prop · H103119 · 2014-03-18 00:00:00 — till vården eller rehabiliteringen av patienten eller för att undvika att någon annan lider skada. Den tekniska utrustning som möjliggör använd- ningen får, enligt samma bestämmelse andra stycket, omhändertas under den tid beslutet gäller. Omhändertagen utrustning ska återlämnas till patienten senast när beslutet om inskränkning upphör att gälla. får, enligt 32 § fjärde stycket LPT, överklaga ett beslut om inskränkning enligt 20 a § hos förvaltningsrätten. Ett beslut enligt 20 a § gäller, enligt 22 b § första stycket LPT, i högst När det inte längre finns förutsättningar för beslutet ska chefsöverläkaren genast besluta att inskränkningen ska upphöra. om upphörande ska övervägas fortlöpande. Inspektionen för vård och omsorg () ska, enligt andra stycket, utan dröjsmål underrättas om beslut enligt 20 a §. Enligt 39 § 7 LPT får chefsöverläkaren uppdra åt en erfaren läkare vid psykiatriska specialiteterna att fullgöra uppgifter som chefsöverläkaren har enligt 20 a § LPT. Beträffande patienter som vårdas med stöd av LRV gäller, enligt 8 § första stycket LRV, ovan nämnda bestämmelser i om inskränkning enligt 20 a § och giltighetstid enligt 22 b § även vid rättspsykiatrisk vård. Frågan om överklagande och delegering regleras dock i 18 § 7 respektive 23 § 8 LRV. Restriktioner bl.a. med avseende på patientens rätt att ringa eller kontakta utomstående med andra tekniska hjälpmedel kan emellertid beslutas även med stöd av 8 § andra respektive tredje stycket LRV. Enligt 8 § andra stycket får Kriminalvården, i fråga om den som är anhållen, häktad eller intagen i eller ska förpassas till kriminalvårdsanstalt, i särskilda fall om det behövs från ordnings- eller säkerhetssynpunkt, besluta om särskilda inskränkningar bl.a. vad gäller rätten att stå i förbindelse med utomstående genom elektronisk kommunikation. I fråga om den som är intagen i eller ska förpassas till ett särskilt ungdomshem till följd av en dom på sluten ungdomsvård enligt 32 kap. 5 § får (SiS) fatta motsvarande beslut. I propositionen Psykiatrisk tvångsvård m.m. (prop. 1990/91:58) anfördes att det får förutsättas att det endast i undantagsfall finns skäl att tillämpa den aktuella bestämmelsen. Men om t.ex. placeringen i kriminalvårdsanstalt av en intagen har förestavats av säkerhetsskäl kan det finnas anledning för kriminalvården att i samband med att frågan om rättspsykiatrisk vård uppkommer överväga om det behövs särskilda restriktioner av det aktuella slaget för den intagne under vården. Kriminalvårdens respektive statens institutionsstyrelses beslut enligt 8 § andra stycket får, enligt 19 § LRV, överklagas av patienten hos allmän förvaltningsdomstol dock inte, när det gäller Kriminalvården, innan beslutet har omprövats av Kriminalvården (19 a § LRV). Enligt 8 § tredje stycket LRV får regeringen, i fråga om den som ges rättspsykiatrisk vård efter beslut av domstol eller som är intagen i kriminalvårdsanstalt, i särskilda fall om det behövs med hänsyn till rikets säkerhet eller till risken för att denne under vistelsen på sjukvårdsinrättningen medverkar till terroristbrott enligt 2 § lagen (2003:148) om straff för terroristbrott, besluta om särskilda inskränkningar bl.a. i rätten att stå i förbindelse med utomstående genom elektronisk kommunikation. Även i fråga om denna möjlighet är föreskriften avsedd att tillämpas endast i undantagsfall. Det ska vidare nämnas att s.k. åklagarrestriktioner som beslutas enligt 6 kap. häkteslagen (2010:611) gäller var den häktade än befinner sig, sålunda även på en sjukvårdsinrättning för rättspsykiatrisk vård. Sådana restriktioner, liksom restriktioner som beslutats med stöd av 8 § andra och tredje stycket LRV ska, på samma sätt som tvångsåtgärder med stöd av 8 § första stycket, verkställas av personalen vid sjukvårdsinrättningen. Enligt 23 § LPT (8 § första stycket LRV) får en patient, om det är nödvändigt, kroppsvisiteras eller ytligt kroppsbesiktigas för kontroll av att han eller hon inte bär