prop · H103170 · 2014-03-18 00:00:00 — Regeringen anser att regleringen inte bör uppställa onödiga hinder mot utevarohandläggning i de fall saken kan utredas tillfredsställande och en icke frihetsberövande påföljd kan komma ifråga. Som både utredningen och påpekar rör det sig i praktiken dessutom om rena undantagssituationer. Regeringen anser därför inte att det finns skäl att genomföra utredningens förslag i denna del. och längre villkorligt medgiven frihet ska kunna förverkas Om den nya brottsligheten har begåtts under prövotid för villkorlig frigivning från ett fängelsestraff ska den villkorligt medgivna friheten eller delar av denna förklaras förverkad om inte särskilda skäl talar mot det (34 kap. 4 § BrB). Sådant förverkande anses möjligt att besluta även i den tilltalades utevaro. Av 46 kap. 15 a § andra stycket första meningen RB framgår att de påföljder som anges i paragrafens första stycke 1 ska likställas med förordnande om att den tidigare utdömda påföljden ska avse också det andra brottet (34 kap. 1 § första stycket 1 BrB). Den tilltalades närvaro är ofta inte nödvändig för att ett sådant förordnande ska kunna meddelas, se regeringens proposition om vidgade möjligheter att avgöra brottmål i den tilltalades utevaro (prop. 1981/82:105 s. 8). Domstolen har alltså möjlighet att i den tilltalades utevaro med stöd av 34 kap. 1 § första stycket 1 BrB förordna att tidigare utdömd påföljd ska avse också det andra brottet. Ett sådant förordnande kan meddelas även om ett tidigare ådömt fängelsestraff överstiger (a. prop. s. 11). Förordnande får dock inte ske om i samband med förordnandet villkorligt medgiven frihet från fängelsestraff ska förklaras förverkad i fråga om en strafftid som överstiger (46 kap. 15 a § andra stycket andra meningen RB). Utredningen pekar på att regleringen i 46 kap. 15 a § RB leder till tolkningssvårigheter när det gäller möjligheten att förverka villkorligt medgiven frihet i de fall domstolen i den tilltalades utevaro dömer särskilt till påföljd för den nya brottsligheten (34 kap. 1 § första stycket 2 BrB). Skälen till dessa tolkningssvårigheter är enligt utredningen följande. Om ett mål kan avgöras i den tilltalades utevaro är rätten oförhindrad att tillämpa bestämmelserna i 34 kap. BrB. Det finns ingen i lag angiven inskränkning av möjligheten att förverka villkorligt medgiven frihet från fängelsestraff när rätten i den tilltalades utevaro dömer särskilt till fängelse. Det skulle enligt utredningen, särskilt mot bakgrund av huvudregeln i 34 kap. 4 § BrB, kunna uppfattas som att domstolen vid sådan utevarohandläggning kan förverka villkorligt medgiven frihet från fängelsestraff på motsvarande sätt som om den tilltalade hade varit närvarande vid förhandlingen. Det är utredningens erfarenhet att domstolarna i praktiken ser sig oförhindrade att i den tilltalades utevaro döma ut ett särskilt fängelsestraff och förordna om villkorligt medgiven frihet så länge den sammanlagda strafftiden inte överstiger fängelse (jfr 46 kap. 15 a § första stycket 1 RB). Utredningen anser att det finns behov av att regleringen görs klarare och, mot bakgrund av det förslag som utredningen lämnar om att fler och strängare påföljder än vad som är fallet ska kunna komma i fråga vid avgörande i utevaro, utvidgas. Regeringen konstaterar att bestämmelsen i 46 kap. 15 a § andra stycket RB inte ger tydlig vägledning om vad som gäller om rätten i den tilltalades utevaro dömer särskilt till fängelse och det finns anledning att förverka villkorligt medgiven frihet. Det leder till osäkerhet och tolkningssvårigheter i domstolarna. En sådan ordning kan ifrågasättas från rättssäkerhetssynpunkt. Regeringen anser därför att bestämmelsen behöver ändras. Det ska framgå när målet får avgöras i sådana situationer. Lagrådet framhåller att förslaget i lagrådsremissen fått en mycket svårtillgänglig formulering, även i den del där någon saklig ändring inte är avsedd. Lagrådet föreslår därför en omformulering