prop · H103256 · 2014-09-19 00:00:00 — Efter remiss har yttrande lämnats av ombudsmän, för , Kammarrätten i , , , Förvaltningsrätten i , Förvaltningsrätten i , Justitiekanslern, , , , , , Kronofog- demyndigheten, , , , , , , , , , , , , Före- tagarna, i , , Svensk Försäkring, Svensk Kollektivtrafik, Akademikers Central- organisation, Kommuner och Landsting, , , , och Tjänstemännens Central- organisation. Därutöver har , och kommit in med yttrande. , , Företagarna, , Kommuner och Landsting och Tjänstemännens Central- organisation har fått tillfälle men har avstått från att yttra sig. , , Närings- livets Transportråd, , , Taxi- ägarnas och Transportfackens yrkes- och arbetsmiljönämnd har fått tillfälle men han inte kommit in med något yttrande. Regeringen har följande förslag till lagtext. Förslag till lag om åtgärder vid hindrande av fortsatt färd Härigenom föreskrivs följande. 1 § Denna lag innehåller bestämmelser om åtgärder som får vidtas för att säkerställa efterlevnaden av ett beslut att ett fordon eller fordonståg inte får fortsätta färden. 2 § Om ett sådant beslut som anges i 7 § första stycket 1–3, 8 § första stycket 1–3, 9 § första stycket 1–3 eller 10 § första stycket 1–2 har meddelats och det kan antas att förbudet inte kommer att följas, får i de fall som anges i 7–10 §§ en polisman eller tulltjänsteman omhänderta 1.fordonsnycklar eller annat föremål som behövs för färden, En polisman eller tulltjänsteman som har beslutat om omhänder- tagande enligt första stycket ska skyndsamt anmäla det till sin förman, som ska pröva om omhändertagandet ska bestå. 3 § Kan det av särskilda skäl antas att ett omhändertagande enligt 2 § inte är tillräckligt, får eller besluta att fordonet eller fordonståget ska förses med en mekanisk, elektronisk eller annan typ av låsanordning (klampning). 4 § För att söka efter sådan egendom som anges i 2 § första stycket får en polisman eller tulltjänsteman kroppsvisitera fordonets förare och genomsöka fordonet eller fordonståget, om egendomen inte är tillgänglig på annat sätt. Om det finns synnerliga skäl, får även fordonets passa- gerare kroppsvisiteras. 5 § Har ett beslut om omhändertagande eller klampning meddelats, får en polisman eller tulltjänsteman medge att fordonet eller fordonståget förs till närmaste lämpliga plats innan åtgärden verkställs. 6 § En åtgärd enligt denna lag får endast vidtas om det är försvarligt med hänsyn till åtgärdens syfte och övriga omständigheter. tillgripas, ska detta ske endast i den form och den utsträckning som behövs för att det avsedda resultatet ska uppnås. På vilka grunder åtgärder får beslutas Åtgärder i syfte att säkra verkställighet av sanktionsavgift 7 § Omhändertagande eller klampning får vidtas när ett beslut att fordonet eller fordonståget inte får fortsätta färden har meddelats enligt 1.8 b § lagen (1972:435) om överlastavgift, 2.25 b § förordningen (1993:185) om arbetsförhållanden vid vissa internationella vägtransporter, eller 3.10 kap. 6 § förordningen (2004:865) om kör- och vilotider samt färdskrivare, m.m. En åtgärd som anges i första stycket ska upphöra så snart det inte längre finns skäl för den och får inte bestå än . Åtgärder i syfte att hindra fortsatta överträdelser av yrkestrafik- lagstiftningen 8 § Omhändertagande eller klampning får vidtas när ett fordons fort- satta färd har hindrats enligt 1.5 kap. 5 § yrkestrafiklagen (2012:210), 2.5 kap. 7 § taxitrafiklagen (2012:211), eller 3.7 § förordningen (1998:786) om internationella vägtransporter inom Europeiska ekonomiska samarbetsområdet (EES). En åtgärd som anges i första stycket ska upphöra så snart det inte längre finns skäl för den och får inte bestå än . Åtgärder i syfte att hindra trafik med fordon vars förare utgör en påtaglig fara för trafiksäkerheten 9 § Omhändertagande eller klampning får vidtas om föraren utgör en påtaglig fara för trafiksäkerheten och fordonets fortsatta färd har hindrats enligt 1.10 kap. 1 § förordningen (2004:865) om kör- och vilotider samt