prop · H103170 · 2014-03-18 00:00:00 — dessa fall kunna dela upp handläggningen är viktig inte minst för att motverka att huvudförhandlingar ställs in i onödan. I förarbetena till 45 kap. 3 § RB förutsattes att rätten skulle göra en lämplighetsbedömning och sedan besluta om åtalen skulle handläggas 2013/14:170 gemensamt (NJA II 1956 s. 313). Utredningen uttalar dock att det i praktiken knappast sker någon sådan lämplighetsprövning från rättens sida, utan att det snarare är åklagaren som vid utformandet av gärningsbeskrivningen och stämningsansökan gör lämplighetsövervägandena. Om åklagaren i en tillkommande stämningsansökan anger ett visst pågående målnummer, så kommer det nya åtalet ofta att handläggas i det angivna målet. Utredningens slutsats är att kumulationsfrågan i praktiken inte avgörs efter den lämplighetsprövning som rätten förutsätts göra. Utredningens beskrivning av tillämpningen av bestämmelserna, som inte motsägs av remissinstanserna, visar enligt regeringen att frågan behöver ägnas ökad uppmärksamhet i domstolarna. Det ligger ett stort värde i att frågan om särskild eller gemensam handläggning av flera åtal blir föremål för övervägande och ställningstagande från rättens sida och att detta sker i ett så tidigt skede av målets handläggning som möjligt. Regeringen lämnar i det följande ett antal förslag som syftar till att åstadkomma en mer flexibel och ändamålsenlig reglering när det gäller handläggningen av flera åtal som på ett eller annat sätt har samband med varandra. Regeringen förutsätter att domstolarna ordnar sina rutiner så att det finns praktiska förutsättningar att göra de aktuella övervägandena, även om de i praktiken utförs i en beredningsorganisation. Parternas uppfattning i handläggningsfrågan har som regel stor betydelse. Detta gäller särskilt, som framhåller, om det gäller åtal mot flera tilltalade för brott som har samband med varandra och åklagaren hävdar att det av utredningsmässiga skäl är viktigt att åtalen handläggs gemensamt. är det också åklagaren som har bäst förutsättningar att göra den bedömningen. Beslutanderätten om handläggningen bör dock, oavsett om det gäller tillämpningen av 30 kap. 4 § eller 45 kap. 3 § RB, alltjämt ligga hos rätten. Därför bör inte åklagaren, som förordar, eller någon annan part ges ett bestämmande inflytande över frågan. Enhetligare regler för uppdelad handläggning och avgörande Frågan om flera åtal ska handläggas gemensamt eller särskilt kan besvaras med tillämpning av flera olika bestämmelser. Antingen kan rätten redan när åtalen kommer in till domstolen besluta att de ska handläggas särskilt eller särskilja dem under handläggningen (45 kap. 3 § första respektive tredje stycket RB). Rätten kan också meddela deldom med tillämpning av 30 kap. 4 § RB. När det gäller flera åtal mot en person skiljer sig förutsättningarna för de olika alternativen åt. För särskild handläggning enligt 45 kap. 3 § första stycket RB krävs endast att rätten finner sådan handläggning lämpligare, medan det för deldom krävs att det föreligger synnerliga skäl. Kravet på synnerliga skäl för att meddela deldom mot en tilltalad anses dock inte hindra att målen särskiljs enligt 45 kap. 3 § tredje stycket RB och att det därefter meddelas domar i respektive mål (Fitger m.fl., , kommentaren till 45 kap. 3 § RB). Det är svårt att se anledningen till varför förutsättningarna för särskild eller gemensam handläggning ska skilja sig åt beroende på vilken bestämmelse som tillämpas. Resultatet för parterna är detsamma oavsett vilket av alternativen som väljs. För att rättegångar inte ska bli onödigt omfattande är det enligt regeringens mening angeläget att det finns möjligheter att dela upp handläggningen av flera åtal när det är motiverat. Frågan om en uppdelning av åtalen ska ske genom att åtalen inledningsvis hanteras i olika mål eller genom att deldom meddelas får, som utredningen konstaterat, framför allt ses som en fråga om vad som är mest praktiskt i det enskilda fallet. Med hänsyn till