prop · H103243 · 2014-06-26 00:00:00 — Enligt rege- ringens bedömning kan inte heller återvinningsreglerna anses kompen- sera för ett slopande av återgångsregeln. Det gäller nämligen helt olika förutsättningar för att återvinning respektive återgång av en rättshandling ska kunna ske. Att helt upphäva återgångsregeln bör därför inte komma i fråga. En sådan åtgärd förutsätter en bredare analys av godtrosskyddet för rättshandlingar som vidtas efter ett konkursbeslut. En lämpligare lös- ning i detta sammanhang är att begränsa återgångsregelns tillämpnings- område. En utgångspunkt bör då vara att återgångsregeln inte ska vara tillämplig i de situationer som omfattas av finalitydirektivet och säker- hetsdirektivet. Både finalitydirektivet och säkerhetsdirektivet avser transaktioner på finansmarknaden. Finalitydirektivet omfattar överföringsuppdrag och s.k. nettningar inom ramen för ett anmält avvecklingssystem eller ett sam- verkande system. Det kan vara fråga om överföring av betalning, valuta eller säkerheter. Säkerhetsdirektivet omfattar avtal om finansiellt säker- ställande, vilket inkluderar avtal om finansiell äganderättsöverföring och avtal om finansiell säkerhet. Regleringen bör alltså utformas så att över- låtelse eller annat förfogande över egendom som kan ingå i nämnda transaktioner inte omfattas av återgångsregeln. Frågan är emellertid om begränsningen bör utformas så att den träffar endast de situationer som omfattas av direktiven. De problem som har framhållits när det gäller återgångsregelns tillämpning på området hand- lar bl.a. om att nuvarande ordning skapar utrymme för spekulation med hänsyn till värdeförändringar. Dessa problem är närmast knutna till karaktären på den egendom som kan bli föremål för återgång på finans- marknadsområdet, t.ex. finansiella instrument. Denna typ av egendom handlas på en marknad där priserna förändras snabbt. Återgångsregeln är naturligare att tillämpa när det handlar om återgång av en lösöres- försäljning, där samma problem med snabba värdeförändringar inte aktualiseras. Som nämnts finns det också särskilda bestämmelser i andra lagar som innebär att återgångsregeln inte blir tillämplig vid gäldenärens överlåtelse eller pantsättning av viss egendom, bl.a. vissa finansiella instrument. Regeringen anser därför att det finns goda skäl att mer gene- rellt begränsa tillämpningen av återgångsregeln när det gäller vissa typer Prop. 2013/14:243 av egendom som kan ändra värde snabbt. Detta bör leda till färre gräns- dragnings- och tillämpningsproblem jämfört med en begränsning som strikt anknyter till EU-direktivens tillämpningsområden. I promemorian görs bedömningen att en lämplig avgränsning för åter- gångsregeln är att den inte ska tillämpas på egendom som anges i 8 kap. 10 § andra stycket konkurslagen, dvs. finansiella instrument, valuta, visst guld7 och vissa kreditfordringar. riksbank och advokat- samfund anser att en sådan avgränsning är för snäv och föreslår att även betalningsöverföringar och nettningar respektive avräkning enligt 5 kap. 1 § lagen om handel med finansiella instrument ska undantas från åter- gångsregelns tillämpningsområde. Regeringen konstaterar i det samman- hanget att återgångsregeln endast gäller vid överlåtelser av eller andra förfoganden över egendom. Betalningsöverföringar, nettningar och av- räkning är inte egendom, utan betalningstransaktioner och beräkningar till följd av förfoganden över sådan egendom som anges i 8 kap. 10 § konkurslagen. Återgångsregeln kommer alltså enligt promemorians för- slag inte att vara tillämplig på de transaktioner som ligger till grund för en betalningsöverföring, nettning eller avräkning. Promemorians förslag framstår därför som riktigt i denna del. Regeringen anser mot denna bakgrund att det inte är lämpligt med de tillägg som och föreslår. Även i övrigt bedömer regeringen att det föreslagna undantaget från återgångsregeln omfattar allt förfogande över egendom som kan aktuali- seras inom ramen för direktivens tillämpningsområden. Vid