prop · H103121 · 2014-02-25 00:00:00 — liga fall av uppsåtliga gärningar och oaktsamhetsfall. Straffskalorna för penningtvättsbrott, grovt penningtvättsbrott, pen- ningtvättsförseelse ska motsvara de straffskalor som gäller för penning- häleri, inklusive grovt brott, och penninghäleriförseelse. Utredningens förslag överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna yttrar sig inte särskilt över förslaget. Skälen för regeringens förslag: Straffskalan för penninghäleri är fängelse Om brottet är grovt är straffskalan fängelse i lägst sex må- 2013/14:121 nader och högst . Penninghäleriförseelse bestraffas med böter eller fängelse . Det straffbara området för penningtvättsbrott kommer i allt väsentligt att motsvara det straffbara området för penninghäleri enligt dagens bestämmelse. De gärningar som utgör penningtvättsbrott kan därmed anses vara lika allvarliga som de som bestraffas som penninghäleri. Det finns därför skäl att föreskriva samma straffskala för det nya penningtvättsbrottet som den som gäller för penninghäleri. De grova fallen av penningtvättsbrott bör regleras i en egen bestämmelse med rubriceringen grovt penningtvättsbrott. I lagtexten bör ges exempel på kriterier som särskilt ska beaktas vid bedömningen av om brottet är grovt. I förarbetena till den nuvarande penninghäleribestämmelsen anges att omständigheter som bör beaktas vid bedömningen av om ett brott är grovt är vilket värde gärningen avsett, om de brottsliga åtgärderna satts i system eller vidtagits inom ramen för omfattande ekonomisk verksamhet (prop. 1990/91:127 s. 56 och 1998/99:19 s. 71 f.). Dessa kriterier bör alltjämt utgöra exempel på omständigheter som särskilt ska beaktas vid bedömningen av om brottet är grovt, med tillägget att även åtgärder som i annat fall varit av särskilt farlig art ska beaktas. Straffskalan för det grova brottet bör motsvara den som gäller för grova fall av penninghäleri. I likhet med dagens ordning bör det finnas en bestämmelse med en lindrigare straffskala som omfattar de mindre allvarliga fallen. Bestämmelsen, som bör ha brottsrubriceringen penningtvättsförseelse, ska omfatta ringa brott och penningtvättsgärningar som begås av oaktsamhet. Motsvarande straffskala som för penninghäleriförseelse bör gälla. En närmare beskrivning av vilka gärningar som kan bestraffas som penningtvättsförseelse finns i författningskommentaren. Regeringens förslag: Den som i näringsverksamhet eller såsom led i en verksamhet som bedrivs vanemässigt eller annars i större omfatt- ning medverkar till en åtgärd som skäligen kan antas vara vidtagen i penningtvättssyfte ska dömas för näringspenningtvätt. melse om ansvar för näringspenningtvätt samt för grovt och ringa fall av sådant brott, tas in i den nya lagen. brott ska även omfatta den som i annat fall än i näringsverksamhet eller liknande medverkar till en sådan åtgärd som nämns ovan. själv ha gjort bedömningen att åtgärden i fråga skäligen kan antas vara vidtagen i penningtvättssyfte, men de omständigheter som ligger till grund för bedömningen att så är fallet ska vara täckta av hans eller Utredningens förslag överensstämmer i huvudsak med regeringens. Remissinstanserna: Av de remissinstanser som yttrar sig särskilt över förslaget tillstyrker , , Ekobrottsmyndig- heten, och förslaget. hetsmäklarinspektionen avstyrker förslaget. för Nedre förordar en lösning som innebär att det klandervärda risktagandet inte ska vara straffbart om egendomen senare visar sig vara legitim. efterfrågar en diskussion om hur straffansvaret påverkar de verksamhetsutövare som inte investerar i teknikstöd som möjliggör övervakning i realtid av transaktioner. i påtalar risken för gränsdragningsproblem med ansvarsbestämmelsen i penningtvättslagen. Svensk Försäkring efterfrågar en tydligare beskrivning av vilka handlingar straffansvaret i denna del avser att träffa samt vilka personer i en viss verksamhet eller inom ett företag som omfattas av bestämmelsen. och efterfrågar en tydligare koppling till penningtvättslagens