prop · H103110 · 2014-03-17 00:00:00 — Ombildningen av Säkerhetspolisen till en fristående myndighet med uppgift att leda och bedriva polisverksamhet som avser terrorismbekämpning, medför enligt regeringens mening att även Säkerhetspolisen bör kunna begära Försvarsmaktens stöd enligt lagen. Av samma skäl som när det gäller anser regeringen att det bör författningsregleras på vilken nivå inom organisation denna befogenhet får utövas, dvs. vem inom organisationen som har rätt att fatta beslut om att begära stöd av Försvarsmakten. Detta kan göras i den till lagen tillhörande förordningen. bör, som kommittén föreslagit, höra Säkerhetspolisen innan regeringens medgivande om stöd från Försvarsmakten begärs. Med hänsyn till att regeringen föreslår att även Säkerhetspolisen ska ges möjlighet att begära stöd enligt lagen bör Säkerhetspolisen på motsvarande sätt höra innan den begär regeringens medgivande till att begära stöd från Försvarsmakten. Försvarsmakten anser att inte ska behöva höra Sä- kerhetspolisen i brådskande fall. När det gäller den frågan bör det framhållas att bestämmelsen om samråd gäller innan regeringens medgivande begärs. Samrådskravet gäller alltså inte i brådskande fall utan endast i de situationer där någon av myndigheterna avser att till regeringen ge in en begäran om medgivande. I brådskande fall fattas beslut utan föregående medgivande av regeringen. Då beslutar berörd myndighet självständigt om stöd ska begäras. Därmed behövs inget sådant undantag som Försvarsmakten efterfrågar. Om stöd begärs i ett brådskande fall bör, på samma sätt som , myndigheten därefter underrätta regeringen, som då ska pröva om beslutet att begära stöd ska undanröjas eller bestå. Den myndighet som har begärt stödet bör då även omgående underrätta den andra myndigheten. 6.6.5Lagen om ordningsvakter, växellagen m.m. Regeringens förslag: I lagen om ordningsvakter upphävs förbudet mot att förordna den som har fyllt som ordningsvakt. Polisens roll vid protest enligt växellagen upphör. Uppräkningen i lagen om särskild utlänningskontroll av vilka bestämmelser i utlänningslagen som ska tillämpas kompletteras med ytterligare en hänvisning till den lagen. Kommitténs förslag: Kommittén behandlar inte frågorna. Remissinstanserna: framför, i anslutning till kom- mitténs förslag om ändringar i lagen (1980:578) om ordningsvakter, att den övre åldersgränsen för förordnande som ordningsvakt bör tas bort. Promemorians förslag överensstämmer i huvudsak med regeringens. Promemorian innehåller dock inget förslag om att upphäva den övre åldersgränsen för förordnande som ordningsvakt. Remissinstanserna yttrar sig inte särskilt över förslagen i denna del. Skälen för regeringens förslag Den övre åldersgränsen i lagen om ordningsvakter tas bort föreslår de ändringar i lagen (1980:578) om ordningsvakter som krävs för anpassningen till den nya polisorganisationen. I sitt remissvar påtalar att förbudet i 4 § lagen mot att förordna någon som är som ordningsvakt bör upphävas. Som skäl för detta anför styrelsen att eftersom det finns krav på lämplighet kopplat till fysik och kompetens som omprövas behövs inte någon övre åldersgräns. Både den nedre och den övre åldersgränsen för förordnande av ordningsvakter har funnits sedan lagen om ordningsvakter infördes. I lagstiftningsärendet motsatte sig departementschefen önskemålen från några remissinstanser att sätta den övre åldersgränsen vid . Han framhöll att om det fanns tveksamhet med hänsyn till vederbörandes ålder borde förordnandet begränsas till än den normala treårsperioden (prop. 1979/80:122 s. 35). Diskrimineringslagen (2008:567) har ändrats på det sättet att skyddet mot diskriminering på grund av ålder har utvidgats till fler samhällsområden . Diskriminering på grund av ålder har förbjudits även inom områdena varor, tjänster och bostäder, allmän sammankomst och offentlig tillställning, hälso- och sjukvården, , socialförsäkringssystemet, arbetslöshetsförsäkringen, studiestöd och offentlig anställning (prop. 