detta anser regeringen att förutsättningarna för att meddela deldom mot samma tilltalad bör vara desamma som för att redan från början låta flera åtal mot samma person handläggas var för sig. Större möjligheter att handlägga och avgöra flera åtal mot en person var för sig Det finns allmänt sett ett värde i att flera åtal mot en tilltalad kan behandlas i en rättegång och att gemensam påföljd kan bestämmas för brotten (jfr 30 kap. 3 § BrB). Regeringen anser därför, i likhet med utredningen, att huvudregeln fortfarande bör vara att åtal mot en person för flera brott ska handläggas i en rättegång. kan detta medföra en risk för att målet blir onödigt omfattande eller svåröverskådligt, vilket i sin tur kan medföra svårigheter att slutföra handläggningen och avgöra målet. Risken ökar för att huvudförhandlingen måste ställas in eller av annat skäl inte kan genomföras som planerat. Utöver de merkostnader detta innebär kan det även medföra att reaktionen på brottet försenas men också till exempel att en målsägande får vänta onödigt länge på att ansvarsfrågan och ett eventuellt skadeståndsyrkande prövas. Utredningen föreslår därför en förändring av den nuvarande undantagsregeln vid flera åtal mot en tilltalad. Utredningens förslag innebär att åtalen ska handläggas särskilt om det är till fördel för handläggningen eller annars är lämpligt. För deldomsfallen föreslår utredningen att sådan dom ska meddelas om det är till fördel för handläggningen av målet eller det annars finns särskilda skäl för det. Utredningens förslag inriktar sig primärt på handläggningen av omfattande mål. I sådana mål kan intresset av att begränsa omfattningen av målet vara starkt. De nu aktuella bestämmelserna är dock tillämpliga på alla åtal och måste därför även vara avpassade för mål som visserligen omfattar flera åtal, men som för den skull inte kan anses vara särskilt omfattande. I dessa fall kan intresset av att hålla samman handläggningen vara mera uttalat. Mot den bakgrunden anser regeringen att huvudregeln om gemensam handläggning i nu aktuella fall inte får tillräckligt genomslag med utredningens förslag. Det är också viktigt att rätten har tillräckligt utrymme att göra lämplighetsbedömningar i det enskilda fallet. Regleringen bör därför fortsatt vara fakultativ till sin karaktär, vilket också för fram när det gäller deldomsbestämmelsen. Vid utformningen av förutsättningarna för särskild handläggning och deldom i dessa fall måste konsekvenserna i påföljdshänseende för den tilltalade särskilt beaktas. Hovrätten för efterlyser en närmare analys i detta avseende. I 34 kap. BrB finns vissa bestämmelser om sammanträffande av brott och förändring av påföljd. I 34 kap. 1 § BrB anges vilka möjligheter domstolen har när den som för brott dömts till fängelse, villkorlig dom, skyddstillsyn eller sluten ungdomsvård begått annat brott före domen eller nytt brott efter domen men innan påföljden till fullo verkställts eller annars upphört. Rätten får då, med iakttagande av som vad för vissa fall är föreskrivet i 34 kap. 2–7 §§ BrB, efter omständigheterna förordna att den tidigare utdömda påföljden ska avse också det andra brottet (punkt 1), döma särskilt till påföljd för detta brott (punkt 2), eller om den tidigare domen vunnit laga kraft, undanröja den utdömda påföljden och för brotten döma till påföljd av annan art (punkt 3). Om rätten dömer särskilt till straff för brott som begåtts innan den tidigare domen börjat verkställas ska rätten, enligt 34 kap. 3 § andra stycket BrB, i möjlig mån vid straffets bestämmande iaktta att straffen tillsammans inte överstiger vad som jämlikt 26 kap. 2 § kunnat ådömas för båda brotten. Rätten får därvid döma till lindrigare straff än vad som är stadgat för brottet. Möjligheterna i 34 kap. BrB att vid påföljdsbestämningen beakta tidigare domar, som för övrigt infördes efter det att bestämmelserna om deldom respektive förening och särskiljande av åtal fick sin nuvarande lydelse , syftar till att den tilltalade inte ska påverkas negativt