i förtydligande syfte av första stycket 1 och andra stycket. Regeringen instämmer i att bestämmelsen som helhet är svårtillgänglig. Som Lagrådet uttalar är bakgrunden till det vissa lagtekniska problem när det gäller straff och förverkande som återspeglas i bestämmelsens nuvarande 2013/14:170 lydelse. Det har dock inte framkommit något som tyder på annat än att den nuvarande utformningen av första stycket 1 fungerar väl i den dagliga rättstillämpningen. Regeringen vill därför inte föreslå större förändringar av bestämmelsen än som är nödvändigt. Mot den bakgrunden föreslår regeringen att lagtexten får den utformning som den hade i lagrådsremissen. När det gäller hur som ska kunna förverkas i den tilltalades utevaro gör regeringen följande överväganden. På samma sätt som vid bestämmande av vilket längsta fängelsestraff som ska få dömas ut i den tilltalades utevaro, bör den nu aktuella bestämmelsen utformas så att domstolarna ges ett tillräckligt utrymme för bedömningar i det enskilda fallet som bestämmelsen säkerställer att inte orimliga konsekvenser uppstår. Utredningen föreslår att om rätten dömer till fängelse och förverkar villkorligt medgiven frihet, får den samlade strafftiden inte överstiga . Om rätten förordnar att tidigare utdömt fängelsestraff även ska avse det nya brottet föreslår utredningen att villkorligt medgiven frihet får förklaras förverkad till som uppgår . Frågan om förverkande av villkorligt medgiven frihet avser en åtgärd beträffande en tidigare utdömd påföljd och det finns en presumtion för att förverkande enligt 34 kap. 4 § BrB ska ske. Behovet av att den tilltalade är närvarande vid prövning av frågan om förverkande torde sällan vara större än när rätten ska ta ställning till valet av påföljd. Som framgår ovan föreslår regeringen att det ska vara möjligt att döma ut fängelse i den tilltalades utevaro. Det är därför följdriktigt att det bör vara möjligt att förverka upp av villkorligt medgiven frihet utan att den tilltalade är närvarande vid förhandlingen. ifrågasätter varför den tid som förverkas i praktiken ska räknas som påföljd för det nya brottet. Utredningens förslag innebär att rätten inte har samma möjlighet att i den tilltalades utevaro döma enligt bestämmelserna i 34 kap. BrB, som om den tilltalade hade kommit till förhandlingen. Det skulle kunna motivera att överväga en högre gräns för förverkandesituationerna. I detta lagstiftningsärende finns emellertid inte underlag för att utsträcka möjligheten till förverkande av villkorligt medgiven frihet längre än vad utredningen föreslår. Regeringen föreslår därför att den samlade strafftiden inte får överstiga . 5.4Fortsatt arbete mot inställda förhandlingar Det är en prioriterad fråga för regeringen att minska antalet inställda förhandlingar. Åtgärder mot inställda förhandlingar behöver ofta vidtas i flera led i rättskedjan och rättsväsendets myndigheter behöver bistå varandra i det arbetet. Myndigheterna, inte minst domstolarna, måste även utan något direkt initiativ från regeringen finna arbetssätt och rutiner i syfte att minska risken för inställda förhandlingar. Utredningen lyfter som ett gott exempel fram en tingsrätt som använder ett automatiserat påminnelsesystem. I samband med att delgivningskvitto skickas till personer som är kallade till en förhandling erbjuds de en möjlighet att få en påminnelse via sms. Målnummer, namn, Prop. 2013/14:170 mobiltelefonnummer samt datum och tid och plats för förhandlingen registreras i en elektronisk tjänst. har erbjudit domstolarna att ansluta sig till en sådan tjänst. Det ligger i uppdrag att ge domstolarna stöd i användningen av bl.a. modern teknik för att minska risken för inställda förhandlingar. Som redan har framhållits är det regeringens uppfattning att problemet med inställda förhandlingar inte kan lösas genom några enstaka insatser. Det kan nämnas att det i betänkandet En modernare rättegång II – en uppföljning (SOU 2012:93) föreslås bl.a. att brottsoffer