, betalningsvilja, kopplingen till andra låntagare i kreditinstitutet och liknande förhållanden av betydelse vid bedömningen av risken med att bevilja krediten. Den som fattar beslut ska också ha kunskap om interna riktlinjer och liknande (se prop. 2002/03:139 s. 535 f.). Av allmänna råd om krediter i konsumentförhållanden framgår att en kreditgivare bör dokumentera underlaget för kreditprövningen. anser att kreditprövningen bör dokumenteras för att underlätta tillsynen av att företaget har gjort en kreditprövning samt för att, vid en eventuell tvist, underlätta bevisföringen för både företag och konsumenter (jfr 8 kap. 3 § LBF). Dokumentationen bör bestå av det underlag som har legat till grund för kreditprövningen och bör ske på lämpligt sätt. har dock lämnat till kreditgivarna att själva avgöra vad som är ett lämpligt sätt för dokumentationen samt hur länge dokumentationen bör sparas. Av allmänna råd (KOVFS 2011:1) om konsumentkrediter framgår att kreditprövningen ska grundas på tillräckliga uppgifter och krediten får endast beviljas om konsumenten har ekonomiska förutsättningar för att fullgöra sitt åtagande enligt kreditavtalet. Till skillnad från allmänna råd finns inget specifikt i råd om kreditgivarens skyldigheter att dokumentera kreditprövningen. Kreditgivaren är visserligen skyldig att dokumentera kreditavtalet enligt 14 § KkrL genom att nedteckna avtalet i en handling eller i någon annan läsbar och varaktig form som är tillgänglig för konsumenten. I detta avtal behöver det dock inte framgå hur kreditprövningen har gjorts. utövar tillsyn över att KkrL följs. Verkets tillsyn omfattar dock inte riksbank, verksamhet som står under tillsyn av eller verksamhet hos KFM. Med anledning av undantaget faller större delen av hur konsumentkrediterna hanteras utanför tillsynsbefogenheter. I fråga om verksamhet som står under tillsyn har det som motiv för undantagen anförts att det måste anses riktigt att näringsidkare som redan är underkastade tillsyn av särskild myndighet ställs under tillsyn av samma myndighet när det gäller efterlevnaden av KkrL, se prop. 2009/10:242 s. 78 och 120, prop. 1991/92:83 s. 95 och 144 ff., prop. 1976/77:123 s. 147, betänkande 1977/78:5 s. 21 samt , A. & Lambertz, G., Konsumentkrediter, Kommentar till Konsumentkreditlag, 1993, s. 332. I LBF finns närmare bestämmelser om den tillsyn som ska utöva över kreditinstitut och utländska motsvarigheter (13 kap.). I LBF finns dessutom bestämmelser om ett kreditinstituts kreditgivning (8 kap., jfr även 6 kap.). Även om utövar tillsyn över att kreditinstituten följer KkrL när det gäller kreditprövning är det som utövar tillsyn över att de nämnda instituten följer KkrL beträffande marknadsföring av krediter. Tillsynen över att bestämmelserna i följs är alltså delad mellan och . I förarbetena till KkrL har understrukits betydelsen av att de två myndigheternas praxis i tillsynsverksamheten i huvudsak stämmer överens (se prop. 1991/92:83). Det förutsätter att dessa myndigheter samråder med varandra i tillsynsfrågor. har diskuterats om inte alla kreditgivare som tillhandahåller krediter enligt konsumentkreditlagen borde stå under tillsyn på liknande sätt som kreditinstitut (se prop. 2009/10:242 s. 78). har i sin tillsyn bl.a. befogenhet att förelägga en näringsidkare att upphöra med att lämna krediter för det fall bestämmelsen om kreditprövning i 12 § KkrL inte följs (51 § KkrL). Ett beslut om föreläggande får förenas med vite. Om det är tillräckligt får i stället meddela varning. Att förelägga ett företag att upphöra med att lämna krediter är emellertid en ingripande åtgärd. Vid bedömningen av om ett sådant föreläggande ska komma i fråga får hänsyn tas till förhållandena i det enskilda fallet. Flagranta eller upprepade överträdelser talar exempelvis för ett föreläggande. Om en näringsidkare som står under tillsyn bryter mot 12 § KkrL har inspektionen rätt att tillgripa de åtgärder som anges i 15 kap. LBF. Ingripande sker genom föreläggande att vidta åtgärd , förbud att verkställa beslut eller genom anmärkning. Om överträdelsen är allvarlig, ska kreditinstitutets tillstånd att driva verksamheten återkallas eller, om det är tillräckligt, varning meddelas. Om överträdelsen är ringa eller ursäktlig, får avstå från ingripande. Har ett kreditinstitut meddelats beslut om anmärkning eller varning, får besluta att institutet ska betala en straffavgift. Sammanfattningsvis kan konstateras att sanktionsmöjligheter när en näringsidkare bryter mot 12 § KkrL ännu är mer begränsade än vad som gäller för i relation till kreditinstituten, men som nämnts ovan har en proposition rörande sanktionsmöjligheter överlämnats till , se prop. 2013/14:34. En annan skillnad mellan och är att det inte är meningen att kontinuerligt ska bevaka alla de näringsidkare som står under verkets tillsyn. Tanken är i stället att stickprovskontroller ska göras. ska koncentrera sina resurser så att punktvisa insatser görs där det finns anledning att anta att KkrL inte följs. Det ankommer dock på verket att självständigt bedöma vilka insatser som ska göras. Beträffande kan nämnas att dess arbete bör inriktas mot att fortlöpande följa utvecklingen av det enskilda institutets rörelse för att inspektionen snabbt ska kunna göra en värdering av det enskilda institutet och få ett samlat grepp om dess riskexponering. För tillsynen har eller den som verket förordnar rätt att företa inspektion hos näringsidkare som bedriver varuförsäljning eller som i sin yrkesmässiga verksamhet lämnar, förmedlar eller övertar kredit (50 § KkrL). har rätt att ta del av samtliga handlingar som behövs för tillsynen. Näringsidkaren ska lämna de upplysningar om verksamheten som begärs för tillsynen. Om en näringsidkare inte tillhandahåller handlingar eller lämnar upplysningar, får förelägga näringsidkaren att fullgöra sin skyldighet. Föreläggandet får förenas med vite. Den inspektion som gör ska vara ett led i tillsynsarbetet över att KkrL följs. Det betyder att inspektionen enbart får avse sådant som har betydelse för den frågan. Inspektionen får inte avse verksamhet som står under tillsyn av . Här kan det uppkomma gränsdragningsproblem. I kommentaren till konsumentkreditlag anförs följande exempel. En säljare kan t.ex. av ett kreditmarknadsbolag få stöd för sin försäljning genom kreditgivning till köparen. I det fallet står kreditgivningsverksamheten under tillsyn. Den tillsynen omfattar inte säljarens medverkan utan den delen av tillsynsuppgiften ligger på . Med tanke på det anförda visar det nödvändigheten av att myndigheterna samverkar i sina tillsynsuppdrag. Varken kravet på kreditprövning eller kravet på god kreditgivningssed är civilrättsligt sanktionerade.