färdskrivare, m.m., 2.32 § förordningen (1993:185) om arbetsförhållanden vid vissa inter- nationella vägtransporter, eller 3.14 kap. 15 § trafikförordningen (1998:1276). En åtgärd som anges i första stycket ska upphöra så snart det inte längre finns skäl för den och får inte bestå än . Åtgärder i syfte att hindra trafik med fordon som utgör en påtaglig fara för trafiksäkerheten 10 § Omhändertagande eller klampning får vidtas om fordonets skick eller beskaffenhet utgör en påtaglig fara för trafiksäkerheten och fordonets fortsatta färd har hindrats enligt 1.5 kap. 3 § fordonslagen (2002:574), eller 2.14 kap. 15 § trafikförordningen (1998:1276). En åtgärd som anges i första stycket ska upphöra så snart det inte längre finns skäl för den. 11 § Föraren, annan från vilken egendom omhändertagits och fordonets registrerade ägare ska delges beslutet om omhändertagande eller klampning och underrättas om hur egendomen och fordonet kan komma att hanteras. Vid åtgärd enligt 10 § ska det underrättas om möjligheten att begära omprövning. 12 § I fall som anges i 10 § ska , om föraren eller fordonets registrerade ägare skriftligen begär det, skyndsamt ompröva ett beslut om omhändertagande eller klampning. beslut enligt första stycket ska vara skriftligt och, om myndigheten finner att åtgärden ska bestå, innehålla de skäl som beslutet grundas på. Föraren och fordonets registrerade ägare ska under- rättas om beslutet och hur beslutet kan överklagas. 13 § Ett beslut enligt 12 § som innebär att åtgärden ska bestå får, utan begränsning till , överklagas skriftligen till den tingsrätt inom vars domkrets åtgärden vidtagits. Andra beslut enligt denna lag får inte över- klagas. 14 § Vid domstolens handläggning tillämpas lagen (1996:242) om domstolsärenden. 15 § Domstolen får besluta att åtgärden ska bestå eller att den ska upphöra. 16 § Har skälen för åtgärden upphört, ska upphäva omhändertagandet eller klampningen. Förfarandet när en åtgärd upphör 17 § När ett omhändertagande upphör ska egendomen lämnas ut till den från vilken egendomen omhändertogs, om det inte finns särskilda skäl att lämna den till någon annan. Om egendomen inte hämtas ut när ett omhändertagande har upphört tillämpas lagen (1974:1066) om förfarande med förverkad egendom och hittegods m.m. 18 § Om en åtgärd enligt 10 § har upphört, ska föraren, annan från vilken egendom omhändertagits och fordonets registrerade ägare under- rättas om att beslutet har upphört att gälla och om hur egendomen eller fordonet kan komma att hanteras. 19 § Protokoll ska föras över omhändertagande, klampning, kropps- visitation och genomsökning. Av protokollet över omhändertagande, klampning eller genomsökning ska det framgå 1.vilket fordon åtgärden rör och vilken egendom som har omhänder- tagits, 2.vem som har fattat beslut om åtgärden, 3.grunden för beslutet och tidpunkten när det har fattats, 4.vem eller vilka som har deltagit vid åtgärden, 5.vem eller vilka som åtgärden har riktat sig mot, 6.tiden för beslut om åtgärd, och 7.vad som i övrigt har förekommit vid ingripandet. I 28 kap. finns bestämmelser om protokoll över kroppsvisitation. Denna lag träder i kraft . 1 §1Denna lag gäller, om inte annat följer av lag eller annan författning, egendom som1. tillfallit staten på grund av förverkande,2. tillfallit staten enligt lagen (1938:121) om hittegods,3. tagits i förvar enligt lagen (1974:1065) om visst stöldgods m.m.,4. omhändertagits med stöd av 4. omhändertagits med stöd av 24 a § polislagen (1984:387), eller 24 a § polislagen (1984:387),5. omfattas av 27 kap. 8 a § 5. omfattas av 27 kap. 8 a § andra stycket . andra stycket ,eller6. omfattas av 17 § andra stycket lagen (2014:000) om åtgärder vid hindrande av fortsatt färd.2 c §Egendom som omfattas av 17 § andra stycket lagen (2014:000) om åtgärder vid hindrande av fortsatt färd ska finnas tillgänglig hos eller för avhämtning i minst efter delgivning av en sådan underrättelse som avses i 18 § den lagen eller, om sådan under- rättelse inte ska lämnas, efter