och vittnen som infunnit sig till en inställd förhandling normalt ska kunna lämna sina uppgifter vid det tillfället och slippa komma tillbaka till tingsrätten . Förslagen i betänkandet bereds i . Även flera av övriga förslag kan medföra att risken för inställda förhandlingar minskar. De förslagen bereds vidare i . Regeringens förslag: De föreslagna lagändringarna träder i kraft . Bestämmelsen om delgivning av stämning och andra handlingar i brottmål gäller i sin äldre lydelse om det personliga sammanträffandet vid vilket den tilltalade delgetts informationen om delgivningssättet skett före ikraftträdandet. Utredningens förslag överensstämmer inte med regeringens. Utredningen föreslår att lagändringarna ska träda i kraft den dag regeringen bestämmer. Utredningen föreslår inte någon övergångsbestämmelse. Remissinstanserna: Ingen remissinstans invänder mot förslaget. Skälen för regeringens förslag: Förslagen i betänkandet innebär sammantagna en omfattande förändring av brottmålsprocessen som skulle behöva förberedas väl. Utredningen föreslår mot den bakgrunden att det bör överlåtas på regeringen att bestämma tidpunkt för ikraftträdandet. De förslag som regeringen nu lämnar är emellertid sådana som inte kräver förberedande insatser i någon större omfattning. Det är också angeläget att de nya reglerna träder i kraft . Regeringen föreslår därför att detta sker . Av allmänna processrättsliga principer följer att nya processuella regler blir tillämpliga . De föreslagna ändringarna blir alltså tillämpliga även i mål som inletts före ikraftträdandet. När det gäller förenklad delgivning föreslås en förlängning av tidsfristen i 33 kap. 6 § RB som reglerar hur länge delgivningssättet kan användas. Den tilltalades möjlighet att bedöma hur länge han eller hon behöver hålla sig underrättad i åtalsfrågan underlättas av att det i samband med att 2013/14:170 information om delgivningssättet lämnas även upplyses om gällande tidsfrist. Rättssäkerhetsskäl talar för att den förlängda tidsfristen endast ska kunna tillämpas i förfaranden där det personliga sammanträffandet som avses i 33 kap. 6 § RB skett efter ikraftträdandet. I övrigt finns inget behov av övergångsbestämmelser. kan förslagen i stället leda till kostnadsminskningar för det allmänna. Utredningens bedömning överensstämmer med regeringens. utredningens konsekvensbedömning avseende de nu aktuella avsnitten. anser att man inte redan nu kan dra några slutsatser kring hur stora eventuella besparingar blir på grund av färre inställda Skälen för regeringens bedömning: De förslag som regeringen nu lägger fram syftar till att minska antalet inställda huvudförhandlingar i brottmål och till en mer ändamålsenlig hantering av stora mål. bedöms leda till kvalitativt bättre avgöranden och en mindre belastning på rättsväsendet i stort. Att färre huvudförhandlingar ställs in kan leda till besparingar för domstolarna och åklagarväsendet samt minska kostnaderna för offentliga försvarare och målsägandebiträden. kommer också att minska kostnaderna och andra negativa effekter för vittnen, målsäganden och andra som slipper inställa sig vid Regeringen instämmer i utredningens bedömning att det är svårt att med någon närmare säkerhet bedöma hur stor kostnadsminskning som kommer att uppstå i rättsväsendet till följd av det minskade antalet inställda förhandlingar. Detta kommer att visa sig när bestämmelserna varit i kraft . Förslagen om sanktioner och tvångsmedel medför inga utökade möjligheter att använda dessa. Med hänsyn till det bedömer regeringen att förslagen främst kommer innebära att tvångsmedlen tillgrips i ett tidigare skede under rättegången mot personer som inte inställer sig frivilligt, vilket även är syftet. Regeringen bedömer att förslagen endast i begränsad utsträckning kommer leda till att personer oftare hämtas till rätten eller häktas jämfört med vad som är fallet . Kriminalvårdens kostnader för en eventuell ökning av antalet personer som hämtas