i påföljdshänseende av att lagföringen delas upp. Bestämmelserna i 34 kap. BrB är dock inte tillämpliga i alla situationer, exempelvis om påföljden i den första domen har bestämts till böter eller till överlämnande till rättspsykiatrisk vård. Det är därför viktigt att lagtexten ger uttryck för den intresseavvägning som ska göras mellan å ena sidan intresset av en effektiv handläggning och å andra sidan den tilltalades intresse av att dömas till en gemensam påföljd för brottsligheten. Det kan även finnas andra omständigheter som talar mot särskild handläggning, exempelvis utredningsmässiga skäl. lagtext kan det uttryckas så att åtalen får handläggas var för sig om det är till fördel för målets handläggning och det inte finns särskilda skäl mot Detsamma bör, som konstaterats ovan, gälla för meddelande av deldom vid flera åtal mot en person. Även om förutsättningarna för uppdelad handläggning respektive avgörande sålunda blir desamma kan det givetvis förekomma att bedömningen utfaller på olika sätt beroende på om frågan aktualiseras i samband med att åtal väcks eller till exempel vid en huvudförhandling. tror, med hänsyn till den tilltalades intresse av att dömas till en gemensam påföljd, att möjligheten att meddela deldom inte kommer att användas i särskilt stor utsträckning. att åklagaren enligt nuvarande reglering har begränsat utrymme att besluta om åtalsunderlåtelse i utestående delar. En ökad användning av deldom torde därför enligt tingsrättens mening innebära att ytterligare en huvudförhandling ofta måste hållas i de delar som inte prövats genom Tingsrätten anser mot den bakgrunden att det kan finnas anledning att överväga om bestämmelserna om åtalsunderlåtelse och nedläggande av åtal bör ändras. Som regeringen konstaterat ovan ger regleringen i 34 kap. BrB i de flesta fall förutsättningar att undvika att den tilltalade påverkas negativt i påföljdshänseende av en uppdelad Detta bör medföra att de ökade möjligheterna till deldom som föreslås inte får en så begränsad tillämpning som tingsrätten befarar. Åklagaren får vidare, under förutsättning att något väsentligt allmänt eller enskilt intresse inte åsidosätts, besluta om åtalsunderlåtelse bl.a. om det kan antas att brottet inte skulle leda till annan påföljd än böter eller om den misstänkte begått annat brott och det utöver påföljden för detta brott inte krävs påföljd med anledning av det föreliggande brottet (20 kap. 7 § RB). Åtalsunderlåtelse får meddelas även sedan åtal väckts om det kommer fram sådana förhållanden som, om de förelegat eller varit kända vid tiden för åtalet, skulle ha föranlett åtalsunderlåtelse. Åtalsunderlåtelse får dock inte beslutas om den tilltalade motsätter sig det eller om dom redan har fallit (20 kap. 7 a § RB). Regeringen bedömer att reglerna om åtalsunderlåtelse inte hindrar att förslaget om deldom får önskat genomslag. Åtal mot flera personer ska inte rutinmässigt hanteras gemensamt Om åtal väcks mot flera för att ha tagit del i samma brott ska åtalen enligt nuvarande bestämmelser handläggas i en rättegång, om inte rätten finner att särskild handläggning är lämpligare. Om åtalen gäller skilda brott får åtalen handläggas i en rättegång om det är till gagn för utredningen. Utredningen föreslår att denna reglering ersätts med en bestämmelse som innebär att åtal mot flera för brott som har samband med varandra får handläggas i en rättegång om det är till fördel för handläggningen och även i övrigt är lämpligt. Regeringen delar utredningens uppfattning att åtal mot flera personer inte bör läggas samman rutinmässigt. För att åtal mot flera personer ska handläggas i en rättegång måste det finnas skäl för det. Det gäller även då åtalen avser delaktighet i samma brott. Visserligen kan processekonomiska och utredningsmässiga skäl tala för en gemensam handläggning. När det gäller omfattande mål kan dock framför allt processekonomiska skäl tala även i motsatt riktning. Det är viktigt att regelverket ger möjlighet att dela upp handläggningen när