genomföran- det av direktiven ansågs att begreppet finansiella instrument, i dess tillämpning i konkurslagen, omfattar allt sådant förfogande. Till skillnad från lagstiftningen på finansmarknadsområdet finns det inte någon legal- definition av begreppet finansiella instrument i konkurslagen. Av för- arbetena till lagen framgår att begreppet är avsett att omfatta inte bara finansiella instrument i snäv mening såsom aktier och obligationer utan även andra rättigheter och förpliktelser avsedda för handel på värde- pappersmarknaden (se prop. 1999/2000:18 s. 107 och prop. 2004/05:30 s. 32). Uttrycket finansiella instrument har alltså en förhållandevis vid innebörd i konkurslagen och bör därför inte skapa några problem i förhållande till direktiven. Att innebörden är flexibel innebär vidare att eventuella framtida innovationer på området kan komma att omfattas av begreppet. Mot den bakgrunden bör en hänvisning till uttrycket finans- iella instrument i 8 kap. 10 § andra stycket konkurslagen vara tillräcklig för att omfatta alla de situationer som avses i direktiven. Sammanfattningsvis delar regeringen promemorians bedömning att en lämplig avgränsning för återgångsregeln är att den inte ska tillämpas på egendom som anges i 8 kap. 10 § andra stycket konkurslagen. Däri- genom undantas egendom som kan aktualiseras inom ramen för både finalitydirektivet och säkerhetsdirektivet, men även annan egendom som 7 I propositionen Säkerheter vid clearing hos central motpart (prop. 2013/14:111) föreslås att även egendom i form av visst guld ska omfattas av regleringen i 8 kap. 10 § andra stycket konkurslagen. har beslutat att bifalla propositionen (bet. 2013/14:FiU29, rskr. 2013/14:274). Ändringen kommer att träda i kraft . 2013/14:243 är vanlig på finansmarknaden. Det lämnas ett lagförslag med denna inne- börd. Undantaget från återgångsregeln bör lämpligen tas in som ett nytt andra stycke i 3 kap. 2 § konkurslagen. riksbank och efterfrågar en uttryck- lig svensk bestämmelse motsvarande artikel 3.1 andra stycket i finality- direktivet i syfte att klargöra godtrosregelns tillämplighet på utländska deltagare i ett svenskt avvecklingssystem. efterfrågar även en mer samlad finansmarknadslagstiftning. Som framgått anser regeringen att nuvarande reglering uppfyller de krav som följer av direk- tiven. Något beredningsunderlag för att överväga de frågor som Riks- banken och tar upp finns inte. Inom ramen för detta lagstiftningsärende är det därför inte möjligt att överväga frågorna. Regeringens förslag: Lagändringarna ska träda i kraft . Vid en konkurs som beslutats före ikraftträdandet ska äldre före- skrifter om ett konkursbos möjlighet att begära återgång av vissa rätts- handlingar gälla. Regeringens bedömning: Av framgår att för- ordningen tillämpas på avtal som har ingåtts . Detta kräver inte några särskilda svenska övergångs- bestämmelser. Promemorians förslag (Ds 2013:21) skiljer sig från regeringens. I promemorian föreslås att lagändringarna ska träda i kraft . I promemorian föreslås även övergångsbestämmelser. Remissinstanserna: De flesta remissinstanser yttrar sig inte särskilt över förslagen. Förslagen och bedömningen i utkastet till lagrådsremiss överens- stämmer i huvudsak med regeringens. Remissinstanserna: De flesta remissinstanser yttrar sig inte särskilt över förslagen eller bedömningen. efterfrågar överväganden beträffande behovet av övergångsbestämmelser till sjölagen i fråga om de ansvarsregler som gäller i förhållandet mellan en undertransportör och lastägaren. Departementspromemorians förslag (Ds 2013:71) överensstämmer i huvudsak med regeringens. Lagändringen föreslås dock träda i kraft . Remissinstanserna yttrar sig inte särskilt över förslaget. Promemorians förslag överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna yttrar sig inte särskilt över förslaget. Skälen för regeringens förslag och bedömning De föreslagna lagändringarna syftar till att undanröja konflikter mellan svensk lag och I-förordningen. Förordningen trädde