krav på ett riskbaserat förhållningssätt samt ett förtydligande av vem eller vilka inom ett företag som kan ställas till ansvar med stöd av den föreslagna bestämmelsen. anser att det straffbara området med hänsyn till bl.a. den nu aktuella bestämmelsen blir mycket vitt. Skälen för regeringens förslag: Som framgår i avsnitt 7.4 ska beviskravet för kopplingen till brott eller brottslig verksamhet enligt huvudregeln om penningtvättsbrott vara detsamma som i brottmål i allmänhet. När det gäller sakhäleri har det ansetts motiverat att slopa kravet på att kopplingen till förbrott ska vara styrkt i fråga om förvärv och mottagande som sker i näringsverksamhet eller som ett led i en verksamhet som bedrivs vanemässigt eller annars i större omfattning (9 kap. 6 § andra stycket BrB). Det är tillräckligt att det skäligen kan antas att egendomen är frånhänd annan genom brott. Bakgrunden till införandet av bestämmelsen om näringshäleri var en strävan att komma tillrätta med ekonomisk och organiserad brottslighet. Det ansågs finnas ett intresse av att effektivt kunna ingripa straffrättsligt i situationer då någon köper vad som i realiteten är stöldgods men då svårigheten att styrka förbrottet fick oönskade konsekvenser. Som exempel nämndes att polisen ibland påträffade stora mängder gods som på goda grunder kunde antas vara stulet. Om det inte var möjligt att härleda varje föremål till en målsägande eller polisanmälan var det inte heller möjligt att fälla innehavaren av godset till ansvar, vilket i sin tur fick till följd att han eller hon fick behålla godset (prop. 1979/80:66 s. 12 f.). Kriminaliseringen har senare utvidgats så att även förvärv och mottagande i andra sammanhang än i näringsverksamhet eller liknande är straffbar som häleriförseelse (9 kap. 7 § ). Som skäl för en sådan generell kriminalisering av befattning med misstänkt brottsgods anfördes att de insatser som gjorts mot den etablerade eller yrkesmässiga häleriverksamheten inte var tillräckliga för en effektiv bekämpning av stöldbrottsligheten. Det bedömdes som väsentligt att samhället kan ingripa också då någon köper stöldgods, även om det inte kan bevisas varifrån det kommer. Till detta kom den principiella synpunkten, som anfördes redan vid införandet av bestämmelsen om näringshäleri (prop. 1979/80:66 s. 13), att det framstod som klandervärt att ta befattning med egendom under omständigheter som gör att det på goda grunder kan misstänkas att det är fråga om brottsgods (prop. 1990/91:127 s. 48). Ovanstående synpunkter gör sig enligt regeringens mening gällande också när det gäller penningtvätt, även om det framför allt är sättet att utföra transaktioner på som kan ge anledning till misstanke om penningtvättsbrott. 2013/14:121 Enligt förekommer det yrkesmässiga verksamheter där skyldigheterna att granska, rapportera och underlåta att genomföra misstänkta transaktioner enligt penningtvättslagen (se avsnitt 5.2.1) systematiskt åsidosätts. har också uppmärksammat att det förekommer verksamheter där själva affärsidén är att hjälpa till att genomföra transaktioner som på goda grunder kan antas vara vidtagna i penningtvättssyfte. Verksamheter som erbjuder betalningstjänster eller tillhandahåller valuta kan också etableras utan registrering eller tillstånd vilket innebär att myndighetskontroll saknas. Regeringen anser att det är angeläget att motverka verksamheter som mer eller mindre öppet låter sig utnyttjas för penningtvätt. Det är därför motiverat att införa en bestämmelse som straffbelägger medverkan till en åtgärd enligt huvudregeln i den nya lagen i de fall det inte är möjligt att bevisa att åtgärden vidtagits i penningtvättsyfte, men där åtgärden skäligen kan antas vara vidtagen i sådant syfte. Straffansvaret bör träffa den som i näringsverksamhet, eller som ett led i en verksamhet som bedrivs vanemässigt eller annars i större omfattning (jfr prop. 1979/80:66 s. 25), inser att omständigheterna kring en åtgärd eller transaktion är sådana att de objektivt talar för att åtgärden