det är motiverat. Dagens huvudregel om gemensam handläggning för åtal mot flera för delaktighet i samma brott bör därför mjukas upp. När det gäller åtal mot flera personer för skilda brott kan situationerna skilja sig åt betydligt. Även här kan processekonomiska eller utredningsmässiga skäl tala för en gemensam handläggning. Kopplingen mellan brotten kan dock i vissa fall vara svag. får åtal för skilda brott handläggas i en rättegång om det är till fördel för utredningen. Emellertid kan processekonomiska skäl, trots utredningsmässiga fördelar, med styrka tala för att åtalen bör handläggas var för sig. Exempelvis kan i större brottshärvor en gemensam handläggning av åtal mot personer med endast perifer inblandning i huvudbrottsligheten bli onödigt påfrestande för de inblandade och medföra orimligt höga kostnader. Mot bakgrund av det redovisade föreslog regeringen i lagrådsremissen att åtal mot flera personer, oavsett om det gäller åtal för delaktighet i samma brott eller för skilda brott, får handläggas i en rättegång om det är till fördel för målets handläggning eller det annars finns skäl för det. Lagrådet för fram att den största skillnaden med förslaget, läst enligt ordalagen, synes vara att presumtionen för gemensam handläggning av åtal mot flera för delaktighet i samma brott skulle upphävas och att det även i sådana fall skulle krävas motsvarande bedömning som när åtalen avser olika brott. Förslaget synes emellertid inte vara avsett att innebära någon faktiskt förändring i det nu berörda avseendet. Lagrådet anser att det bör övervägas att inte gå vidare med något förslag i denna del. Regeringen instämmer i Lagrådets uppfattning att åtal mot flera personer för delaktighet i samma brott bör handläggas i en rättegång eftersom exempelvis skäl med hänsyn till utredningen om brottet kan tala för det. Som nämnts ovan kan det dock i vissa fall finnas anledning att handlägga åtal mot flera för delaktighet i samma brott separat, trots utredningsmässiga fördelar. Med hänsyn till intresset av att undvika att mål blir onödigt omfattande är det enligt regeringens bedömning motiverat att förändra regleringen så att det tydligare framgår att rätten i varje enskilt fall har ett ansvar att bedöma om det finns skäl att handlägga åtalen i en rättegång. En förändring av det slaget ger också åklagaren anledning att överväga kumulationsfrågan innan åtal väcks. För att undvika skriftväxling mellan rätten och åklagaren, med en försening av handläggningen som följd, är det viktigt att åklagaren redan i stämningsansökan formulerar skälen för varför en gemensam handläggning bör ske (jfr 45 kap. 4 § fjärde stycket RB). Som tidigare nämnts, och som också framhålls av och , är åklagarens uppfattning i frågan av stor betydelse. Särskiljande av åtal som tidigare förenats I de fall det under ett måls handläggning inträffar något som gör att det finns behov av att dela upp handläggningen kan det lösas genom att åtal som handläggs gemensamt särskiljs (45 kap. 3 § tredje stycket RB). Åtal som förenats får enligt bestämmelsen särskiljas när det finns skäl till det. Utredningen föreslår att åtal som handläggs gemensamt ska särskiljas när det finns anledning till det, men uttalar att förslaget inte är avsett att innebära någon saklig skillnad mot dagens reglering. Regeringen anser att bestämmelsen alltjämt bör ha en fakultativ karaktär och behålla den möjlighet till särskiljande som bestämmelsen ger . Regeringen föreslår därför endast viss språklig modernisering av bestämmelsen. Ändring avseende förbudet mot förening av mål i vissa fall Mål får inte förenas om inte åtalen väckts vid samma domstol, domstolen är behörig och samma rättegångsform är tillämplig för åtalen (45 kap. 3 § andra stycket RB). Vad som gör rätten behörig framgår av forumbestämmelserna i 19 kap. RB. För att en sammanläggning ska kunna ske även om ett åtal inte har väckts vid domstolen men överlämnats dit med stöd av exempelvis 19 kap. 7 § andra stycket RB bör, som utredningen föreslår, den