och häktas bedöms vara sådana att de kan hanteras inom Förslaget om förberedelsesammanträde i omfattande brottmål medför bl.a. kostnader för offentliga försvarare och målsägandebiträden i samband med sammanträdena. Även domstolarna, åklagarväsendet och Ett av de viktigaste syftena med ett förberedelsesammanträde är emellertid att målet ska förberedas så att huvudförhandlingen kan hållas mer koncentrerad än vad som annars hade Regeringen bedömer att förslagen om en mer ändamålsenlig Prop. 2013/14:170 hantering av stora mål i vart fall inte kommer att leda till Förslaget om ändrade förutsättningar för att dela upp avgörandet av ett mål som omfattar flera åtal mot en person medför att det kan bli vanligare att en dömd person har flera domar att verkställa. Det bedöms emellertid medföra endast marginella kostnadsökningar. 8.1Förslaget till lag om ändring i Om flera åtal handläggs i en rättegång får dom meddelas i fråga om något av dem trots att handläggningen av de övriga åtalen inte avslutats (deldom). åtalen avser samma tilltalad får deldom meddelas endast om det är till fördel för målets handläggning och det inte finns särskilda skäl mot det. Paragrafen reglerar möjligheten att meddela deldom i brottmål. Övervägandena finns i avsnitt 4.1. I paragrafens första mening görs språkliga ändringar. Den etablerade termen deldom förs in i bestämmelsen. I andra meningen görs ändringar som innebär att deldom mot en tilltalad kan meddelas i något fler fall . Deldom får meddelas endast om det är till fördel för målets handläggning och det inte finns särskilda skäl mot det. Huvudregeln är alltså fortfarande att samtliga åtal mot en tilltalad ska avgöras i en gemensam dom (jfr 30 kap. 3 § BrB). Det kan vara till fördel för handläggningen att dela upp lagföringen om exempelvis ett vittne, som åberopats endast i anledning av en åtalspunkt, inte inställer sig till huvudförhandlingen varför hinder mot förhandlingen föreligger i den delen, men målet i övriga delar kan avgöras. Ett annat exempel är när det i nära anslutning till en planerad huvudförhandling kommer in en tilläggsansökan om stämning som domstolen inte hinner delge den tilltalade. Om den tilltalade sedan uteblir från förhandlingen, men det finns förutsättningar att avgöra de ursprungliga åtalen i hans eller hennes utevaro, kan det vara till fördel för handläggningen att deldom meddelas över de åtalen. Ett särskilt skäl mot att meddela deldom är om den tilltalade skulle drabbas av en påtaglig nackdel i påföljdshänseende. Att en uppdelad lagföring kan innebära att den tilltalade får verkställa flera påföljder parallellt är dock normalt inte ett skäl mot en uppdelad lagföring. Det avgörande är den samlade effekten i påföljdshänseende för den tilltalade. Övriga ändringar i paragrafen är endast av språklig karaktär. 2013/14:170 33 kap. Bestämmelserna i 3 § andra stycket, 34–38 och 47–51 §§ delgivningslagen (2010:1932) gäller inte delgivning av stämning i brottmål. Bestämmelserna i 24 § delgivningslagen hindrar inte att den tilltalade delges stämning och andra handlingar i ett brottmål genom förenklad delgivning om han eller hon av en polisman, åklagare, tulltjänsteman eller tjänsteman vid vid ett personligt sammanträffande har delgetts information om att sådan delgivning kan komma att användas i tingsrätten och det då handlingarna skickas till den tilltalade inte har förflutit än informationen lämnades. Paragrafen reglerar delgivning av stämning i brottmål. Övervägandena finns i avsnitt 5.1. I andra stycket anges inom vilken tid som förenklad delgivning kan användas avseende stämning och andra handlingar i ett brottmål, efter att information om delgivningssättet lämnats till den misstänkte. Denna tidsfrist förlängs . Därutöver görs en ändring av språklig karaktär. Om ett vittne som kallats enligt 7 § uteblir får rätten besluta att vittnet ska hämtas till domstolen, antingen eller till en senare dag. Ett skäl för hämtning är att det kan antas att