2011/12:159). Regeringen vill framhålla att ett utvidgat skydd mot åldersdiskriminering är en prioriterad fråga. I förarbetena till den senaste ändringen i diskrimineringslagen som rör frågan slog regeringen fast att utgångspunkten bör vara att den enskilde ska bemötas utifrån sina särskilda förutsättningar och inte utifrån sin ålder (prop. 2011/12:159 s. 31). Som påpekar kan frågan om en person har de kvalifikationer som krävs beaktas inom ramen för en bedömning av vilka fysiska krav och vilka kompetenskrav ett sådant förordnande kräver. i arbetet med att minska åldersdiskrimineringen bör därför den nuvarande övre åldersgränsen för förordnande som ordningsvakt upphävas. När det gäller den nedre åldersgränsen bör däremot inga förändringar göras, eftersom ett uppdrag som ordningsvakt förutsätter viss mognad och livserfarenhet. Regeringen anser att det är angeläget att ändringen i 4 § lagen om ordningsvakter, som inte har något direkt samband med polisens omorganisation, genomförs . Den bör därför träda i kraft . En växel är en fordringshandling som är skriven på visst, i växellagen (1932:130) närmare angivet, sätt. En vägran att godkänna eller infria en växel ska enligt 44 § växellagen styrkas genom en av offentlig myndighet upprättad handling (protest för uteblivet godkännande eller bristande betalning). Protest ska ske och på visst sätt. Protest ska enligt 88 § växellagen tas upp av , en särskild förrättningsman som förordnar eller av publicus. Protest för utebliven accept ska tas upp där växelbetalaren har sin hemvist och protest för utebliven betalning på växelns betalningsort. I 88–92 §§ växellagen finns bestämmelser om protest. Enligt 89 § ska protesten, om inte annat har överenskommits, tas upp mellan och 19 hos den protesten gäller. Detta ska ske i hans eller hennes affärslokal eller, om han eller hon inte har någon sådan på orten, i hans eller hennes bostad. Om den som protesten gäller inte påträffas, får protesten i stället tas upp vid affärslokalen eller bostaden. Om denna inte är känd, och förrättningsmannen inte heller kan få uppgift om den hos ortens polismyndighet, ska detta anmärkas i protesten. Bestämmelsen bör ses mot bakgrund av att växelprotest enligt 88 § växellagen i dess lydelse skulle verkställas av bl.a. landsfiskalen på orten. Eftersom landsfiskalen hade uppgifter som både polischef, åklagare och utmätningsman var det naturligt att förrättningsmannen skulle vända sig till polismyndigheten på orten för att få upplysningar om den person som eftersöktes. Den personkännedom som polisen besatt när polisdistrikten var mycket små finns inte numera. I dagens samhälle spelar bl.a. tillgången till offentliga uppgifter hos och andra myndigheter en betydligt viktigare roll än möjligheten att begära upplysningar från polismyndigheten. Regeringen delar promemorians bedömning att bestämmelsen är närmast obsolet och bör upphävas. Lagen om särskild utlänningskontroll I lagen (1991:572) om särskild utlänningskontroll (LSU) finns bestämmelser om att en utlänning får utvisas ur landet enligt lagen, om det är särskilt påkallat av hänsyn till rikets säkerhet, eller om det med hänsyn till vad som är känt om utlänningens tidigare verksamhet och övriga omständigheter kan befaras att han eller hon kommer att begå eller medverka till terroristbrott enligt 2 § lagen (2003:148) om straff för terroristbrott eller försök, förberedelse eller stämpling till sådant brott. Lagen innehåller regler om utvisning av sådana utlänningar som bedöms som farliga med hänsyn till risken för terroristhandlingar (se prop. 1990/91:118 s. 30). Den syftar också till att skapa utrymme för kontroll i Prop. 2013/14:110 de fall där sådana utlänningar av asylrättsliga skäl ändå måste beredas en här i landet. Lagen hänvisar i stor utsträckning till de bestämmelser som finns i utlänningslagen (2005:716), och som gäller för alla utländska medborgare, men innehåller de särbestämmelser som ansetts nödvändiga för de särskilda syften som LSU ska tillgodose. I 5 § LSU