vidtas i syfte att tvätta pengar, men ändå medverkar till att genomföra den. Liksom vid häleri förutsätter ansvar uppsåt. Regeringen anser att ansvar för penningtvättsbrott för den som i näringsverksamhet eller liknande medverkar till en åtgärd som skäligen kan antas vara vidtagen i penningtvättssyfte bör regleras i en särskild bestämmelse. Gärningen bör ges en egen brottsrubricering. Eftersom bestämmelsen i första hand tar sikte på gärningar som begås i näringsverksamhet, bör brottet benämnas näringspenningtvätt, även om brottet omfattar gärningar som begås även i andra sammanhang. Grova och ringa fall av näringspenningtvätt bör regleras i samma bestämmelse. Detta motiveras främst av lagtekniska skäl (jfr avsnitt 8.5). Att medverka vid transaktioner som på goda grunder kan antas vara vidtagna i penningtvättssyfte är klandervärt även om det inte sker inom ramen för näringsverksamhet eller annars i större omfattning. är det inte lika klandervärt som i mer affärsmässiga situationer. I likhet med vad som gäller vid häleri bör därför för ringa brott straffas även den som, i annat fall än i näringsverksamhet eller som ett led i en verksamhet som bedrivs vanemässigt eller annars i större omfattning, medverkar till en åtgärd som skäligen kan antas vara vidtagen i penningtvättssyfte. Det är inte fråga om en sänkning av beviskravet gällande förbrottet i egentlig mening. Vad som bestraffas är att gärningsmannen vidtar en åtgärd i en situation där handlandet måste sägas innebära ett klandervärt risktagande. Fråga är inte heller om en kriminalisering av oaktsamhet, utan om uppsåtlig medverkan till transaktioner som utifrån de yttre omständigheterna är att bedöma som misstänkta och som därför inte bör utföras. I de fall det i enlighet med reglerna i penningtvättslagen är legitimt att genomföra transaktionen trots att den är misstänkt ska något straffansvar inte kunna följa. Om en verksamhetsutövare däremot inte fullgör sina skyldigheter enligt penningtvättslagen och gör sig skyldig till näringspenningtvätt, bör enligt reglerna om brottskonkurrens dömas endast för näringspenningtvätt. efterfrågar en diskussion om hur straffansvaret påverkar de verksamhetsutövare som inte investerar i teknikstöd som möjliggör realtidsövervakning av transaktioner och efterfrågar en tydligare koppling till penningtvättslagens krav på ett riskbaserat förhållningssätt. Regeringen konstaterar att den som, oavsett vilket teknikstöd vederbörande har, följer penningtvättslagens regler om bl.a. kontroll och rapportering och som gör en bedömning som senare visar sig vara felaktig inte ska drabbas av straffansvar. Svensk Försäkring undrar vilka handlingar som omfattas av bestämmelsen och frågar i likhet med vilka personer i en viss verksamhet eller inom ett företag som omfattas av bestämmelsen. Eftersom det rör sig om ett straffrättsligt ansvar är det i första hand den eller de personer som i det enskilda fallet har tagit ställning till och därigenom medverkat till en viss åtgärd som kan hållas ansvariga. Därutöver kan den som anstiftat brottet eller som främjat gärningen genom råd och dåd dömas för medverkan (23 kap. 4 § BrB). Det innebär att det finns möjligheter att döma en person till ansvar för att t.ex. i ledande ställning i en verksamhet ha skapat rutiner som syftar till att möjliggöra penningtvätt. Efter utförandet av en transaktion som objektivt sett är misstänkt kan det visa sig att transaktionen inte har utförts i penningtvättssyfte, t.ex. därför att det visar sig att det rört sig om legitim egendom. När det gäller häleri utan styrkt förbrott anses i motsvarande situation gälla att ansvar inte kan utkrävas. och Hovrätten för Nedre förordar en lösning som innebär att det klandervärda risktagandet inte ska vara straffbart om egendomen senare visar sig vara legitim och föreslår en justering av lagtexten. Lagrådet ifrågasätter om ett straffansvar är adekvat i sådana fall där legitim egendom har omsatts med i sig lagliga medel och om en person därför vid