prop · H103239 · 2014-06-10 00:00:00 — utövar även tillsyn över att de skyldigheter som följer av artikel 23 i förordningen om gemensamma regler för tillhanda- hållande av lufttrafik i gemenskapen följs. Detta framgår av 6 § förord- ningen (1994:1808) om behöriga myndigheter på den civila luftfartens område. övriga tillsynsansvar på luftfartens område anges i lagen om lufttransporter. Det framstår mot denna bakgrund som lämpligt att också tillsynsansvaret rörande artikel 23 i förordningen anges i den lagen. I likhet med den bedömning som görs i promemorian anser regeringen att det inte bör uppställas krav på att en resenär, som vill framföra klagomål till en myndighet med anledning av fartygs- eller busspassag- erarförordningen, först ska behöva vända sig till den berörda transport- ören eller terminaloperatören (jfr artikel 25.3 i fartygspassagerarförordn- ingen och artikel 28.3 i busspassagerarförordningen). I sammanhanget bör uppmärksammas att en prövning av förutsätter att det föreligger en tvist. Konsumenten ska därför normalt först ha vänt sig till näringsidkaren och denne ska ha motsatt sig konsumentens krav för att en prövning i nämnden ska bli aktuell. Vidare bör uppmärksammas att såväl fartygs- som busspassagerarförordningen föreskriver en reklamationsfrist under vilken ett klagomål ska framföras till transportören eller terminaloperatören (artikel 24.2 respektive 27). En resenär som vill begära ersättning med stöd av någon av förordningarna bör alltså beakta att reklamation ska ske. Avgifter för Transportstyrelsens tillsyn När det gäller Transportstyrelsens tillsyn aktualiseras frågan om avgifter. har beslutat att Transportstyrelsens verksamhet i fråga om ärendehandläggning, tillsyn och registerhållning i huvudsak ska finansi- eras med avgifter. I konsekvens med det infördes i 8 kap. 11 § järnvägs- lagen ett bemyndigande för regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer att meddela föreskrifter om avgifter för den tillsyn som sker enligt bl.a. tågpassagerarförordningen (se prop. 2010/11:30). I enlighet med huvudprincipen om avgiftsfinansiering av Transport- styrelsens tillsynsverksamhet bör det införas en möjlighet att meddela föreskrifter om avgifter även för den tillsyn som Transportstyrelsen ska utöva enligt fartygs- och busspassagerarförordningarna. Det kan lämplig- en ske genom ett bemyndigande motsvarande det i järnvägslagen. Be- myndigandet i järnvägslagen bör vidare, i den del det avser avgifter för den tillsyn som sker enligt tågpassagerarförordningen, flyttas till den nya lagen med kompletterande bestämmelser till tåg-, fartygs- och buss- Prop. 2013/14:239 passagerarförordningarna. Härigenom samlas bestämmelser om Trans- portstyrelsens tillsyn över förordningarna i en och samma lag. uppfyller kraven på lagstiftning vid bussolyckor Enligt artikel 7 i busspassagerarförordningen ska nationell lagstiftning ge resenärerna eller deras efterlevande rätt till ersättning vid dödsfall eller personskada på grund av en olycka som inträffar till följd av användning av en buss. Också rätt till ersättning för förlorat eller skadat resgods ska finnas vid sådana olyckor. Ersättningsbeloppen ska beräknas i enlighet med tillämplig nationell lag. Om den nationella lagen föreskriver ett maximibelopp för ersättning vid dödsfall och personskada eller vid förlorat eller skadat bagage, får beloppet i varje enskilt fall inte under- stiga per resenär och per kolli. I händelse av skada på rullstolar, annan rörlighetsutrustning eller hjälpmedel ska ersätt- ningsbeloppet alltid uppgå till kostnaden för att ersätta eller reparera den förlorade eller skadade utrustningen. Regeringen delar promemorians bedömning att svensk lagstiftning uppfyller förordningens krav och att det därför saknas behov av ytterlig- are lagstiftning. Tillämpliga bestämmelser finns i skadeståndslagen (1972:207) och trafikskadelagen (1975:1410). 