i kraft . Lagändringarna bör därför träda i kraft . Ett tidigare ikraftträdande än bedöms inte möjligt. Huvudprincipen i svensk rätt är att en ny lag bara tillämpas på avtal som ingås efter lagens ikraftträdande. I detta fall är det fråga om en anpassning av svensk lag till I-förordningen. Av följer att förordningen är direkt tillämplig i och att den har företräde fram- för nationella regler (artikel 288 i fördraget om Europeiska unionens funktionssätt). I-förordningen ska tillämpas på avtal som har ingåtts eller senare (artikel 28). Detta innebär att förord- ningens regler, trots eventuellt motstridiga svenska bestämmelser, redan gäller för avtal som har ingåtts . De nya bestämmelserna utgör en anpassning av svensk lag till förordningen och ger alltså uttryck för ett rättsläge som redan råder. Några övergångsbestämmelser är inte nöd- vändiga, eftersom detta framgår redan av förordningen. Det finns därför inte heller skäl att, som föreslogs i lagrådsremissen, ha en särskild övergångsbestämmelse i lagen om upphävande av lagen om tillämplig lag för avtalsförpliktelser. Som påpekar finns det i sjölagen även vissa ansvarsregler som gäller i förhållandet mellan en undertransportör och lastägaren. Undertransportören är den som till följd av ett uppdrag av transportören – helt eller delvis – utför transporten. Undertransportörens ansvar i för- hållande till lastägaren bygger dock på transportavtalet mellan transpor- tören och lastägaren. Det är alltså detta avtal som är avgörande för när de nya bestämmelserna ska tillämpas. Detta leder inte till ett behov av någon övergångsbestämmelse. Begränsning av möjligheten för ett konkursbo att begära återgång av vissa rättshandlingar För aktörerna på finansmarknadsområdet är det angeläget att de nya bestämmelserna träder i kraft . Ett tidigare ikraft- trädande än bedöms inte möjligt. Den nya bestämmelse som begränsar möjligheten för ett konkursbo att begära återgång av vissa rättshandlingar bör inte gälla vid en konkurs som beslutats före ikraftträdandet av lagändringen. En övergångsbestäm- melse med detta innehåll föreslås därför. 2013/14:243 13 Regeringens bedömning: De föreslagna lagändringarna, som syftar till att anpassa svensk lag till I-förordningen, bedöms inte leda till några ökade kostnader för det allmänna eller för företag. Förslaget att begränsa ett konkursbos möjlighet att begära återgång av vissa rättshandlingar har en positiv samhällsekonomisk effekt. För- slaget bedöms inte medföra några kostnader för berörda aktörer eller för det allmänna. Bedömningen i promemorian (Ds 2013:21) och utkastet till lag- rådsremiss överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna yttrar sig inte särskilt över bedömningen. Departementspromemorians (Ds 2013:71) och promemorians bedömning överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna yttrar sig inte särskilt över bedömningen. Skälen för regeringens bedömning De föreslagna lagändringarna har till syfte att anpassa svensk lag till I-förordningen, som redan gäller i . Förordningen ska tillämpas på avtal som har ingåtts eller senare (artikel 28). Detta innebär att förordningens regler, trots de äldre svenska bestämmelserna, redan gäller för avtal som har ingåtts . De nya bestämmelserna ger alltså uttryck för ett rättsläge som redan råder. Förslagen bedöms av dessa skäl inte medföra några ökade kostnader för det allmänna eller för företag. Begränsning av möjligheten för ett konkursbo att begära återgång av vissa rättshandlingar Förslaget berör aktörer på finansmarknaden som deltar i eller driver av- vecklingssystem eller som ställer finansiella säkerheter, men även andra aktörer i en konkurs där vissa rättshandlingar med egendom som anges i 8 kap. 10 § andra stycket konkurslagen har vidtagits efter ett beslut om konkurs. En konkursförvaltare kommer inte att kunna begära att sådana transaktioner ska återgå. Förslaget bör leda till ökad stabilitet i det finansiella systemet. Detta bör i sin tur ha positiva samhällsekonomiska effekter. Förslaget bedöms inte medföra några ökade kostnader för berörda aktörer eller för det allmänna. 