finns en uttömmande uppräkning av de bestämmelser i utlänningslagen som i tillämpliga delar gäller i ärenden enligt LSU. Uppräkningen har justerats vid ett stort antal tillfällen, framför allt i samband med olika ändringar i utlänningslagen. I 6 kap. 3 § utlänningslagen föreskrivs att arbetstillstånd får ges till en utlänning som har tidsbegränsat uppehållstillstånd, om inte skäl som är hänförliga till syftet med uppehållstillståndet talar mot detta. I förarbetena pekas på att det finns flera former av tidsbegränsade uppehållstillstånd där något arbetstillstånd inte brukar beviljas och inte heller ska meddelas. Som exempel på sådana situationer nämns att uppehållstillstånd har beviljats för tillfälligt besök hos släktingar eller att det har beviljats för studier eller på grund av sjukdom (prop. 2004/05:170 s. 212). Det är således inte självklart att en utlänning som har fått ett tidsbegränsat uppehållstillstånd också bör meddelas arbetstillstånd. I sin nuvarande lydelse hänvisar LSU inte till reglerna om arbetstillstånd. Det är därför tveksamt om har möjlighet att bevilja arbetstillstånd för en person som omfattas av lagens bestämmelser men som ändå av något skäl bör få stanna i . Detta framstår som en brist, eftersom även sådana personer måste ha möjlighet att försörja sig och eventuella anhöriga. Eftersom det är en lucka i regleringen att hänvisning inte görs till utlänningslagens regler om arbetstillstånd bör, som föreslås i promemorian, ett tillägg göras i 5 § LSU så att även reglerna om arbetstillstånd i 6 kap. 3 § utlänningslagen om arbetstillstånd blir tillämpliga. 7 Ärendehandläggning och överklagande 7.1 Handläggning av förvaltningsärenden Begreppet polismyndighet förekommer som tidigare nämnts i ett mycket stort antal författningar. I många författningar är det geografiskt precise- rat genom att det i författningstexten exempelvis kan stå närmaste polis- myndighet, ortens polismyndighet, närmast berörd polismyndighet, eller polismyndigheten på den ort. I den nya är en sådan precisering inte längre möjlig. Frågan blir då i vilken omfattning en författningsreglerad precisering på nivån under myndighetsnivån behövs i fortsättningen. Valet står mellan att avstå från att i författning precisera vilken enhet inom som avses eller att knyta preciseringen till något annat geografiskt begrepp, exempelvis län eller I ett fall har regeringen föreslagit den sistnämnda lösningen, se avsnitt 6.2. De författningar som är aktuella är av två slag. fråga om författningsbestämmelser som avser förhållandet inom polisen 2013/14:110 eller mellan polisen och andra myndigheter vilka behandlas i avsnitt 7.1.1, dels handlingsregler för enskilda, exempelvis bestämmelser om var en ansökan ska ges in, vilka behandlas i avsnitt 7.1.2. Behövs det regler som styr handläggningen inom Regeringens bedömning: Några särskilda regler som anger var en fråga ska handläggas inom behövs som regel inte. bör själv avgöra vilken organisationsenhet som ska ha en viss uppgift. Det bör inte införas några särskilda regler för var inom myndigheten en framställning om handräckning ska göras. som begär handräckning får vända sig till . Regeringens förslag: Preciseringar av var en fråga ska handläggas ska tas bort. Kommitténs bedömning och förslag överensstämmer med rege- Remissinstanserna: Flertalet remissinstanser yttrar sig inte särskilt i anser det olämpligt att beträffande handräck- ning helt förlita sig på fast praxis. ker vikten av det inte råder någon oklarhet om vilken enhet eller avdel- ning inom den nya som har ansvar för handräcknings- Skälen för regeringens bedömning och förslag bestämmer vilken organisationsenhet som ska ha en När det gäller de författningsbestämmelser som avser förhållandet inom polisorganisationen eller mellan polisen och andra myndigheter anser re- geringen, som framgår av avsnitt 4.4, att de bör utformas så att de ger den nya myndighetsledningen stor frihet att forma en organisation som är den mest rationella. Det bör därför som regel