6 Befogenhet att utse bussterminaler Regeringens förslag: Uppgiften att utse bussterminaler där assistans för personer med funktionsnedsättning eller nedsatt rörlighet ska till- handahållas i enlighet med busspassagerarförordningen ska över- lämnas till regeringen. Regeringen ska i sin tur få överlämna uppgiften åt en regional kollektivtrafikmyndighet eller en statlig myndighet. Ett beslut av en regional kollektivtrafikmyndighet eller en statlig myndighet att utse en bussterminal ska kunna överklagas till allmän förvaltningsdomstol. Prövningstillstånd ska krävas vid överklagande till kammarrätten. Promemorians förslag överensstämmer i huvudsak med regeringens (se promemorian s. 129 f.). I promemorian föreslås dock inte något i fråga om överklagande av en regional kollektivtrafikmyndighets eller en statlig myndighets beslut att utse en bussterminal. Remissinstanserna: De flesta remissinstanserna tillstyrker förslaget eller har inga invändningar mot det. Skälen för regeringens förslag: Enligt busspassagerarförordningen ska medlemsstaterna utse bussterminaler där assistans för personer med funktionsnedsättning (eller nedsatt rörlighet) ska tillhandahållas (artikel 12). Medlemsstaterna ska underrätta kommissionen, som ska tillhanda- hålla en förteckning över de utsedda bussterminalerna på internet. I lagen om kollektivtrafik ges den regionala kollektivtrafikmyndig- heten ett övergripande ansvar att verka för att kollektivtrafiken i länet 2013/14:239 anpassas så att den är tillgänglig för alla resenärsgrupper. Den regionala kollektivtrafikmyndigheten ska i ett trafikförsörjningsprogram redovisa tidsbestämda mål och åtgärder för hur anpassning av kollektivtrafiken ska ske med hänsyn till behov hos personer med funktionsnedsättning. Vidare ska myndigheten definiera vilka bytespunkter och linjer som ska vara fullt tillgängliga för alla resenärer (2 kap. 10 §). Mot bakgrund av hur ansvaret för den regionala kollektivtrafiken är ordnat är det naturligt att de regionala kollektivtrafikmyndigheterna även utser de bussterminaler där assistans för personer med funktionsned- sättning ska tillhandahållas enligt busspassagerarförordningen. För att lagstiftningen ska vara flexibel är det dock lämpligt att, som föreslås i promemorian, uppgiften att utse bussterminalerna primärt läggs på regeringen. Regeringen bör sedan kunna delegera uppgiften till de regionala kollektivtrafikmyndigheterna eller en statlig myndighet. Som framgår medför ett beslut om att utse en bussterminal att transportörer och terminaloperatörer, inom sina respektive behörighets- områden, blir skyldiga att tillhandahålla närmare angiven assistans för personer med funktionsnedsättning. Ett sådant beslut av en regional kollektivtrafikmyndighet eller en statlig myndighet bör därför kunna överklagas till allmän förvaltningsdomstol av den transportör eller terminaloperatör som berörs av beslutet. Prövningstillstånd bör krävas vid överklagande till kammarrätten. Regeringens förslag: Den föreslagna lagstiftningen ska träda i kraft . Regeringens bedömning: Det behövs inga övergångsbestämmelser. Promemorians förslag överensstämmer med regeringens utom så vitt avser datumet för ikraftträdande. I promemorian föreslås att lag- ändringarna ska träda i kraft (se promemorian s. 131 f.). Remissinstanserna: De flesta remissinstanserna tillstyrker förslaget eller har inga invändningar mot det. Några remissinstanser, däribland Samtrafiken och Kommuner och Landsting, anser att föreslagen tidpunkt för ikraftträdande ligger för nära i tiden. Skälen för regeringens förslag och bedömning: Den föreslagna lagstiftningens syfte är att komplettera vissa EU-förordningar. De aktuella förordningarna har trätt i kraft och är tillämpliga i . Lagstiftningen bör därför träda i kraft . Detta bedöms kunna ske . Det behövs inte några övergångsbestämm- elser. Ekonomiska och andra konsekvenser Regeringens bedömning: Förslagen innebär vissa mindre kostnads- ökningar för , och Transport- styrelsen. Dessa kommer dock inte bli större än att de ryms inom ramen för de