nuvarande skrivningen att åtalen inte får förenas med mindre åtalen väckts vid samma domstol tas bort. Detta överensstämmer med hur frågan hanteras i praktiken. Utredningen föreslår att det i 45 kap. 3 § RB tas in en föreskrift om att rätten, vid bedömningen av om åtal ska handläggas särskilt eller gemensamt, särskilt ska beakta om en gemensam handläggning riskerar att göra rättegången mer omfattande än vad som är nödvändigt. Hovrätten för invänder att det föreslagna rekvisitet är svårtolkat. Genom de förslag som regeringen nu lämnar om hur flera åtal ska handläggas förtydligas den intresseavvägning som rätten ska göra. 2013/14:170 Enligt regeringens mening saknas då behov av en sådan regel som Regeringen lämnar därför inte något sådant förslag. Av pedagogiska skäl förs den etablerade termen deldom in i 30 kap. 4 § RB. Rättens ansvar under förberedelsen Regeringens förslag: Rätten ska allt efter målets beskaffenhet verka för att målet förbereds så, att huvudförhandlingen kan genomföras på ett ändamålsenligt sätt. Förberedelse får ske vid ett sammanträde eller genom skriftväxling eller annan handläggning. Om det är lämpligt får olika former av förberedelse förenas. Regeringens bedömning: Bestämmelsen om rättens ansvar under förberedelsen bör inte vara tillämplig i hovrätten och det bör inte införas en motsvarande bestämmelse för förberedelsen av enskilda Utredningens förslag överensstämmer i huvudsak med regeringens. Utredningen föreslår även att rätten genom frågor och påpekanden ska försöka avhjälpa otydligheter eller ofullständigheter i parternas yrkanden, inställningar eller bevisuppgifter (materiell processledning). föreslås gälla under förberedelsen av enskilda åtal och i hovrätten. SOU 2013:17 avsnitt 11.3.3 och 11.3.6.) Remissinstanserna: De flesta remissinstanser som kommenterar utredningens förslag gällande rättens ansvar för förberedelsen, i vilket även förslaget om materiell processledning ingår, tillstyrker det eller har inga invändningar mot förslaget. Till dem som ställer sig positiva till JO, , Justitiekanslern, och universitet (). JO förslår att bestämmelsen också förses med en skyldighet för rätten att verka för ett snabbt avgörande av () undrar vilka brottmål som ska innehålla ett allmänt förberedelseförfarande. ställer sig tveksam till att det införs en bestämmelse om att rätten, allt efter målets beskaffenhet, ska verka för att ett brottmål förbereds så att det kan avgöras på ett ändamålsenligt sätt. ifrågasätter betydelsen av att införa allmänna bestämmelser av det nämnda slaget, särskilt när de endast avser en måltyp. utredningens förslag om formerna för förberedelsen så kommenteras detta inte av det stora flertalet remissinstanser. De som gör det är positiva till förslaget eller har ingen invändning mot det. Till dessa hör bl.a. tillstyrker förslaget, bör dock åklagarens inställning ha avgörande betydelse för hur målet ska handläggas. Skälen för regeringens förslag och bedömning: Att de omfattande målen är väl förberedda är viktigt inte bara för att det enskilda målet ska kunna hanteras på bästa sätt. Det är också angeläget eftersom dessa mål mycket tid i anspråk för såväl domstolar, åklagarväsende och advokater, som de enskilda parter eller andra som berörs av dem. 45 kap. RB finns bestämmelser om åtgärder som rätten ska vidta efter det att åtal väckts men innan huvudförhandling hålls i målet. utfärda stämning på den tilltalade att svara på åtalet (9 §). ska rätten som huvudregel även förelägga den tilltalade att muntligen eller skriftligen uppge vilken bevisning han eller hon åberopar (10 §). Om det behövs för att huvudförhandlingen ska kunna genomföras på ett ändamålsenligt sätt får rätten, enligt tredje stycket i nämnda paragraf, också förelägga den tilltalade att skriftligen redovisa sin inställning till åtalet och grunden för den. Det finns även möjlighet att hålla sammanträde med parter och andra som berörs (13 §). I likhet med utredningen anser regeringen att det finns stora fördelar