överlämnas till Polismyn- digheten att avgöra vilken organisationsenhet som ska ha en viss uppgift. I flertalet av de författningar som innehåller ett preciserat polismyn- dighetsbegrepp är det därför tillräckligt att ersätta detta med endast Polis- Det får sedan bli en uppgift för ledning att i arbetsordningen eller i annan form besluta om vilken nivå eller orga- nisationsenhet inom myndigheten som ska utföra arbetsuppgiften. I konsekvens med ställningstagandet att själv be- stämmer vilken organisationsenhet som ska ha en viss uppgift bör de be- stämmelser som pekar ut vilken myndighet som är behörig, exem- pelvis polismyndigheten i den ort ändras. ligt den huvudprincip som anges i avsnitt 6.2, pekas ut som ansvarig för En rad författningar ålägger polismyndigheterna att på olika sätt hjälpa andra myndigheter i deras verksamhet, s.k. handräckning. personer, hämtning till förhandling, hjälp med att få tillgång till lokaler Prop. 2013/14:110 och närvaro vid förrättningar är exempel på sådan handräckning som polisen ansvarar för. Endast ett fåtal av de författningar som innehåller handräckningsregler anger var handräckning ska begäras. I de flesta författningar föreskrivs enbart att detta ska göras hos polismyndigheten. Enligt praxis görs en framställning om handräckning hos den polismyndighet inom vars distrikt den person, den lokal eller det föremål som handräckningen avser befinner sig. Regeringen anser, i likhet med kommittén, att dagens praxis utan svårighet kan tillämpas även inom den nya . Liksom kan alltså den som begär handräckning vända sig till , om den finns på den aktuella orten, eller till närmaste polisenhet. Det blir en intern fråga för att avgöra vilken polisiär enhet som ska verkställa handräckningen. anser, utan att närmare motivera detta, att det är olämpligt att förlita sig på den praxis som finns. Eftersom dagens reglering fungerar, och en myndighet som vill ha handräckning kommer att kunna vända sig till närmaste enhet inom , ser regeringen inget behov av att komplettera reglerna om handräckning. Det är dock som Förvaltningsrätten i påpekar viktigt att redan när den inleder sin verksamhet har en tydligt utmejslad organisation så att den myndighet som begär handräckning vet vart den bör vända sig. Detta är dock i första hand en informationsfråga. I vissa handräckningsbestämmelser anges att polisen, och inte polismyndigheten, är skyldig att lämna handräckning. Med hänsyn till att begreppet polisen innefattar såväl som Säkerhetspolisen är det nödvändigt att ersätta detta, eftersom handräckning är en arbetsuppgift som enbart ska utföra. Som föreslagits i avsnitt 6.1 bör begreppen polisen och polis ersättas med i de författningar om handräckning där de förekommer. 7.1.2Ska det anges var en ansökan ska göras? Regeringens bedömning: Det bör inte styras i lag eller förordning var inom en ansökan eller anmälan ska göras. Kommitténs förslag överensstämmer delvis med regeringens. Kommittén föreslår att det i de lagar där det finns en regel om att ansökan eller anmälan ska göras på viss ort ska anges inom vilket län den enskilde ska vidta åtgärden eller göra anmälan. Kommittén föreslår också att det ska införas en regel i ordningslagen som innebär att en ansökan om tillstånd eller anmälan om en allmän sammankomst eller offentlig tillställning ska göras i det län där sammankomsten eller tillställningen ska anordnas. Remissinstanserna: Ett flertal remissinstanser är kritiska till kommitténs förslag i denna del och anser att en anmälan eller en ansökan från en enskild ska kunna göras var som helst i landet. Till dessa hör bl.a. , i , i , i , i och i län. 2013/14:110 håller att det skulle underlätta för allmänheten att bara behöva vända sig till och att styrning av servicenivå och tillgänglighet hos den nya kan ske på annat sätt än genom författning. på och i samt i tillstyrker kommitténs förslag. Skälen för regeringens bedömning Ansökningar ges in till utan geografisk precisering Ett huvudsyfte med omorganisationen av polisen