straffpåföljd ska förmås att avstå från åtgärden. Bestämmelsen har enligt Lagrådet i sådana fall närmast ett preventivt syfte, nämligen att det i en affärsverksamhet ska införas eller utvecklas kontrollrutiner som gör att verksamheten inte kan utnyttjas för penningtvätt. Om det är kontrollrutiner som eftersträvas även vid omsättning av legitim egendom, ligger enligt Lagrådet en sanktion i form av administrativa avgifter närmare till hands. Regeringen gör följande bedömning. Det klandervärda beteende som bestämmelsen tar sikte på består i en uppsåtlig medverkan vid transaktioner som objektivt sett framstår som misstänkta, inte i underlåtenheten att följa kontrollrutiner. En annan sak är att sådan underlåtenhet kan utgöra en omständighet som bör beaktas vid bedömningen av om någon gjort sig skyldig till näringspenningtvätt. I likhet med utredningen bedömer regeringen därför att det förhållandet att egendomen senare visar sig vara legitim inte minskar det klandervärda risktagande som personen gjort sig skyldig till, varför straffansvar bör kunna utkrävas även i den situationen. Det som straffbeläggs som näringspenningtvätt är det klandervärda risktagandet, vilket skulle kunna tala för att sådana gärningar generellt ska anses mindre allvarliga än penningtvättsbrott. Eftersom straffansvaret avser åtgärder i näringsverksamhet eller som ett led i en verksamhet som bedrivs vanemässigt eller annars i större omfattning, bör en sådan gärning ändå anses lika allvarlig som ett penningtvättsbrott. Om det rör sig 2013/14:121 om en enstaka transaktion som inte avser något högre belopp bör gärningen normalt kunna bedömas som ringa. Straffskalan för näringspenningtvätt, liksom för det grova och ringa fallet av sådant brott, bör motsvara straffskalorna för penningtvättsbrott, grovt penningtvättsbrott och penningtvättsförseelse. Straffet för näringspenningtvätt av normalgraden bör därmed vara fängelse i högst . För grovt brott bör straffet vara fängelse i lägst och högst och för ringa brott bör straffet vara böter eller fängelse . När det gäller grovt brott, anges i bestämmelsen inte några exempel på vad som särskilt ska beaktas vid bedömningen av om brottet är grovt. I stället får ledning hämtas från vilka omständigheter som särskilt ska beaktas vid bedömande av om ett penningtvättsbrott är grovt. 7.11Försök, förberedelse och stämpling ska kriminaliseras även vid brott Regeringens förslag: Försök, förberedelse och stämpling ska vara straffbara inte bara vid grovt brott utan även när det gäller penningtvättsbrott av normalgraden och näringspenningtvätt som inte är ringa. Utredningens förslag och bedömning överensstämmer delvis med regeringens. Utredningen föreslår att försök ska vara straffbart även vid penningtvättsbrott av normalgraden, men gör bedömningen att ansvar för förberedelse och stämpling också fortsatt bör vara förbehållet grovt penningtvättsbrott. Om regeringen gör motsatt bedömning anser utredningen att både stämpling och förberedelse till penningtvätt av normalgraden bör kriminaliseras. Remissinstanserna: avstyrker förslaget medan Fastighetsmäklarinspektionen ifrågasätter om det är möjligt att begå ett försöksbrott när det gäller penningtvättsbrott inom näringsverksamhet utan styrkt förbrott. Skälen för regeringens förslag: Kriminalisering av osjälvständiga brottsformer förbehålls i svensk rätt normalt brott av visst allvar. Utrymmet för att kriminalisera försök till brott är större än beträffande förberedelse och stämpling. Till grund för detta ligger ett resonemang som dels bygger på tanken att en gärning är mer straffvärd ju närmare den ligger tidpunkten för brottets fullbordan, dels att en överenskommelse om att begå brott föregår de mera konkreta brottsförberedelserna som i sin tur föregår ett försök att förverkliga brottsplanen. I förarbetena till bestämmelserna i 23 kap. om förberedelse och stämpling anges att kriminaliseringen ska avse endast gärningar som med hänsyn till risken för att brott begås är samhällsfarliga till sin typ och inte enbart utgör ett led i en konkret brottsplan (NJA II 1948 s. 192). Denna gradering av kriminaliseringen av osjälvständiga brottsformer har inte upprätthållits konsekvent, men förberedelse- och framför allt stämplingskriminalisering är vanligare för brott med högre straffvärde. I den avslutade uppdrag har ingått att överväga när det kan anses vara befogat att kriminalisera gärningar på förstadiet. I betänkandet uttalas att det är avståndet mellan det straffbelagda beteendet och det materiella beteende som önskas förhindrat som i första hand är relevant (SOU 2013:38, del 2 s. 512). Även om avståndet till skyddsintresset kan tyckas vara långt i vissa fall kan internationella åtaganden motivera undantag från kravet på tillräcklig närhet till skyddsintresset (a.a. s. 513). Som framgår av avsnitt 4.4 följer av internationella åtaganden att försök och stämpling till penningtvätt ska vara kriminaliserat om det inte strider mot grundläggande principer för statens rättsordning. I samband med tillträdet till narkotikabrottskonventionen ansåg departementschefen att det fanns utrymme att ta hänsyn till allmänna principer som lett fram till att lagstiftningen utformats på ett visst sätt och att det mot den bakgrunden inte krävdes att man kriminaliserade stämpling, förberedelse och försök till häleri och skyddande av brottsling, som det då var fråga om (prop. 1990/91:127 s. 20). Med hänvisning till det uttalandet, och till att inte hade haft några invändningar, gjordes samma bedömning i samband med tillträdet till förverkandekonvention (prop. 1995/96:49 s. 15). Något förbehåll för grundläggande principer finns inte enligt det andra tilläggsprotokollet till bedrägerikonventionen (se avsnitt 4.4.4). För att genomföra protokollet kriminaliserades därför försök, förberedelse och stämpling till grovt penninghäleri och grovt häleri (prop. 2000/01:133 s. 18 f.). Till bemötande av viss remisskritik anfördes i propositionen att det var riktigt att protokollet enligt ordalydelsen inte gav rätt till någon inskränkning när det gällde de osjälvständiga brottsformerna, men att en strikt tolkning skulle föra väldigt långt och bl.a. innebära att även stämpling till uppsåtlig penninghäleriförseelse skulle behöva straffbeläggas. Vidare angavs att det måste anses underförstått att kriminaliseringen av de osjälvständiga brottsformerna kunde inskränkas till att gälla allvarligare fall och att det i praktiken var dessa som var intressanta ur ett EU- perspektiv. Sammantaget gjordes därför bedömningen att kriminalisering av försök, förberedelse och stämpling avseende grovt häleri och grovt penninghäleri var tillräckligt för att uppfylla protokollets krav (prop. 2000/01:133 s. 18 f.). I det nu aktuella ärendet föreslår utredningen att försök till penningtvättsbrott av normalgraden ska kriminaliseras men finner att det inte finns tillräckliga skäl att kriminalisera förberedelse och stämpling till detta brott. För det fall regeringen skulle göra en annan bedömning, föreslår utredningen att inte bara stämpling utan även förberedelse ska kriminaliseras. Regeringen gör följande överväganden. Kriminalisering av osjälvständiga brottsformer bör normalt förbehållas brott av visst allvar där även förstadier till brott kan anses utgöra ett reellt hot mot det skyddade intresset. I likhet med vad utredningen har föreslagit och den nuvarande ordningen när det gäller grovt penninghäleri, ska försök, förberedelse och stämpling till grovt penningtvättsbrott vara kriminaliserat. När det gäller frågan om i vilken utsträckning förstadier till penningtvättsbrott av normalgraden ska straffbeläggas gör regeringen följande bedömning. Av betydelse är hur allvarlig en otillåten gärningstyp anses 2013/14:121 vara, vilket uttrycks genom den straffskala som föreskrivs för brott av den gärningstypen. För penningtvättsbrott av normalgraden är straffskalan fängelse i högst . Samma straffskala, eller lägre, föreskrivs för flera andra centrala förmögenhetsbrott, och av dessa är t.ex. stöld, olovlig