på sig sådan egendom som avses i 21 § eller, när det gäller en patient vars rätt att använda elektroniska kommunikationstjänster är inskränkt, utrustning som avses i 20 a §. Om möjligt ska ett vittne närvara när åtgärden utförs. Det är chefsöverläkaren som beslutar om kroppsvisitation och ytlig kroppsbesiktning. Beslutet kan inte överklagas. Enligt 21 § LPT får en patient inte inneha t.ex. narkotika eller 2013/14:119 alkoholhaltiga drycker, injektionssprutor eller kanyler eller annan egendom som kan skada patienten själv eller någon annan eller vara till men för vården eller ordningen på vårdinrättningen. 5 Allmänt om elektroniska kommunikationstjänster och kroppsvisitation När lagen (1991:1128) om psykiatrisk tvångsvård, förkortad LPT, och lagen (1991:1129) om rättspsykiatrisk vård, förkortad LRV, infördes 1992 fanns ingen reglering kring rätten att telefonera eller kommunicera på annat sätt, med undantag för vad som fortfarande gäller enligt 8 § andra och tredje stycket LRV. I propositionen Psykiatrisk tvångsvård m.m. (prop. 1990/91:58) anförde regeringen bl.a. att en patient i princip bör ha rätt till muntlig kommunikation utan särskilda restriktioner och att undantag borde göras endast om behandlingshänsyn krävde detta. skäl motsvarande möjligheten att besluta om restriktioner beträffande besök hos en patient ansågs inte finnas beträffande telefonering. särskild begränsning i utnyttjandet av telefon borde således inte kunna beslutas och telefonavlyssning skulle inte vara tillåten. Vid en senare översyn av LPT övervägdes särskilt om LPT och LRV borde ändras så att chefsöverläkaren skulle ges en lagreglerad befogenhet att inskränka patientens rätt att telefonera eller på annat sätt kom- municera via telenätet. I propositionen Psykiatrisk tvångsvård och rätts- psykiatrisk vård (prop. 1999/2000:44) anförde regeringen bl.a. att patientens behandlingssituation lika väl kan förbättras som försämras på grund av ett telefonförbud och att det inte fanns tillräckliga skäl att från behandlingssynpunkt besluta om inskränkningar i patientens rätt att ringa eller att med persondatorer och andra tekniska hjälpmedel kommunicera Skälen för en sådan åtgärd kunde därför inte anses uppväga det intrång eller men som åtgärden skulle innebära för den enskilda Någon generell befogenhet att från behandlingssynpunkt kunna besluta om inskränkningar i rätten borde sålunda inte införas. överlämnades av regeringens psykiatrisamordnare promemorian Inskränkningar i patients rätt att använda elektronisk kommunikation samt rätt att granska och kvarhålla försändelser från patient (/1668/HS) till regeringen. lades och ledde till nuvarande reglering i 20 a § LPT (8 § LRV) som I den proposition som föregick nuvarande bestämmelse (prop. 2005/06:195) refererades bl.a. till granskning av ett antal kliniker där man t.ex. funnit att det vid av de granskade enheterna (60 stycken) förekom individuella restrik- tioner i patienternas rätt att använda telefon. klinikerna med att telefonanvändning eller annat kommunicerande över telenätet ibland kunde vara till direkt skada för patienten och kontra- indicerande för det vårdresultat man önskade uppnå. Ett annat problem var maniska patienter som via telefon eller internet gjorde inköp långt över sina ekonomiska tillgångar och därmed försatte sig i en betalningssituation som kunde försvåra rehabiliteringen. Ytterligare ett problem uppgavs vara patienter som kontaktade och trakasserade närstående. konstaterade sammantaget att det fanns en intressekonflikt mellan dåvarande regelverk och patientvården samt att det från vårdens sida rådde oklarhet om möjligheten att på grund av medicinska skäl begränsa patienternas rätt att använda telefon. I propositionen hänvisades också till ett yttrande från till ombudsmän () , där hävdade uppfattningen att en patient som vårdas med stöd av LPT eller LRV ska ha rätt att kommunicera med omvärlden, t.ex. genom att ringa och ta emot telefonsamtal. Sammantaget ansåg dock att det bör finnas en möjlighet att förbjuda eller övervaka telefonsamtal i vissa situationer och att en sådan reglering, med hänsyn till samhällsskyddet, är störst när vården ges med stöd av LRV. Även möjligheten att från behandlingssynpunkt kunna besluta om inskränkningar i patienters rätt att använda telefon borde övervägas. Även JO hade i sina inspektioner av tvångspsykiatrin funnit att verksamhetsansvariga för vården upplevde det som ett problem att man inte utifrån medicinska skäl kunde begränsa patienters rätt att ringa. Också hade i en skrivelse till anfört att de som dömts till rättspsykiatrisk vård ofta har gjort sig skyldiga till allvarliga brott mot en annan person. Till skillnad från den som dömts till fängelse, anfördes det, medger LRV inte någon möjlighet att begränsa den dömdes användning av telefon för att skydda annan. Detta förhållande leder till att den dömde kan ta kontakt med de personer som drabbats av brottsligheten eller t.ex. den som vittnat mot honom eller henne. föreslog därför att det i LRV skulle införas en bestämmelse om att rätten, för den som dömts till sådan vård, att använda telefonitjänster ska kunna inskränkas om samtalen kan antas vara till skada för annan. gällande bestämmelse i 20 a § LPT som, enligt 8 § första stycket LRV, även är tillämplig vid vård enligt den lagen ger chefsöverläkaren vid den sjukvårdsinrättning där patienten är inskriven befogenhet att under vissa förutsättningar besluta att inskränka en patients rätt att använda elektroniska kommunikationstjänster. Begreppet elektronisk kommunikationstjänst definieras i 1 kap. 7 § lagen (2003:389) om elektronisk kommunikation som tjänst som vanligen tillhandahålls mot ersättning och som helt eller huvudsakligen utgörs av överföring av signaler i elektroniska kommunikationsnät. Tjänsten möjliggör överföring av tal, fax och data och andra former av kommunikation mellan nätanslutningspunkter. Användning av tjänster för t.ex. fast telefoni, mobiltelefoni, internet och e-post omfattas. Avsikten med definitionen är enligt förarbetena att alla tjänster för kommunikation och för att ta emot och sprida information ska omfattas (jfr. 2005/06:195). Bestämmelsen i 20 a § LPT ger patienten en rätt att använda elektroniska kommunikationstjänster, en rätt som dock får inskränkas om det är nödvändigt av vård- eller rehabiliteringsskäl eller för att förhindra att någon annan lider skada. Med skada avses inte bara fysisk skada, utan kan även avse det obehag som t.ex. en målsägande kan uppleva vid upp- 2013/14:119 repade ovälkomna telefonkontakter från den dömde, i synnerhet om sådana samtal innefattar hot eller kränkningar. Ett beslut om inskränkning kräver ett övervägande och beslut i varje enskilt fall. Det får aldrig fattas kollektivt för en grupp av patienter eller för en särskild avdelning utan får enbart avse enskilda patienter. Det ska i varje enskilt fall göras en samlad bedömning av förutsättningarna för beslutet som naturligtvis aldrig får användas som bestraffningsåtgärd. Det framgår vidare av förarbetena att bestämmelsen inte ger chefsöverläkaren eller annan personal rätt att avlyssna telefonsamtal eller på annat sätt ta del av innehåll i samband med att patienten använder elektronisk kommunikation. Om det däremot genom t.ex. anmälningar eller på annat sätt framkommer att en patient missbrukar sin rätt till elektronisk kommunikation finns förutsättningar att inskränka hans eller hennes rätt till sådan kommunikation. Frågan om kroppsvisitation regleras i nu gällande lag i 23 § LPT (8 § LRV). Syftet med undersökningen är att kontrollera att sådan otillåten egendom som anges i 21 § LPT inte förs in på inrättningen eller, i förekommande fall, för att kontrollera att patienten inte innehar utrustning för elektronisk kommunikation. Bestämmelsen förutsätter att det görs en bedömning i varje enskilt fall av om kontrollen är nödvändig. I propositionen Psykiatrisk tvångsvård m.m. (prop. 1990/91:58) klargörs också att avsikten inte är att sådana åtgärder ska