vittnet inte kommer att följa en ny kallelse. Om rätten inte beslutar om hämtning ska vittnet kallas på nytt vid vite till en senare dag. Paragrafen innehåller regler om vittnes utevaro och är tillämplig både i brottmål och tvistemål. Övervägandena finns i avsnitt 5.2. I första stycket lyfts möjligheten att hämta ett vittne fram så att det blir tydligt att rätten ska överväga detta alternativ redan första gången vittnet uteblir. Ett skäl för hämtning är att det kan antas att vittnet inte kommer att följa en ny kallelse. Vid rättens övervägande av om det finns skäl för hämtning ska, som alltid vid användning av tvångsmedel, en proportionalitetsbedömning göras i det enskilda fallet. För att rätten ska besluta om hämtning måste åtgärden bedömas som proportionerlig med hänsyn till bl.a. vittnets person, vad målet gäller och omständigheterna i övrigt. Vid sidan av proportionalitetshänsyn kan praktiska skäl tala mot ett beslut om hämtning. Hämtning bör inte beslutas om det inte kan antas att åtgärden kommer att lyckas. Så kan exempelvis vara fallet om vittnet saknar känd adress och det inte heller finns uppgifter som ger ledning om var han eller hon kan tänkas uppehålla sig. Därutöver kan det självklart finnas situationer då det är möjligt att avgöra målet utan att vittnet är närvarande. Av andra stycket framgår att om rätten inte beslutar om hämtning ska vittnet kallas på nytt vid vite till en senare dag. Övriga ändringar i paragrafen är endast av redaktionell eller språklig karaktär. Om åtal har väckts mot någon för flera brott ska åtalen handläggas i en rättegång. Åtalen får dock handläggas var för sig om det är till fördel för målets handläggning och det inte finns särskilda skäl mot det. Om åtal har väckts mot flera personer får åtalen handläggas i en rättegång om det är till fördel för målets handläggning eller det annars finns skäl för det. Åtal får inte förenas om domstolen är obehörig att handlägga något av åtalen eller om det gäller olika rättegångsformer för dem. Åtal som handläggs gemensamt får delas upp när det finns skäl för det. Paragrafen reglerar sammanläggning (kumulation) av flera åtal i en rättegång. Övervägandena finns i avsnitt 4.1. Paragrafens första stycke innehåller numera endast bestämmelser om åtal som riktas mot en person. Av första meningen framgår att huvudregeln är att åtal mot någon för flera brott ska handläggas i en rättegång. Av andra meningen framgår att undantag från huvudregeln får göras om det är till fördel för målets handläggning och det inte finns särskilda skäl mot det. Rekvisiten för särskild handläggning är desamma som för meddelande av deldom mot en tilltalad (se kommentaren till 30 kap. 4 §). Det kan exempelvis vara till fördel för handläggningen att hantera åtalen separat om det kommer in en tilläggsansökan om stämning innan huvudförhandlingen ska hållas i ett i övrigt delgivet mål. Andra stycket är nytt och innehåller bestämmelser som gäller när åtal väckts mot flera personer. Åtal mot flera personer får handläggas i en rättegång om det är till fördel för målets handläggning eller det annars finns skäl för det. Åtalen ska alltså inte läggas samman rutinmässigt. Det krävs att sammanläggningen har fördelar. Inte sällan är så fallet om det är till fördel för utredningen av brottet. Vid bedömningen av om åtalen ska läggas samman har parternas uppfattning stor betydelse. Åklagaren kan till exempel ha ett intresse av att åtalen med hänsyn till utredningen om brottet handläggs gemensamt. I tveksamma fall bör rätten låta parterna yttra sig i frågan. Tredje stycket är nytt och motsvarar i sak vad som gäller enligt det gällande andra stycket. Genom att skrivningen om att åtalen inte får förenas med mindre åtalen väckts vid samma domstol tas bort, framgår att en sammanläggning kan ske även om ett åtal har överlämnats till domstolen, till exempel med stöd av 19 kap. 7 § andra stycket. Övriga ändringar i paragrafen är endast av språklig karaktär. I