det att en underrättelse som anges i 11 § samma lag har delgivits. Om egendomen inte hämtas ut inom , ska egendomen hanteras på det sätt som anges i denna lag.1 Senaste lydelse 2009:1172.Föreslagen lydelseNuvarande lydelseFörslag till lag om ändring i lagen (1974:1066) om förfarande med förverkad egendom och hittegods m.m.Härigenom föreskrivs i fråga om lagen (1974:1066) om förfarande med förverkad egendom och hittegods m.m.dels att 1,7 och 8 §§ ska ha följande lydelse,dels att det ska införas en ny paragraf, 2 c §, av följande lydelse. Gör ägaren eller annan rätts- innehavare anspråk på egendom rättsinnehavare anspråk på egen- som tagits i förvar med stöd av dom som tagits i förvar med stöd lagen (1974:1065) om visst stöld- av lagen (1974:1065) om visst gods m.m., egendom som om- händertagits med stöd av 24 a § omhändertagits med stöd av 24 a § polislagen (1984:387) eller egen- (1984:387), egendom dom som omfattas av 27 kap. 8 a § som omfattas av 27 kap. 8 a § den lämnas ut till rättsinnehavaren eller egendom som omfattas av efter beslut av den myndighet som förvarar egendomen, om egen- domen inte redan har sålts eller hindrande av fortsatt färd ska den efter beslut av den myndighet som förvarar egendomen, om egen- domen inte redan har sålts eller förstörts. Har egendomen reparerats eller på annat sätt förbättrats, är den som gör anspråk på egendomen enligt första stycket skyldig att betala kost- naden för förbättringen innan egendomen lämnas ut. Betalas inte förbätt- ringskostnaden inom efter det att särskild uppmaning delgivits rättsinnehavaren, får egendomen säljas i den ordning som anges i denna lag. Lydelse enligt SFS 2014:608 Försäljning av egendom som tagits i förvar med stöd av lagen (1974:1065) om visst stöldgods m.m., egendom som omhänder- tagits med stöd av 24 a § polis- lagen (1984:387) eller egendom som omfattas av 27 kap. 8 a § andra stycket sker för statens räkning. Har egendomen sålts, har ägaren eller annan rättsinnehavare rätt till ersättning. Ersättning betalas inte med högre belopp än som har influtit vid försäljningen. I de fall som avses i 7 § andra stycket ska 2 Senaste lydelse 2009:1172. Försäljning av egendom som tagits i förvar med stöd av lagen (1974:1065) om visst stöldgods m.m., egendom som omhänder- tagits med stöd av 24 a § polis- lagen (1984:387), egendom som omfattas av 27 kap. 8 a § andra stycket eller egendom som omfattas av 17 § andra stycket lagen (2014:000) om åtgärder vid hindrande av fortsatt färd sker för statens räkning. Har egendomen sålts, har ägaren eller någon annan rättsinnehavare rätt till ersättning. Ersättning betalas inte med högre belopp än som har influtit vid försäljningen. I de fall som avses i 7 § andra kostnaden för förbättringen av- stycket ska kostnaden för förbätt- räknas från ersättningen. ringen avräknas från ersättningen. Ansökan om ersättning prövas av den myndighet som beslutat om försäljningen. Denna lag träder i kraft . Utdrag ur protokoll vid sammanträde Närvarande: Justitieråden , och . Åtgärder vid hindrande av fortsatt färd Enligt en lagrådsremiss () har regeringen beslutat inhämta Lagrådets yttrande över förslag till 1.lag om åtgärder vid hindrande av fortsatt färd, 2.lag om ändring i lagen (1974:1066) om förfarande med förverkad egendom och hittegods m.m. Förslagen har inför Lagrådet föredragits av ämnessakkunniga , biträdd av ämnesrådet Per . Förslagen föranleder följande yttrande av Lagrådet: I lagrådsremissen föreslås införandet av en ny lag som ger polisman eller tulltjänsteman befogenhet att i vissa fall omhänderta fordonsnycklar m.m., eller låsa fast ett fordon genom s.k. klampning. Åtgärderna får genomföras för att säkerställa efterlevnaden av sådana ingripanden i form av förbud mot fortsatt färd som kan ske enligt ett antal närmare angivna författningar. Enligt remissen har det saknats regler om vilka åtgärder som får vidtas när en polisman eller en tulltjänsteman enligt författningarna ska hindra fortsatt färd med ett fordon. De nu föreslagna