nuvarande anslagen. Promemorians bedömning överensstämmer med regeringens (se promemorian s. 133 f.). Remissinstanserna: De flesta remissinstanserna lämnar bedömningen, såvitt avser de förslag som omfattas av propositionen, utan någon invändning. anser att konsekvensutredningen är bristfällig vad gäller promemorians förslag som helhet. Skälen för regeringens bedömning: tillsynsansvar påverkas inte genom förslagen. I tillägg till vad som gäller får möjlighet att ingripa mot överträdelser av tåg-, fartygs- och busspassagerarförordningarna genom de föreslagna marknadsrättsliga sanktionsbestämmelserna. Dessutom tillkommer möjligheterna till marknadsrättsliga sanktioner vid överträdelser av förordningen om gemensamma regler för tillhandahållande av lufttrafik i gemenskapen. Förslagen kan i någon mån medföra ökade kostnader för och . Eventuella kostnadsökningar bedöms dock bli så begränsade att de kan rymmas inom ramen för befintliga anslag. Inte heller Transportstyrelsens tillsynsansvar påverkas av förslagen. För Transportstyrelsens del tillkommer möjligheterna att meddela de förelägganden som krävs för att vissa bestämmelser av teknisk karaktär i tågpassagerarförordningen ska efterlevas. Transportstyrelsen har redan motsvarande möjlighet vad gäller järnvägslagen och de föreskrifter eller villkor som meddelats med stöd av den lagen. Vidare får Transport- styrelsen möjlighet att meddela motsvarande föreläggande om en trans- portör eller terminaloperatör inte följer fartygs- eller busspassagerar- förordningens krav på utbildning av personal. Förslagen kan alltså med- föra visst merarbete för myndigheten. I likhet med Transportstyrelsen anser regeringen att utökningen av myndighetens uppdrag kan finansi- eras inom befintliga ramar. De ekonomiska effekterna av att Transportstyrelsens tillsyn avgifts- beläggs bedöms endast vara marginella. Dessutom finns förslaget att regeringen, eller de regionala kollektiv- trafikmyndigheter eller statliga myndigheter som regeringen bestämmer, ska få i uppgift att utse bussterminaler där assistans för personer med funktionsnedsättning eller nedsatt rörlighet ska tillhandahållas i enlighet med busspassagerarförordningen. Avsikten med förslaget är att de reg- ionala kollektivtrafikmyndigheterna i första hand ska utföra uppgiften. Mot bakgrund av de uppgifter som de regionala kollektivtrafikmyndig- heterna redan utför bedöms uppgiften att utse bussterminaler inte inne- bära några ytterligare kostnader. Förslagen bedöms endast marginellt påverka antalet ärenden i all- männa förvaltningsdomstolar. 2013/14:239 Förslagen påverkar inte antalet ärenden i allmänna domstolar eller . Förslagen innebär inte heller kostnader för enskilda eller företag. 9.1Förslaget till lag med kompletterande bestämmelser till EU:s tåg-, fartygs- och busspassagerarförordningar Tåg-, fartygs- och busspassagerarförordningarna 1 § I denna lag finns bestämmelser som kompletterar och rådets förordning (EG) nr 1371/2007 av den om rättigheter och skyldigheter för tågresenärer (tågpassagerar- förordningen), och rådets förordning (EU) nr 1177/2010 av om passagerares rättigheter vid resor till sjöss och på inre vattenvägar och om ändring av förordning (EG) nr 2006/2004 (fartygspassagerar- förordningen), och och rådets förordning (EU) nr 181/2011 av om passagerares rättigheter vid busstransport och om ändring av förordning (EG) nr 2006/2004 (busspassagerarförordningen). I paragrafen anges att lagens bestämmelser kompletterar tåg-, fartygs- och busspassagerarförordningarna. Lagen gäller alltså när någon av för- ordningarna är tillämplig. Tillämpningsområdet för förordningarna fram- går av artikel 2 i respektive förordning. Förordningarnas innehåll beskrivs i avsnitt 4 medan frågor om lagens innehåll behandlas i avsnitt 5 och 6. Tillsyn över att förordningarna följs 2 § Den eller de myndigheter som regeringen bestämmer utövar tillsyn över att de skyldigheter som följer av tåg-, fartygs- och busspassagerarförordningarna fullgörs. I paragrafen informeras om att regeringen utser den eller de myndigheter som ska utöva tillsyn över att tåg-, fartygs- och busspassagerarförordn- ingarna följs. Att en eller flera tillsynsmyndigheter ska utses framgår av artikel 30 i tågpassagerarförordningen, artikel 25 i fartygspassagerarförordningen och artikel 28 i busspassagerarförordningen. Av förordningarna framgår även vad tillsynen ska omfatta. Tillsynen är framför allt inriktad på att säkerställa att bl.a. transportörer uppfyller de skyldigheter gentemot resenärerna som följer av respektive förordning. 