14.1Förslaget till lag om ändring i lagen (1964:528) om tillämplig lag beträffande internationella köp av lösa saker 1 § Denna lag tillämpas på sådana köp av lösa saker som har internationell karaktär. Från lagens tillämpningsområde undantas 1.köp av registrerade fartyg och luftfartyg, 2.köp av värdepapper, 3.försäljning genom judiciell myndighets åtgärd eller i exekutiv ordning, samt 4.köp som omfattas av konsumentköplagen (1990:932) eller av artikel 6 i och rådets förordning (EG) nr 593/2008 av om tillämplig lag för avtalsförpliktelser (I). Med köp likställs avtal om leverans av lösa saker som ska tillverkas, om materialet ska tillhandahållas av den som har åtagit sig leveransen. Paragrafen anger lagens tillämpningsområde. Övervägandena finns i avsnitt 6. Av första stycket framgår att lagen tillämpas på internationella köp av Lagen reglerar dock inte alla frågor som hör samman med av- talet, t.ex. när det gäller parternas rättshandlingsförmåga eller eventuella formkrav för avtalet (se 2 §). Lagvalet för de frågor som inte omfattas av lagen bestäms av I-förordningen. I andra stycket anges de köp som undantas från lagens tillämpnings- I-förordningen har ersatt Romkonventionen för de länder som omfattas av förordningen (artikel 24 i förordningen). fjärde punkten till konventionen ersätts därför av en motsvarande hänvis- ning till förordningen. Konsumentköp kommer alltså även fortsättnings- vis att vara undantagna från lagens tillämpningsområde. För att avgöra vilket lands lag som ska tillämpas på ett konsumentköp gäller i första hand de särskilda lagvalsreglerna för konsumentavtal i artikel 6 i förordningen. För köp som omfattas av konsumentköplagen, men inte av artikel 6, tillämpas dock förordningens allmänna lagvals- regler (artiklarna 3 och 4). Ett exempel på ett sådant köp kan vara att en småföretagare köper en hushållsapparat som han eller hon avser att använda huvudsakligen i hemmet men också i företaget (se prop. 1997/98:14 s. 23). Övriga ändringar är språkliga. Denna lag träder i kraft . Lagändringen börjar tillämpas . Av följer att förordningen ersätter Romkonven- tionen och tillämpas på avtal som har ingåtts från och med den 17 (artiklarna 24 och 28). Förordningen gäller alltså, trots de äldre svenska bestämmelserna, redan för avtal som har ingåtts sedan Detta framgår direkt av förordningen och inte av någon särskild 2013/14:243 övergångsbestämmelse. Romkonventionen kommer dock – genom lagen (1998:167) om tillämplig lag för avtalsförpliktelser – att fortsätta tilläm- pas på avtal som har ingåtts till och med (se kommentaren till lagen om upphävande av lagen om tillämplig lag för avtalsförpliktelser). Övervägandena finns i avsnitt 12. 14.2 Förslaget till lag om ändring i lagen (1993:645) om tillämplig lag för vissa försäkringsavtal 1 § I denna lag finns bestämmelser som kompletterar och rådets förordning (EG) nr 593/2008 av om tillämplig lag för avtalsförpliktelser (I) när det gäller vissa försäkringsavtal. Av paragarafen, som har ett nytt innehåll, framgår det att lagen komplet- terar I-förordningen när det gäller vissa försäkringsavtal. De grund- läggande reglerna finns alltså i I-förordningen, som innehåller en i princip heltäckande reglering av tillämplig lag för försäkringsavtal och övriga frågor av relevans för lagvalet. Övervägandena finns i avsnitt 7. 2 § Vid tillämpning av artikel 7 i förordningen gäller följande i fråga om avtal om försäkring för ett registreringspliktigt fordon. När ett fordon som är regist- rerat i en EES-stat köps i syfte att införas och stadigvarande brukas i en annan EES-stat, ska risken från det att fordonet kommit i köparens besittning anses finnas i den stat till vilken fordonet ska införas. Paragrafen innehåller en särskild bestämmelse om var risken ska anses finnas vid vissa fordonsförsäkringar. artikel 4.4 i det femte direktivet om motorfordonsförsäkring (artikel 15 i det kodifierade motorfordonsförsäkringsdirektivet). i avsnitt 7. Flera av I-förordningens lagvalsregler när det gäller försäkrings- avtal utgår från var den försäkrade risken ska anses finnas. 