med en tidig förberedelse som är anpassad efter vad som krävs i det Framför allt i omfattande mål kan det finnas behov av att rätten vidtar särskilda förberedande åtgärder för att klargöra parternas ståndpunkter före huvudförhandlingen. Det är viktigt att huvudförhandlingar kan genomföras på ett ändamålsenligt sätt och kan hållas så koncentrerade som möjligt. För att uppnå detta syfte kan det till exempel vara nödvändigt för rätten att gå igenom åtalspunkterna och bevisuppgifterna för att i samråd med parterna planera hur huvudförhandlingen ska läggas upp på bästa sätt. Det gäller både för att förhandlingen ska kunna hållas så koncentrerad som möjligt och för att olika åtalspunkter med tillhörande bevisning ska behandlas i lämplig En annan viktig fråga att ta ställning till under förberedelsen är om flera åtal bör handläggas i en rättegång eller om det finns skäl att handlägga dem var för sig (se avsnitt 4.1). Det finns ett värde i att rättens ansvar för förberedelsen tydliggörs. Därför föreslår regeringen att rättens ansvar för förberedelsen regleras i Bestämmelsen bör formuleras så att rätten allt efter målets beskaffenhet ska verka för att målet förbereds så, att huvudförhandlingen kan genomföras på ett ändamålsenligt sätt. JO föreslår att regeln kompletteras med en skyldighet för rätten att verka för ett snabbt avgörande av målet. Utredningen lämnar inte något förslag på en sådan Det förslag som regeringen nu lämnar syftar bland annat till att huvudförhandlingar ska kunna hållas mer koncentrerade. koncentrerad huvudförhandling bör ofta innebära att målet kan avgöras Dessutom ställer regeringen i regleringsbrevet för Domstolar upp mål vad gäller omloppstider för handläggning av brottmål exklusive förtursmål, i såväl tingsrätt som hovrätt. uppställer också egna mål i fråga om omloppstider. ligger i JO:s synpunkt får anses tillgodosedd genom dessa åtgärder Regeringen lämnar därför inget förslag på en sådan bestämmelse i lag. vilka brottmål som ska innehålla ett förberedelseförfarande. att vidta särskilda förberedande åtgärder får enligt regeringen avgöras med hänsyn till målets beskaffenhet. I mer omfattande mål kan det finnas ett behov av att rätten aktivt försöker förbereda målet exempelvis genom att klarlägga parternas ståndpunkter och undanröja tveksamheter i deras bevisuppgifter, vilket kan medföra att onödig bevisning kan identifieras och inte behöver tas upp. Det minskar även risken för att förundersökningen fortgår eller kompletteras under huvudförhandlingens Huvudförhandlingen kan också hållas mer koncentrerad om man vid den inte behöver ägna tid åt att reda ut parternas ståndpunkter. I många mål behövs det dock inte vidtas några ytterligare förberedelseåtgärder från rättens sida utöver vad som sker . I normalfallet kan de eventuella frågor som behöver redas ut hanteras vid huvudförhandlingen utan att det medför någon negativ inverkan på målets handläggning. Utredningen föreslår även att rättens skyldighet att utöva materiell processledning under förberedelsen lagregleras. Utredningen föreslår vidare att motsvarande genom en hänvisning ska gälla i hovrätten. Ingen remissinstans motsätter sig förslaget. I brottmål finns, till skillnad mot vad som gäller för tvistemålen, inte någon uttrycklig lagregel rörande rättens materiella processledning under förberedelsestadiet. I stället kan bestämmelsen om rättens materiella processledning vid huvudförhandling i brottmål (46 kap. 4 § andra stycket RB) tillämpas analogt, se regeringens proposition om ett reformerat tingsrättsförfarande (prop. 1986/87:89 s. 234). Utredningens förslag i denna del hänger nära samman med utredningens överväganden och övriga förslag i fråga om vad som ska anses ligga i domarrollen (se avsnitt 4 i betänkandet). Ytterligare underlag behövs innan ställning kan tas till utredningens förslag i dessa delar. Utredningens förslag om materiell processledning bör övervägas gemensamt med att regeringen tar ställning till övriga förslag som rör domarrollen.