3 § Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer får meddela föreskrifter om avgifter för tillsyn enligt tåg-, fartygs- och busspassagerar- förordningarna. I paragrafen bemyndigas regeringen att meddela föreskrifter om avgifter för tillsyn enligt tåg-, fartygs- och busspassagerarförordningarna. Reger- ingen ges även möjlighet att i sin tur bemyndiga en myndighet att med- dela sådana föreskrifter. Övervägandena finns i avsnitt 5. I 2 § informeras om att regeringen bestämmer vilka myndigheter som utövar tillsyn över att tåg-, fartygs- och busspassagerarförordningarna följs. I 8 kap. 11 § järnvägslagen (2004:519) finns ett bemyndigande för regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer att meddela föreskrifter om avgifter för den tillsyn som sker enligt tågpassagerar- förordningen. Det bemyndigandet flyttas till förevarande paragraf. I paragrafen införs också ett likadant bemyndigande i fråga om föreskrifter om avgifter för tillsyn enligt fartygs- och busspassagerarförordningarna. 4 § Skyldighet att lämna information föreskrivs för järnvägsföretag, biljett- utfärdare, stationsförvaltare, researrangörer, transportörer, resebyråer, terminal- operatörer och hamnmyndigheter i 1. artiklarna 4, 8, 9.5, 18.1, 20, 22.3, 28.2 och 29 i tågpassagerarförordningen, 2. artiklarna 8.5, 9.2–9.4, 10, 12.3, 13.3, 16, 22 och 23 i fartygspassagerar- 3. artiklarna 10.2, 10.5, 11.2–11.5, 13.2, 14.5, 20, 24 och 25 i busspassagerar- förordningen. Om information inte lämnas enligt någon av de bestämmelser som anges i första stycket, ska marknadsföringslagen (2008:486) tillämpas, med undantag av 29–36 §§ om marknadsstörningsavgift. Sådan information ska anses vara väsentlig enligt 10 § tredje stycket den lagen. Paragrafen innebär att sanktionssystemet i marknadsföringslagen ska tillämpas om information inte lämnas enligt vissa artiklar i de tre passagerarförordningarna. Övervägandena finns i avsnitt 5. Tåg-, fartygs- och busspassagerarförordningarna innehåller bestämm- elser om skyldighet att lämna information i vissa fall, bl.a. information om förseningar, resevillkor, tillgänglighet för personer med funktions- nedsättning eller nedsatt rörlighet och de rättigheter som resenärerna har enligt förordningarna. Om den som ansvarar för att lämna informationen underlåter detta eller lämnar den på ett oklart, obegripligt, tvetydigt eller annat olämpligt sätt, utgör det normalt vilseledande marknadsföring enligt 10 § marknads- föringslagen. Enligt förevarande paragraf tillämpas marknadsförings- lagens sanktionssystem i dessa fall. Informationen är väsentlig i mark- nadsföringslagens mening. Det saknar betydelse om skyldigheten att tillhandahålla informationen infaller före, under eller efter försäljningen eller det att tjänsten utförts (se 3 § marknadsföringslagen). Bestämmelsen är alltså tillämplig på information som enligt förordningarna ska lämnas inför eller vid ingåendet av transportavtalet men även på information som ska lämnas inför, under eller efter resan. Den ansvariga näringsidkaren kan, om övriga förutsättningar enligt marknadsföringslagen är uppfyllda, åläggas att lämna informationen vid äventyr av vite, ett s.k. informationsföreläggande (24 och 26 §§ marknadsföringslagen). En talan om åläggande väcks vid Marknads- domstolen och får väckas av bl.a. . I ett fall som inte är av större vikt får meddela ett informationsföreläggande för godkännande av den berörda närings- idkaren (28 § marknadsföringslagen). Marknadsföringslagens bestämmelser om marknadsstörningsavgift ska inte tillämpas i de fall som omfattas av paragrafen. Motsvarande undan- tag finns i bl.a. 13 § lagen (2010:510) om lufttransporter. 