vidtas rutinmässigt. I regeringens direktiv till psykiatrilagsutredningen (dir. 2008:93) betonar regeringen att det kan vara av vikt att lagstiftaren tydliggör att psykiatrisk tvångsvård är en vårdform, medan den rättspsykiatriska vården normalt även utgör verkställighet av en påföljd. Patientorganisationerna har också särskilt framhållit att denna skillnad bör tydliggöras i högre grad än i nuvarande lagstiftning. I utredarens uppdrag låg bl.a. att analysera vilka ordnings- och säkerhetsregler som bör kunna föreskrivas i samband med psykiatrisk tvångsvård respektive rättspsykiatrisk vård, såsom visitation av besökare liksom allmänna förbud mot t.ex. mobiltelefoner. Genomgående skulle utredaren beakta om tvångsåtgärder och bestämmelser om säkerhet bör skilja sig åt beroende på om tvångsvården avser personer med psykisk sjukdom eller psykiskt störda lagöverträdare. förslag kommenteras utförligare i det följande. Här ska endast konstateras att utredningen föreslår en viss utvidgning av chefsöverläkarens möjlighet att besluta om inskränkning i rätten till att använda elektroniska kommunikationstjänster, dock även fortsättningsvis efter en individuell bedömning i det enskilda fallet. Utredningens förslag gör ingen åtskillnad mellan vård enligt LPT respektive LRV. När det gäller kroppsvisitation föreslår utredningen att en allmän inpasseringskontroll ska få göras vid vissa sjukvårdsinrättningar. 5.2Synpunkter på nuvarande lagstiftning Bestämmelsen i 20 a § LPT kom till därför att en rad problem kring möjligheten till obegränsad kommunikation identifierats. Denna hade t.ex. missbrukats genom att patienter kunnat fortsätta med ett beteende som är en följd av sjukdomstillståndet, patienter som gjort sig skyldiga till barnpornografibrott hade fortsatt sådan verksamhet under pågående tvångsvård och patienter hade genom telefonsamtal eller e-postmed- delanden trakasserat eller hotat anhöriga, målsägande eller andra. Det hade även förekommit att patienter skuldsatt sig genom att göra inköp långt utöver sin egen betalningsförmåga. I propositionen Elektroniska kommunikationstjänster inom psykiatrisk tvångsvård (prop. 2005/06:195) konstaterades att en sådan användning av möjligheterna att kommunicera kan vara till skada för den enskilde patienten genom att det motverkar ett positivt vårdresultat och fördröjer rehabiliteringen. Kommunikationen kan dessutom vara till skada för annan, t.ex. på grund av det psykiska lidande som brottsoffer eller andra kan utsättas för i form av trakasserier m.m. I vissa fall kan kommunikationen också utgöra brottslig gärning. Det har emellertid visat sig att chefsöverläkarens befogenhet att besluta om inskränkningar i enlighet med 20 a § LPT inte medfört att ovan nämnda problematik upphört. I en rapport från (Elektroniska kommunikationstjänster m.m. inom psykiatrisk tvångsvård) om tillämpning och konsekvenser av lagstiftningen rörande elektroniska kommunikationstjänster konstateras bl.a. att särskilt rättspsykiatriska vårdenheter anser sig behöva generella restriktioner i rätten att elektroniskt kommunicera med omvärlden för att kunna upprätthålla ordningen och säkerheten på vårdavdelningarna. Konsekvensen blir annars att det uppstår situationer med hot och våld mellan de patienter som har mobiltelefoner och de som inte får ha det. konkluderar att det finns skäl att överväga om reglerna för att inskränka tvångsvårdade patienters rätt att kommunicera i någon mån behöver förtydligas eller modifieras så att det blir möjligt att i vissa fall inskränka rätten till kommunikation med hänvisning till ordnings- och säkerhetsskäl. I dialog med verksamheter som bedriver rättspsykiatrisk vård har det också bekräftats att brottslig verksamhet fortsätter inifrån sjukvårdsinrättningarna, brottsoffer trakasseras och att elektroniska kommunikationstjänster kan användas för narkotikahandel och planerad fritagning eller rymning. Detta har också uppmärksammats i granskningar som gjorts av . De rättspsykiatriska verksamheterna