åtgärderna ska få användas när det kan antas att ett förbud mot fortsatt färd inte kommer att följas, och de ska i normalfallet kunna bestå i högst men i vissa fall . I lagrådsremissen har anförts att poliser som arbetar med tung trafik har framfört synpunkter kring svårigheten att tillämpa och verkställa ett förbud mot fortsatt färd. Vidare har anförts att ett straffrättsligt ingripande med tillämpning av bestämmelsen i 17 kap. 13 § om överträdelse av myndighets bud inte ger den eftersträvade effekten. Vid föredragningen har upplysts att det saknas statistik beträffande antalet meddelade förbud mot fortsatt färd. Det finns inte heller något underlag för att bedöma i vilken utsträckning överträdelser sker efter det att ett sådant förbud har meddelats. Befogenheter i grundförfattningarna att hindra fortsatt färd finns i ett antal lagar eller förordningar regler som ger polisman eller tulltjänsteman befogenhet att hindra fortsatt färd, antingen av trafiksäkerhetsskäl eller för att säkerställa betalningen av sanktions- avgift. Som anges i lagrådsremissen finns i dessa bestämmelser inte närmare angivet hur genomförandet ska ske. Hur länge ett förbud mot fortsatt färd ska bestå är inte heller reglerat. Om ett hindrande ska uppfattas som ett temporärt faktiskt ingripande eller som ett formellt förvaltningsbeslut framstår som osäkert (jämför Lagrådets yttrande i prop. 2003/04:160). I vissa fall anges att överklagande inte är tillåtet, medan det i andra författningar inte är reglerat i vad mån hindrande av fortsatt färd skulle kunna vara överklagbart. Förslagen i lagrådsremissen avser att närmare reglera hur brukande- förbuden ska verkställas. Det förutsätts att det först finns ett ingripande/beslut avseende brukandeförbud. Om omständigheterna är sådana att det kan antas att detta förbud inte kommer att efterföljas, får beslut fattas om de nya åtgärderna. Den osäkerhet som finns om brukandeförbudens karaktär, tidsmässiga räckvidd m.m. består. Detta innebär, som påpekats under remiss- behandlingen, problem. Särskilt har uppmärksammats frågan om den tidsmässiga samordningen av reglerna. Hur länge ett brukandeförbud kan upprätthållas enligt nuvarande regler är som nämnts oklart, ingen reglerad tidsgräns finns. De nya verkställighetsåtgärderna i form av omhändertagande av egendom/klampning kan dock i flertalet fall bestå i högst . Det innebär att verkställighetsåtgärderna då ska upphöra, medan det grundläggande förbudet kan komma att bestå. Enligt remissen saknas det beredningsunderlag för att i lagstiftningsärendet införa tidsgränser även i de underliggande författningarna. Enligt Lagrådets mening framstår det som svårförklarligt att de nu föreslagna verkställighetsåtgärderna tidsmässigt begränsats på föreslaget sätt, utan att de grundläggande brukandeförbuden setts över. Det är det underliggande förbudet mot fortsatt färd som utgör det för den enskilde mest ingripande beslutet. Den enskilde är skyldig att följa förbudet oavsett om åtgärder enligt den nu aktuella lagen har vidtagits och består. Det kan, som nämnts i remissen, bli svårt att förklara för en förare eller fordonsägare att omhändertagande/klampning upphör, men att trots detta det grundläggande (och straffsanktionerade) förbudet mot att framföra fordonet kvarstår. Det framstår också som principiellt omotiverat att det grundläggande beslutet är av sådan osäker räckvidd, medan den verk- ställighetsåtgärd som i vissa fall ska användas detaljreglerats. Enligt förslaget ska beslut om de nya åtgärderna inte gå att överklaga i den mån de kan bestå i högst . I övriga fall ska överklagande kunna ske, och då till tingsrätt (13 §). Som nämnts är det i stor utsträck- ning oreglerat i vad mån brukandeförbuden enligt de grundläggande författningarna kan överklagas och, om så skulle vara fallet, hur över- klagande då ska ske. Enligt uppgift vid föredragningen är det inte känt att överklagande av sådana ingripanden/beslut förekommer. Den möjlighet till domstolsprövning som i vissa