5 § Andra skyldigheter än att lämna information föreskrivs för järnvägsföretag, biljettutfärdare, stationsförvaltare, researrangörer, transportörer, resebyråer och terminaloperatörer i 1.artiklarna 9.1–9.4, 18.3–18.5, 19, 22.1, 23, 24, 27 och 28 i tågpassagerar- förordningen, 2.artiklarna 4, 7–8.4, 9.1, 10–13.2, 15.4 och 24 i fartygspassagerar- förordningen, och 3.artiklarna 4, 8, 9, 10.1, 10.3, 10.4, 11.1, 13–15, 17.3, 26 och 27 i buss- passagerarförordningen. Den som inte fullgör en sådan skyldighet får åläggas att göra det. Åläggandet får förenas med vite. En talan om ett sådant åläggande väcks vid Marknads- domstolen av . I ett tillsynsärende om en skyldighet som avses i första stycket tillämpas 42– 45 §§ marknadsföringslagen (2008:486) och det som i övrigt gäller enligt den lagen vid tillämpning av de bestämmelserna. Genom paragrafen införs en särskild marknadsrättslig sanktion vid överträdelser av vissa konsumenträttsliga bestämmelser i passagerarför- ordningarna som inte avser information. Dessutom ges Konsument- ombudsmannen vissa utrednings- och tillsynsbefogenheter. Överväg- andena finns i avsnitt 5. I tåg-, fartygs- och busspassagerarförordningarna finns bestämmelser som innebär en rad skyldigheter för järnvägsföretag m.fl. som är av kon- sumenträttslig karaktär. Det handlar bl.a. om skyldighet att utan diskrim- inering utfärda biljetter samt godkänna bokningar, lämna assistans till resenärer med funktionsnedsättning eller nedsatt rörlighet och inrätta mekanismer för hantering av klagomål. I första stycket anges de be- stämmelser i passagerarförordningarna där dessa skyldigheter återfinns. Enligt andra stycket kan den som inte uppfyller nämnda skyldigheter åläggas att göra det. Åläggandet får förenas med vite. Liknande be- stämmelser finns i bl.a. 3 och 4 §§ lagen (1994:1512) om avtalsvillkor i konsumentförhållanden (avtalsvillkorslagen) och 16 § lagen (2010:510) om lufttransporter. Ett åläggande kan riktas till det järnvägsföretag eller den biljett- utfärdare, stationsförvaltare, researrangör, transportör, resebyrå eller terminaloperatör som enligt respektive passagerarförordning är skyldig att vidta den aktuella åtgärden. Ett åläggande kommer i regel innebära att det berörda företaget måste rätta sig efter bestämmelsen i aktuellt avseende för att undvika att ett vite döms ut. Syftet med bestämmelsen är främst att skydda resenärerna som kollektiv mot att ansvariga företag underlåter att uppfylla sina skyldig- heter enligt passagerarförordningarna. Vitessanktionen kan endast an- vändas vid framtida överträdelser och inte för att kompensera resenärer som lidit skada. En resenär som vill få kompensation har – för det fall den som kravet riktas mot inte godtar resenärens krav – i stället att göra en anmälan till alternativt väcka talan vid allmän domstol. En talan om ett åläggande enligt andra stycket väcks vid Marknads- domstolen. Lagen (1970:417) om marknadsdomstol m.m. tillämpas på det förfarandet. är ensam behörig att väcka talan. Enligt tredje stycket tillämpas 42–45 §§ marknadsföringslagen i ett tillsynsärende om en skyldighet som avses i första stycket. Det innebär att har vissa i de bestämmelserna närmare angivna utrednings- och tillsynsbefogenheter. Vidare ska också andra bestämmelser i marknadsföringslagen som är aktuella vid en tillämpning av 42–45 §§ gälla. Det handlar bl.a. om de processuella bestämmelserna i 49, 51 och 57 §§ om utdömande av vite, överklagande och rättens sammansättning. 