är, som redovisas i av- snitt 4.1, att åstadkomma en effektivare handläggning av de uppgifter som ankommer på polisen. Polisen handlägger ett mycket stort Som exempel kan nämnas vapenärendena som uppgår till ca 120 000 . Antalet passärenden är betydligt högre. Även vissa andra förvaltningsärenden uppgår till betydande antal, t.ex. ärenden enligt ordningslagen. Ett viktigt inslag i den nya organisationen är att själv ska kunna bestämma var uppgifter bör handläggas med hänsyn tagen till framför allt effektivitet, behovet av lo- kalkännedom, kravet på service gentemot allmänheten och behovet av personlig kontakt under handläggningen. dighet skapar helt andra förutsättningar för att koncentrera handlägg- ningen av ärenden som kräver särskild kompetens än dagens organisa- Kommittén föreslår att det i författningsbestämmelser som innehåller handlingsregler för enskilda, exempelvis regler om var en ansökan ska göras, ska anges i vilket län en ansökan eller anmälan ska göras. mitténs ställningstagande baseras i huvudsak på att vissa ärendegrupper har en sådan lokal koppling att de bäst avgörs lokalt, att handlingsregler som avser enskilda ska vara så tydligt utformade att det inte råder något tvivel om var en förpliktelse ska fullgöras och att det ska vara enkelt att avgöra om den enskilde har uppfyllt sina förpliktelser. håller också att polisens nuvarande ärendehanteringssystem inte medger en nationell hantering av samtliga ärendegrupper och att statsmakterna inte helt bör frånhända sig möjligheten att styra servicenivå och tillgäng- lighet hos den nya . Mot bakgrund av att själv ska få bestämma sin orga- nisation och därmed också var olika ärendetyper ska handläggas bör en- ligt regeringens mening bestämmelser om var en ansökan eller anmälan ska göras införas endast i de fall där det finns särskilda skäl för detta. det finns behov av lokal kännedom för beslutsfattande och ärendehante- ring får det förutsättas att handläggningen i största möjliga utsträckning kommer att äga rum där denna kännedom finns, d.v.s. inom respektive län eller region, eller att myndigheten ser till att nödvändig information inhämtas på annat sätt. I motsats till kommittén kan regeringen inte heller se att det skulle in- nebära några direkta fördelar för enskilda att det läggs fast i lag att en ansökan om exempelvis vapentillstånd ska göras i ett visst län. ständigheten att ett flertal av mest frekventa ärende- typer (bl.a. vapenärenden och ärenden enligt ordningslagen) , som i och i län påpekar, kommer in som inskannade dokument via internet tyder på att Prop. 2013/14:110 allmänheten redan nu ser fördelar med att kunna kontakta polisen utan Genom att förbättra kontaktpunkterna gentemot allmänheten kan öka medborgarnas möjligheter att få snabb service. Mot denna bakgrund delar regeringen den bedömning som görs av ett flertal remissinstanser, bland dem , att en ansökan eller en anmälan bör få göras var som helst i landet. Regeringen anser därför till skillnad från kommittén att några regler som geografiskt styr var en ansökan eller anmälan ska göras inte bör införas. Regeringen finner inte heller skäl att, som kommittén föreslår, författningsreglera den praxis som tillämpas för ordningslagen (1993:1617), där ansökan görs på den ort där den tillställning, sammankomst etc. som ansökan gäller är avsedd att äga rum. Detta innebär att i flertalet av de författningar som reglerar förvaltningsärenden och som innehåller polismyndighetsbegrepp ska dessa ersättas med enbart enligt den huvudprincip som regeringen angett i avsnitt 6.2. Det gäller även om begreppen är närmare preciserade. Möjligheterna att söka pass och lämna in hittegods Passlagen (1978:302) och lagen (1938:121) om hittegods är båda utformade så att varje polismyndighet är skyldig att handlägga passärenden och hittegodsärenden. Det finns därmed inget behov av att ändra dessa lagar med anledning av omorganisationen. I passlagen bör det alltså anges att är passmyndighet inom riket och i hittegodslagen att