beskriver också att det är svårt att upprätthålla kravet på en god säkerhet då det vårdas patienter med kriminella kontakter. Nuvarande bestämmelse om kroppsvisitation i 23 § LPT (8 § LRV) ger inte en tillräcklig garanti mot att vapen och annan otillåten egendom förs in på sjukvårdsinrättningarna. Bestämmelsen gäller enbart i förhållande till patienter och kroppsvisitation får vidtas efter en individuell bedömning. Något utrymme för generella undersökningar utan att det i det enskilda fallet bedöms nödvändigt ges inte. De rättspsykiatriska verksamheterna menar att det finns en uppbenbar risk att vapen och annan otillåten egendom som kan vara till men för vården, ordningen och säkerheten vid sjukvårdsinrättningen tas in på inrättningen av patienter eller besökare till dessa. 2013/14:119 6 Generella inskränkningar i fråga om Regeringens förslag: I lagen om rättspsykiatrisk vård (LRV) införs en ny bestämmelse som innebär att vissa patienter som vårdas med stöd av den lagen endast får använda sådan teknisk utrustning för elektroniska kommunikationstjänster som tillhandahålls av vårdgivaren. Det är fråga om patienter som ges vård med särskild utskrivningsprövning, anhållna, häktade och de som är intagna i eller ska förpassas till kriminalvårdsanstalt. Även den som vårdas frivilligt på psykiatrisk klinik i enlighet med fängelselagen eller häkteslagen omfattas av det generella förbudet. Det generella förbudet mot att använda annan utrustning för elektroniska kommunikationstjänster än sådan som tillhandahålls av vårdgivaren får endast gälla vid sjukvårdsinrättning eller avdelning för vilken en förhöjd säkerhetsklassificering gäller. I bestämmelsen ställs krav på vårdgivaren att, i syfte att säkerställa patientens rätt att stå i förbindelse med annan person, tillhandahålla utrustning för elektroniska kommunikationstjänster. Vilken utrustning som ska tillhandahållas regleras inte utan det är upp till varje vårdgivare att organisera verksamheten efter olika behov och förutsättningar så att regelverket följs. Patientens utrustning för elektroniska kommunikationstjänster ska omhändertas patienten vårdas på en sådan inrättning eller avdelning som avses i bestämmelsen. Chefsöverläkaren får besluta om kroppsvisitation eller ytlig kroppsbesiktning för kontroll att patienten inte innehar annan utrustning än sådan som vårdgivaren tillhandahåller. Vidare införs vissa följdändringar i fängelselagen och i häkteslagen. Regeringens bedömning: Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer bör få meddela verkställighetsföreskrifter om vårdgivarens skyldighet att tillhandahålla utrustning. Promemorians förslag: Överensstämmer i huvudsak med regeringens. I promemorian föreslås att bestämmelsen om omhändertagande av egendom i 20 a § LPT ska vara obligatoriskt tillämplig. Remissinstanserna: Majoriteten av remissinstanserna tillstyrker, har inte någon erinran mot förslaget eller anser att förslaget är godtagbart. ombudsmän () tillstyrker förslaget men konstaterar att förslaget innebär en inskränkning av enskildas grundläggande fri- och rättigheter. Med hänsyn till vad som framkommit om de problem som nuvarande lagstiftning medför och om syftet med förslaget – att skapa en trygg och säker vårdmiljö och motverka brottslighet – anser JO att förslaget kan godtas. Det bör dock tydliggöras vad som innefattas i vårdgivarens ansvar att säkerställa berörda patienters kommunikation med andra personer, t.ex. i fråga om tillgängligheten till utrustningen. Lämpligen kan detta ske, menar JO, genom att meddelar föreskrifter i saken. Justitiekanslern () tillstyrker förslaget men anför att mot bakgrund av de svårigheter att upprätthålla ordning och säkerhet på avdelningarna som redovisats i promemorian framstår förslaget – att införa ett generellt förbud för en begränsad patientgrupp att inneha egen utrustning för elektronisk kommunikation – på ett ändamålsenligt sätt möjliggöra en trygg och säker vårdmiljö som den enskildes rätt värnas. Inspektionen för vård