7.6 ska det land där risken anses finnas fastställas enligt EU:s försäk- Av artikel 4.4 i det femte direktivet om motorfordonsför- säkring framgår dock att vid vissa motorfordonsförsäkringsavtal ska platsen för risken fastställas på ett sätt som avviker från försäkrings- Det gäller när ett fordon som är registrerat i ett EES-land köps i syfte att införas och stadigvarande brukas i ett annat EES-land, dvs. Av paragrafen, som motsvarar punkten c i den hit- tillsvarande 3 §, framgår att risken i dessa fall ska anses finnas i den stat till vilken fordonet ska införas (se prop. s. 43 f.). Detta innebär ingen ändring i sak och motsvarar även vad som gäller enligt 1 kap. 17 § andra stycket 3 försäkringsrörelselagen (2010:2043). De övriga bestämmelserna i den hittillsvarande 3 § har sin motsvarig- het i EU:s försäkringsdirektiv. Direktiven är direkt tillämpliga genom en hänvisning i I-förordningen (artikel 7.6). upphävs innebär alltså inte heller någon förändring i förhållande till 3 § På ett avtal om obligatorisk skadeförsäkring som avses i artikel 7.4 i förordningen tillämpas lagen i den EES-stat som har föreskrivit skyldigheten att teckna försäkring. Paragrafen innehåller en särskild lagvalsregel för avtal om obligatorisk skadeförsäkring. Övervägandena finns i avsnitt 7. Paragrafen, som motsvarar den hittillsvarande 12 §, innebär att det är lagen i den EES-stat som har påbjudit försäkringsplikten som är exklu- sivt tillämplig på försäkringsavtalet (se vidare prop. 1992/93:222 s. 49). I finns det regler om obligatorisk skadeförsäkring när det gäller t.ex. trafikförsäkring och patientförsäkring. Att en nationell lagvalsregel av detta slag är tillåten framgår av artikel 7.4 i I-förordningen. Ändringarna i paragrafen innebär ingen förändring i förhållande till gällande rätt. Begreppsanvändningen i lagen bygger på EU:s försäkringsdirektiv och har inte förändrats genom I-förordningen. Definitionerna av olika försäkringstyper i nuvarande 1 och 2 §§ upphävs dock, eftersom motsva- rande definitioner följer direkt av förordningen och av EU:s försäkrings- direktiv. Med skadeförsäkring avses även fortsättningsvis sådana försäk- ringar som anges i 2 kap. 11 § första stycket försäkringsrörelselagen (2010:2043). Denna lag träder i kraft . Lagändringarna börjar tillämpas . Ändringarna är en anpassning av svensk lag till I-förordningen. Av följer att förordningen är direkt tillämplig i och har företräde framför nationella regler. I-förordningen ska tillämpas på avtal som har ingåtts eller senare (artikel 28). Förordningens regler gäller alltså, trots de äldre svenska bestämmelserna, redan för avtal som har ingåtts . Detta framgår direkt av för- ordningen och inte av någon särskild övergångsbestämmelse. Övervägandena finns i avsnitt 12. 14.3Förslaget till lag om ändring i sjölagen (1994:1009) 13 kap. Om styckegodstransport Definitioner 1 § I detta kapitel avses med transportör: den som ingår avtal med en avsändare om transport av styckegods till sjöss, undertransportör: den som till följd av ett uppdrag av transportören utför transporten eller en del av den, avsändare: den som ingår avtal med en transportör om transport av styckegods till sjöss, avlastare: den som avlämnar godset för transport, 2013/14:243 transportdokument: ett konossement eller ett annat dokument som utfärdas till bevis om transportavtalet, konventionen: internationella konvention rörande konossement med de ändringar som skett genom 1968 och tilläggsprotokoll (Haag- Visbyreglerna), konventionsstat: en stat som är bunden av konventionen, konventionsfart: sjötransport av gods mellan två stater, när ett konossement ska utfärdas och 1.den avtalade lastningshamnen ligger i en konventionsstat, 2.konossementet har utfärdats i en konventionsstat, eller 3.det i transportavtalet bestäms att konventionen eller lag som