hittegods ska lämnas till . Som regeringen tidigare framhållit får det förhållandet att endast pekas ut i författning och att själv får bestämma sin organisation inte leda till en försämring av enskildas möjligheter att vid behov kunna ha direktkontakt med polisen. Detta är givetvis särskilt viktigt i ärenden där den enskilde är förpliktad att inställa sig personligen hos myndigheten. Regeringen förutsätter att även upprätthåller en hög servicenivå som ger den enskilde möjlighet att ansöka om pass eller lämna in hittegods på tillräckligt många platser i landet. Regeringens förslag: Bestämmelsen om anmälningsskyldighet i utlänningslagen ändras på så sätt att det i beslutet om uppsikt ska anges på vilken ort anmälningsskyldigheten ska fullgöras. När det gäller anmälningsplikt enligt lagen om särskild utlänningskontroll ska beslutsfattaren i beslutet ange omfattningen av anmälningsplikten men får uppdra åt Säkerhetspolisen eller att utforma de närmare villkoren för hur den ska fullgöras. Kommitténs förslag överensstämmer i huvudsak med regeringens. Kommittén föreslår inte någon särreglering för anmälningsplikt enligt lagen om särskild utlänningskontroll. 2013/14:110 Remissinstanserna yttrar sig inte över förslagen i denna del. Skälen för regeringens förslag: Enligt 10 kap. 8 § utlänningslagen (2005:716) innebär uppsikt att utlänningen är skyldig att på vissa tider anmäla sig hos polismyndigheten på orten eller hos . I 11 § första stycket lagen (1991:572) om särskild utlänningskontroll föreskrivs att den myndighet som beslutar om utvisning enligt den lagen får besluta att utlänningen på vissa tider ska anmäla sig hos en polismyndighet (anmälningsplikt). Med anmälningsskyldighet (eller anmälningsplikt) avses en skyldighet att vid vissa tider anmäla sig hos en anvisad polismyndighet. För att skyldigheten ska fylla sin funktion – att avhålla utlänningen från att lämna orten – måste platsen där anmälningsskyldigheten ska fullgöras preciseras. I den framtida organisationen kommer det att vara som ska administrera olika former av anmälningsskyldighet. Det räcker dock inte att ange att anmälningsskyldighet ska fullgöras hos när den får nationellt ansvar, eftersom den som åläggs anmälningsskyldighet då kan fullgöra skyldigheten var som helst i landet. För att uppnå syftena med regleringen måste därför reglerna om sådan skyldighet ändras. När det gäller utlänningslagen är den lämpligaste lösningen den som kommittén föreslår, nämligen att det bör föreskrivas att den som beslutar om anmälningsskyldighet i beslutet ska ange på vilken ort utlänningen ska anmäla sig för att fullgöra skyldigheten. Detta kommer även att träffa beslut om anmälningsskyldighet. Regeringen ser inga nackdelar med detta. När det gäller lagen om särskild utlänningskontroll bör regleringen anpassas till att även regeringen fattar beslut enligt lagen. Av det skälet bör regeln om anmälningsplikt utformas så att beslutsfattaren alltid ska ange vilken omfattning anmälningsplikten ska ha, men det bör också ges möjlighet att uppdra åt Säkerhetspolisen eller att utforma de närmare villkoren för hur anmälningsplikten ska fullgöras, t.ex. på vilken polisstation och . I båda lagarna bör ordet polismyndighet ersättas med . Regeringens förslag: I beslut om anmälningsskyldighet enligt 25 kap. ska det anges på vilken ort skyldigheten ska fullgöras. Kommitténs förslag överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: Remissinstanserna yttrar sig inte särskilt i denna Skälen för regeringens förslag: I brottmålsprocessen finns det endast ett fåtal forumregler som direkt berör polisverksamheten. Detta beror bl.a. på att det normalt är åklagare, förundersökningsledare eller polisman – inte myndigheter – som pekas ut som behöriga och att de generella reglerna om brottmålsforum i 19 kap. avgör var en fråga ska handläggas. Därför kräver omorganisationen av polisen inte några omfattande författningsändringar i brottmålsprocessen. I 25 kap. 1 § föreskrivs en möjlighet att meddela Prop.