kraftavledning, tillgrepp av fortskaffningsmedel, bedrägeri, utpressning och ocker straffbara på försöks- och förberedelsemen inte stämplingsstadiet. När det gäller stämpling är kriminalisering, med ett par undantag som inte gäller förmögenhetsbrott, förbehållen allvarliga brott. Penningtvättsbrott är därmed, i jämförelse med andra förmögenhetsbrott, ett så pass allvarligt brott att det av systematiska skäl inte kan anses föreligga något hinder mot att kriminalisera förberedelse. Förberedelsebrottets avstånd till skyddsintresset att effektivt kunna bekämpa ekonomisk och organiserad brottslighet kan inte heller anses utgöra något avgörande skäl mot en kriminalisering av förberedelse. Regeringen anser med hänsyn till detta och till internationella åtaganden att förberedelse till penningtvättsbrott av normalgraden bör kriminaliseras. Till skillnad från vad som gäller för förberedelse är stämplingskriminalisering, som framgår ovan, ovanlig vid brott med sådan straffskala som det nu är fråga om. Detta talar mot att kriminalisera stämpling till penningtvättsbrott av normalgraden. Mot detta kan ställas internationella åtaganden. Penningtvätt utgör också en viktig beståndsdel när det gäller ekonomisk och organiserad brottslighet och kan därmed utgöra ett led i en brottslighet som utövas i organiserad form eller utövas systematiskt. Därtill kommer att FATF kritiserat för att försök och stämpling (egentligen det engelska uttrycket conspiracy) till penninghäleri av normalgraden inte är kriminaliserade (se avsnitt 4.4.2). Med beaktande av detta, och särskilt internationella åtaganden, anser regeringen att det finns skäl att även kriminalisera stämpling till penningtvättsbrott av normalgraden. Av de skäl som framförts ovan bör straffansvar införas även för försök, förberedelse och stämpling till näringspenningtvätt som inte är ringa. Sammanfattningsvis bedömer regeringen således att försök, förberedelse och stämpling till penningtvättsbrott och grovt penningtvättsbrott, liksom näringspenningtvätt som inte är ringa bör vara kriminaliserade. 7.12Vissa frågor om rättskraft och preskription Regeringens bedömning: Frågan om rättskraft beträffande penningtvättsbrott bör överlämnas åt rättstillämpningen att avgöra utifrån befintliga regler och allmänna straffrättsliga principer. Preskriptionstiden för ett penningtvättsbrott bör som huvudregel beräknas från den första fullbordade penningtvättsgärningen. Utredningens bedömning överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: påpekar att det hade varit önsk- värt att ta upp frågan hur preskriptionstiden ska beräknas vid penningtvättsbrott. Skälen för regeringens bedömning Eftersom ansvar för självtvätt inte ska vara uteslutet (se avsnitt 7.7) kan det uppstå frågor kring penningtvättsgärningar som vidtagits av den som tidigare dömts för förbrottet. I de fall domen innefattat ett förverkande av brottsutbytet från förbrottet och förverkandebeslutet verkställts, finns inte något utbyte i behåll som kan bli föremål för penningtvättsåtgärder. Om utbytet eller dess värde däremot inte finns tillgängligt för förverkande, kan det inte uteslutas att gärningsmannen efter domen vidtar penningtvättsåtgärder med utbytet från förbrottet. har bedömt att när stöld och häleri utgör alternativa förklaringar till en persons innehav av viss egendom är det fråga om samma gärning i den mening som avses i 45 kap. 5 § tredje stycket och 30 kap. 9 § (principen om ne bis in idem, NJA 1980 s. 686). Detta gäller enligt oberoende av hur mycket alternativen skiljer sig från varandra med hänsyn till tid och plats samt händelseförloppet i övrigt. Regeringen anser att det inte är givet att samma bedömning bör göras när det gäller förhållandet mellan ett förbrott och ett efterföljande penningtvättsbrott. Det senare brottet har, som framgår av avsnitt 7.5, delvis andra och vidare skyddsintressen än förbrottet, vilket skulle kunna utgöra skäl för att göra en annan bedömning än den som gjorts beträffande stöld och häleri.