fall införs synes inte avse om förut- sättningar för de grundläggande förbuden mot fortsatt färd föreligger, utan endast om de nya verkställighetsåtgärderna som sådana är tillämp- liga. Enligt Lagrådets mening synes denna brist på samordning mellan reglerna kunna medföra tillämpningsproblem. Ett ytterligare exempel på skillnader mellan den grundläggande åtgärden att hindra fortsatt färd och de nya verkställighets- bestämmelserna är den reglering som föreslås i 5 § den nya lagen. Där anges att om omhändertagande/klampning beslutats, får medges att fordonet förs till närmaste lämpliga plats innan åtgärden verkställs. I de grundläggande författningarna finns andra preciseringar av vad som är möjligt i detta avseende. I t.ex. 5 kap. 5 § yrkestrafiklagen (2012:210) anges när det gäller brukandeförbudet att fordonet får föras till närmaste lämpliga uppställnings- eller avställningsplats eller verkstad. Enligt lagrådsremissen är det inte nödvändigt att i den nya lagen ange var fordonet ska placeras. Eftersom de nya reglerna enbart har verkställig- hetskaraktär, är det enligt Lagrådets mening dock oklart vad det kan få för konsekvenser att regleringarna skiljer sig åt. Sammanfattningsvis anser Lagrådet att de nya verkställighetsreglerna reser krav på en översyn av och ytterligare samordning med de grund- läggande regleringarna av brukandeförbuden. Förslaget till lag om åtgärder vid hindrande av fortsatt färd I så väl 2 och 3 §§ som 7–10 §§ i den föreslagna lagen anges förutsätt- ningarna för att meddela beslut om omhändertagande eller klampning. I 2 § anges som en grundläggande förutsättning att det finns ett brukande- förbud enligt vissa i 7–10 §§ uppräknade författningar. Därutöver anges att det kan antas att förbudet inte kommer att följas. I 3 § anges som ytterligare förutsättning att klampning kan komma i fråga endast i de fall omhändertagande av särskilda skäl inte kan antas vara en tillräckligt ingripande åtgärd. I 7–10 §§ upprepas det grundläggande kravet på ett brukandeförbud. Därutöver anges i 9 § att ett beslut enligt den bestämmelsen förutsätter att föraren utgör en påtaglig fara för trafiksäkerheten och i 10 § anges som en förutsättning att fordonets skick eller beskaffenhet utgör en påtaglig fara för trafiksäkerheten. Det kan nämnas att kravet på påtaglig fara för trafiksäkerheten också utgör en förutsättning för att meddela de grundläggande brukandeförbuden i 9 och 10 §§. Den lagtekniska lösningen när det gäller förutsättningar för vidtagande av åtgärder är, främst genom utformningen av 2 § och 7–10 §§ i den föreslagna lagen, komplicerad. I den fortsatta beredningen bör frågan övervägas ytterligare. En möjlig lösning kan då vara att inledningsvis definiera de olika åtgärder som får vidtas och därefter ange de förutsätt- ningar som ska vara uppfyllda i de fall som aktualiseras i 7–10 §§. 2–4 §§ I paragraferna anges de åtgärder som får vidtas enligt lagen. Enligt 2 § får fordonsnycklar eller annat föremål som behövs för färden, frakthand- lingar eller registreringsskyltar omhändertas. Enligt 3 § får fordonet eller fordonståget förses med en mekanisk, elektronisk eller annan typ av låsanordning (klampning). Vidare finns i 4 § bestämmelser om kropps- visitation av fordonets förare och om genomsökning av fordonet eller fordonståget i syfte att söka efter sådan egendom som anges i 2 §. Om det finns synnerliga skäl får även fordonets passagerare kroppsvisiteras. Det kan inledningsvis konstateras att ett omhändertagande av frakt- handlingar eller registreringsskyltar rent faktiskt inte påverkar möjlig- heten att fortsätta färden utan endast indirekt motverkar fortsatt färd. Begreppet frakthandling har inte definierats i lagen. I remissen anges att med frakthandlingar avses alla handlingar som rör godset, t.ex. frakt- sedlar och tullhandlingar. Utgångspunkten vid transporter av gods på väg är att avsändaren förfogar över godset under transporten. Vid internationella transporter krävs dock att avsändaren visar upp första