och omsorg () tillstyrker förslaget men påpekar att oberoende av vilken vård/rehabiliteringsfas en patient som dömts till rättspsykiatrisk vård med särskild utskrivningsprövning befinner sig i kommer det att medföra att patienten omfattas av de generella inskränkningarna avseende elektronisk kommunikation. Patienter som inte är rymningsbenägna, som sköter sig och inte hotar får samma restriktioner som de med hög risk. Utifrån allmän ordning, säkerhet samt förebyggande och beivrande av brott får utredningens förslag anses vara godtagbart, om vård på en avdelning med säkerhetsnivå 3 kan erbjudas. När det gäller författningsförslaget konstaterar att den föreslagna lagtexten inte medför någon skyldighet för vårdgivaren att säkerställa att en patient har möjlighet att t.ex. tala ostört eller i avskildhet i telefon med sin advokat eller någon annan. Inte heller föreslås det någon skyldighet för vårdgivaren att säkerställa att patienten kan stå i förbindelse med någon person utanför vårdavdelningen med en viss frekvens. tillstyrker förslaget men anser att det bör vara möjligt att undantagsvis för patienter med särskild utskrivningsprövning, efter prövning av chefsöverläkare, på individnivå partiellt eller helt ge rätt till innehav av utrustning. tillstyrker förslaget men pekar på att det kan uppkomma frågor från patienter rörande kostnader för telefonsamtal och om vårdgivaren ska vara skyldig att stå för telefonkostnader. En lagändring medför ökade kommunikationskostnader. Kommuner och Landsting (SKL) tillstyrker förslaget men anser att den föreslagna 8 a § i LRV även ska omfatta patienter som ges vård enligt LRV utan särskild utskrivningsprövning. menar att nuvarande fakultativa lydelse i 20 a § är att föredra. Kriminalvården tillstyrker förslaget men anser bl.a. att det finns anledning att överväga, i vart fall för patienter i säkerhetsklass 1 att vårdgivarens skyldighet att tillhandahålla utrustning ska vara fakultativ. Kriminalvården menar också att ett generellt förbud för kriminalvårdens klienter bör gälla oavsett lagrum eller säkerhetsnivå. avstyrker förslaget och menar, i likhet med vad som angavs i remissvaret över psykiatrilagstutredningens förslag, att beslut att inskränka en patients rätt att använda elektroniska kommunikationstjänster måste grundas på en bedömning i det enskilda fallet. Patienten kan också behöva hjälp med att behålla tillgången till kontaktuppgifter till anhöriga, eventuell stödperson, ombud eller biträde eller andra som det är av stor vikt att kunna upprätthålla kontakt med . har ingen erinran mot förslaget när det gäller de grupper som vårdas när de är intagna i häkte eller på kriminalvårdsanstalt. När det gäller de intagna som vårdas enligt LRV med särskild utskrivningsprövning, anser emellertid att de föreslagna inskränkningarna går för långt och därmed begränsar den enskildes fri- och rättigheter allt för mycket. Nationell Samverkan för Psykisk Hälsa (NSPH) anför bl.a. att möjligheten till kommunikation med omvärlden – familj, närstående, vänner, intresseföreningar m.fl. – är den enda möjligheten till kommunikation som en tvångsvårdad patient 2013/14:119 har kvar när han eller hon är inlåst på en Telefonen, datorn osv. är den sista linan för att behålla kontakten med världen utanför sjukhuset. NSPH menar att inskränkningar i fri- och rättigheterna aldrig får bli någon rutin som genomförs med åberopande av att det handlar om en särskilt svår patientgrupp eller att en enhet måste hålla hög säkerhet. Om man finner det nödvändigt att inskränka en patients rättighet till elektronisk kommunikation så måste man dokumentera och kunna visa att man först har prövat andra lösningar utan att det lyckats. En annan förutsättning för att inskränkningar ska kunna göras är att de inte får drabba andra patienter som inte ska ha NSPH menar att förslagen om vårdgivarens skyldighet att tillhandahålla utrustning för elektronisk kommunikation är vaga och tvetydiga. Formuleringarna ger stort utrymme för tolkningar.