grundas på konventionen ska gälla. I paragrafen definieras vissa grundläggande begrepp vid styckegods- transport. Övervägandena finns i avsnitt 8.2. I paragrafen läggs det till en definition av begreppet konventionsfart. Begreppet har betydelse för i vilka fall de tvingande svenska styckegods- reglerna alltid ska tillämpas i utrikes fart (se 4 § tredje stycket). Begreppet har också betydelse för i vilka fall bestämmelsen om ombord- konossement i 14 kap. alltid är tvingande i utrikes fart (se 14 kap. 2 § tredje stycket). Med konventionsfart avses sådan fart som faller under Haag-Visbyreglernas tillämpningsområde (artikel 10 i den konven- tionen). Det är därmed fråga om sjötransport av gods mellan två stater när ett konossement ska utfärdas. Vidare krävs att den avtalade lastnings- hamnen ligger i en konventionsstat, att konossementet har utfärdats i en konventionsstat, eller att det i transportavtalet bestäms att konventionen eller lag som grundas på konventionen ska gälla. Med konossement avses det dokument som utfärdas till bevis om godsbefordringsavtalet och som innebär att godset får lämnas ut endast mot att dokumentet återställs. En definition av begreppet konossement finns i 42 §. Övriga ändringar är språkliga. 2 § Detta kapitel är tillämpligt på avtal om sjötransport av styckegods. I paragrafen anges tillämpningsområdet för kapitlet. Övervägandena finns i avsnitt 8.2. Enligt paragrafen, som har ett nytt innehåll, ska kapitlet tillämpas på avtal om sjötransport av styckegods. Lagvalsreglerna i paragrafen upp- hävs. Ändringen innebär att kapitlet alltid gäller när svensk rätt ska tillämpas på avtalet. Genom ändringen förtydligas att kapitlet ska tilläm- pas vid all s.k. fri fart, dvs. utrikes transporter som faller utanför Haag- Visbyreglernas tillämpningsområde. Om det finns en lagkonflikt, bestäms lagvalet av I-förordningen. Förordningen innehåller en särskild lagvalsregel för transportavtal (artikel 5, se avsnitt 4 och 8.2). 4 § En bestämmelse i ett transportavtal eller ett transportdokument är ogiltig i den utsträckning som den avviker från detta kapitel eller från 19 kap. 1 § första stycket 5 och fjärde stycket eller ger transportören rätt till försäkringsersättning för godset eller annan liknande rätt, när det är fråga om inrikes fart i eller fart mellan , , och . Detsamma gäller i annan fart mellan två stater om 1.den avtalade lastningshamnen ligger i en konventionsstat, 2.den avtalade lossningshamnen ligger i , , eller , 3.flera lossningshamnar anges i avtalet och en av dessa är den faktiska lossningshamnen och denna ligger i , , eller , 4.transportdokumentet har utfärdats i en konventionsstat, eller 5.det i transportavtalet bestäms att konventionen eller lag som grundas på konventionen ska gälla. Ogiltigheten påverkar inte giltigheten av avtalet eller dokumentet i övrigt. I inrikes fart i gäller det som följer av första stycket oavsett vilket lands lag som i övrigt är tillämplig på avtalet. Detsamma gäller i konventions- fart, dock inte om parterna har avtalat att avtalet ska vara underkastat lagen i en annan bestämd konventionsstat. Om transportavtalet är underkastat konventionen eller på denna grundad lag i en konventionsstat, ska transportdokumentet innehålla uppgift om detta samt om att villkor som avviker från konventionens eller lagens bestämmelser till av- sändarens, avlastarens eller mottagarens nackdel är ogiltiga. I paragrafen anges omfattningen av den tvingande regleringen. Över- vägandena finns i avsnitt 8.2. Av paragrafen, som har ett delvis nytt innehåll, framgår att bestämmel- serna om styckegodstransport är i huvudsak tvingande (se dock den nya 4 a §). I första stycket anges att den tvingande regleringen gäller i inrikes fart i och i viss utrikes fart. Den tvingande regleringens omfatt- ning motsvarar kapitlets hittillsvarande tillämpningsområde (se vidare prop. 1993/94:195 s. 211 f.). Detta bevarar det nuvarande rättsläget. Kapitlet har nämligen varit tvingande i de fall det uttryckligen ska tillämpas.