exemplaret av fraktsedeln för att kunna vidta åtgärder med godset, t.ex. för att lasta om det till ett annat fordon. Vid nationella transporter saknas motsvarande regel utan huvud- regeln om att avsändaren har förfoganderätt gäller här. Äganderätten till godset följer i allmänhet rådigheten över godset. En avsändare som alltjämt har förfoganderätt över godset under transporten är alltså att betrakta som ägare. I många fall övergår dock äganderätten till mottagaren redan när transporten inleds, genom att avsändaren överlåter förfoganderätten. Om fraktsedeln omhändertagits saknas således i många fall möjligheter för ägaren till lasten att förfoga över godset, även om avsändare och mottagaren är ense om att så kan ske. Vid slutdestina- tionen kan mottagaren dock kräva utlämnande av godset oberoende av fraktsedeln. Även andra frakthandlingar kan på liknande sätt vara av betydelse för möjligheterna att förfoga över godset. Faran för dröjsmål vid vägtransporter beror på om det är fråga om tillämpning av t.ex. köprättsliga regler, då säljaren svarar för dröjsmål, eller transporträttsliga bestämmelser, då transportören kan svara för dröjsmål. Frågan om ersättningsskyldighet vid dröjsmål i nu aktuella situationer har inte belysts i remissen. Ett omhändertagande av frakthandlingar torde alltså i många fall drabba tredje man, avsändaren eller mottagaren av godset, och inskränka möjligheterna för dessa att genomföra en fortsatt transport av godset eller på annat sätt begränsa skadeverkningarna av att transporten fördröjs. Det är också, som tidigare nämnts, i många fall avsändaren (normalt säljaren) som svarar för dröjsmål och alltså primärt får bära de ekonomiska konsekvenserna av att godset fördröjs eller förstörs. Skadan kan uppgå till betydande belopp. Vid den proportionalitetsbedömning som ska ske enligt 6 § finns en risk att de konsekvenser som följer av ett beslut om omhändertagande av frakthandlingar i många fall inte beaktas eftersom de personer, avsändaren eller mottagaren, som har bäst förutsättningar att framföra omständigheter till grund för bedömningen, normalt inte finns på plats vid ingripandet. Som lagförslaget har utformats finns det inte någon skyldighet att underrätta avsändare eller mottagare om ett beslut om omhändertagande (11 §). Inte heller ges dessa personer, enligt remissen, någon möjlighet att begära omprövning av ett beslut om omhänder- tagande (12 §). Förslaget om omhändertagande av frakthandlingar inger således betänkligheter. I den fortsatta beredningen av lagförslaget bör frågorna övervägas närmare. I remissen har anförts att ett omhändertagande av fordonets registre- ringsskyltar bör avhålla föraren från att köra vidare eftersom det i många fall är straffbart att köra fordon som saknar föreskriven skyltning (s. 23). Det kan emellertid konstateras att det i de flesta fall torde vara förenat med risk för straffansvar för överträdelse av myndighets bud (brotts- balken 17 kap. 13 §) att fortsätta färden när ett beslut om förbud mot fortsatt färd har meddelats eller ett hindrande har skett. Mot den bakgrunden och med hänsyn till att ett omhändertagande av registre- ringsskyltarna inte påverkar den faktiska möjligheten att fortsätta färden kan det ifrågasättas om ett sådant omhändertagande är en effektiv åtgärd. När det vidare gäller förhållandet mellan de olika åtgärderna anges i remissen (s. 24 f.) att klampning i regel ska ses som den mest ingripande åtgärden och att möjligheten att uppnå syftet med en mindre ingripande åtgärd (dvs. omhändertagande) först ska övervägas innan klampning kan beslutas. Det anförs dock vidare att det inte kan uteslutas att det i undan- tagsfall kan vara mindre ingripande för den enskilde att klampa fordonet än att omhänderta egendom och att det då kan vara mer lämpligt att besluta om klampning. Dessa uttalanden tyder på att man vid val av åtgärd ska beakta vilken av åtgärderna som i det enskilda fallet är mest ingripande för den enskilde. Så är emellertid lagen inte uppbyggd.