stämningen ska rätten även förelägga den tilltalade att muntligen eller skriftligen uppge vilken bevisning han eller hon åberopar och vad han eller hon vill styrka med varje bevis. Detta gäller dock inte om det på grund av den tilltalades erkännande eller andra omständigheter kan antas att uppgift om bevisning inte behövs. De skriftliga bevis som åberopas bör ges in med att bevisuppgift lämnas. Rätten ska allt efter målets beskaffenhet verka för att målet förbereds så, att huvudförhandlingen kan genomföras på ett ändamålsenligt sätt. Om det behövs får rätten förelägga den tilltalade att skriftligen redovisa sin inställning till åtalet och grunden för den. Förberedelse får ske vid ett sammanträde eller genom skriftväxling eller annan handläggning. Om det är lämpligt får olika former av förberedelse förenas. Paragrafen reglerar stämningens innehåll och möjligheten att inhämta skriftligt svaromål. Övervägandena finns i avsnitt 4.2. I paragrafens tredje stycke införs en reglering av rättens ansvar att verka för att brottmål förbereds på ett relevant sätt. Syftet med förberedelsen är att huvudförhandlingen ska kunna genomföras på ett ändamålsenligt sätt. Behovet av att rätten vidtar förberedande åtgärder beror på målets beskaffenhet. Det är framförallt i omfattande mål som det kan finnas behov av att rätten före huvudförhandlingen aktivt förbereder målet i olika avseenden. I dessa mål är det särskilt viktigt att huvudförhandlingen kan hållas så koncentrerad som möjligt. Det är också viktigt att minska riskerna för att det uppstår situationer som kan leda till att förhandlingen försenas eller ställs in. Vidare införs en reglering av formerna för förberedelsen. Förberedelse får ske vid sammanträde eller genom skriftväxling eller annan handläggning. Vilka former som används får avgöras utifrån målets beskaffenhet och behovet av förberedande åtgärder. Det klargörs att de olika formerna av förberedelse får förenas. Övriga ändringar i paragrafen är endast av språklig karaktär. Om det behövs för målets förberedelse eller av något annat skäl, ska rätten hålla ett sammanträde med parter och andra som berörs. Vid bedömningen av om ett sammanträde behövs ska rätten särskilt beakta om målets omfattning gör att ett sammanträde kan antas främja att huvudförhandlingen kan genomföras på ett ändamålsenligt sätt. I fråga om kallelse av parter ska 15 § tillämpas. Uteblir någon som kallats till sammanträdet, får detta ändå hållas om det främjar beredningen av målet. Om den som uteblivit förelagts vite, får rätten besluta att nytt vite ska föreläggas eller att han eller hon ska hämtas till rätten. I 24–27 kap. finns bestämmelser om sammanträde för prövning av tvångsmedel. Paragrafen innehåller regler om förberedelsesammanträde. Övervägandena finns i avsnitt 4.3. I paragrafens första stycke andra mening införs en ny regel om att rätten vid bedömningen av om ett sammanträde behövs särskilt ska beakta om målets omfattning gör att ett sammanträde kan antas främja att huvudförhandlingen kan genomföras på ett ändamålsenligt sätt. Om målet rör ett stort antal tilltalade eller om huvudförhandlingen förväntas pågå kan ett sammanträde antas främja ett ändamålsenligt genomförande av huvudförhandlingen. Om rätten överväger att avstå från att hålla ett sammanträde i ett omfattande mål kan rätten låta parterna yttra sig över behovet av ett sådant. Övriga ändringar i paragrafen är endast av redaktionell eller språklig karaktär. Rätten ska bestämma tid för huvudförhandling . För behandling av en rättegångsfråga eller en del av saken som får avgöras särskilt får huvudförhandling sättas ut, trots att målet i övrigt inte är förberett för huvudförhandling. Om den tilltalade är anhållen eller häktad, ska huvudförhandling påbörjas och senast från den dag då åtalet väcktes om inte ett sammanträde enligt 13 § har hållits. Om ett sådant sammanträde har hållits ska huvudförhandlingen i stället påbörjas senast från den dag då åtalet väcktes.