6 § I ett fall som inte är av större vikt får meddela ett föreläggande om ett sådant åläggande som avses i 5 §. Bestämmelserna i 28 § marknadsföringslagen (2008:486) ska då tillämpas. Genom paragrafen införs en möjlighet för att meddela förelägganden i frågor som omfattas av 5 §. Övervägandena finns i avsnitt 5. har möjlighet att, i fall som inte är av större vikt, meddela förelägganden om sådana ålägganden som avses i 5 §. Bestämmelsen är utformad med 28 § marknadsföringslagen som förebild. Den är, på samma sätt som 28 § marknadsföringslagen, begränsad till fall som inte är av större vikt, dvs. klara fall som inte har principiellt intresse eller rör åtgärder av stor praktisk räckvidd (jfr prop. 1970:57 s. 84 f.). Ett föreläggande ska förenas med vite och näringsidkaren måste godkänna föreläggandet . Om föreläggandet godkänns , gäller det som en lagakraftvunnen dom. Detta innebär bl.a. att inte kan pröva frågan på nytt så länge inte förhållandena ändrats, se 53 § marknadsföringslagen. Ett godkännande som sker efter den utsatta tiden är dock utan verkan. Skulle en närings- idkare vilja godkänna ett föreläggande efter tidens utgång, måste alltså ett nytt föreläggande utfärdas. 7 § Den myndighet som utövar tillsyn över fullgörandet av de skyldigheter som anges i artiklarna 10.1, 10.2, 10.4, 21 och 26 i tågpassagerarförordningen, artikel 14 i fartygspassagerarförordningen och artikel 16.1 i busspassagerar- förordningen får meddela de förelägganden som behövs för att bestämmelserna ska följas. Ett sådant föreläggande får förenas med vite. Paragrafen reglerar tillsynsmyndighetens befogenheter att meddela de förelägganden som behövs för att passagerarförordningarnas bestämm- elser av teknisk karaktär och om skyldighet att införa förfaranden för utbildning om funktionsnedsättningar m.m. ska uppfyllas. Över- vägandena finns i avsnitt 5. 2013/14:239 I 2 § informeras om att regeringen bestämmer vilken myndighet som utövar tillsyn över att berörda aktörer fullgör de skyldigheter som följer av bl.a. artiklarna 10.1, 10.2, 10.4, 21 och 26 i tågpassagerarförordn- ingen, artikel 14 i fartygspassagerarförordningen och artikel 16.1 i buss- passagerarförordningen. Nämnda artiklar i tågpassagerarförordningen föreskriver skyldighet för järnvägsföretag m.fl. att använda ett datoriserat informations- och bokningssystem för järnvägstrafik (CIRSRT), att se till att stationer, perronger, rullande materiel och andra inrättningar är till- gängliga för personer med funktionsnedsättning (eller nedsatt rörlighet) samt att vidta åtgärder för att trygga resenärernas personliga säkerhet. De angivna artiklarna i fartygs- och busspassagerarförordningarna före- skriver en skyldighet för transportörer och, i förekommande fall, terminaloperatörer att inrätta förfaranden för utbildning om funktions- hinder och funktionsnedsättningar. Enligt första stycket får den myndighet som utsetts att utöva tillsyn över att dessa skyldigheter följs meddela förelägganden för att säkerställa efterlevnaden. Det innebär exempelvis en möjlighet att inom ramen för vad som föreskrivs i de EU-harmoniserade tekniska specifikationerna för driftskompatabilitet (TSD) förelägga en stationsförvaltare eller ett järnvägsföretag att, i samband med en ombyggnation av en station eller vid inköp av nya järnvägsvagnar, göra de anpassningar för personer med funktionsnedsättning som krävs enligt specifikationerna. Att ett föreläggande får förenas med vite framgår av andra stycket. Bestämmelser om överklagande av tillsynsmyndighetens beslut om föreläggande finns i 9 §. För vitesförelägganden gäller i övrigt bestämm- elserna i lagen (1985:206) om viten. Frågor om utdömande av viten prövas i förevarande fall av allmän förvaltningsdomstol på ansökan av den myndighet som har utfärdat vitesföreläggandet, dvs. Befogenhet att utse bussterminaler 8 § Regeringen eller, efter regeringens bestämmande, en statlig myndighet eller de regionala kollektivtrafikmyndigheter som avses i lagen (2010:1065) om kollektivtrafik får i det enskilda fallet besluta om att utse bussterminaler där assistans för personer med funktionsnedsättning eller nedsatt rörlighet ska tillhandahållas i enlighet med busspassagerarförordningen.