prop · H103170 · 2014-03-18 00:00:00 — Huvudförhandlingen får påbörjas senare än vad som anges i andra stycket, om ett längre uppskov är nödvändigt för att en särskild utredning om den tilltalades personliga förhållanden ska hinna färdigställas eller på grund av en åtgärd som avses i 11 eller 12 §, målets omfattning eller någon annan omständighet. Har den tilltalade häktats efter åtalet, ska tiden räknas för hans eller hennes häktande. Om den tilltalade är ålagd reseförbud, ska huvudförhandling påbörjas och senast inom en månad från den dag då åtalet väcktes, om inte ett längre uppskov är nödvändigt för att en särskild utredning om den tilltalades personliga förhållanden ska hinna färdigställas eller på grund av en åtgärd som avses i 11 eller 12 §, målets omfattning eller någon annan omständighet. Har reseförbudet meddelats efter åtalet, ska tiden räknas för delgivning av beslutet. Paragrafen reglerar inom vilken tid huvudförhandling ska påbörjas när den tilltalade är anhållen, häktad eller ålagd reseförbud och under vilka förutsättningar huvudförhandlingen får påbörjas . Övervägandena finns i avsnitt 4.5. Paragrafen har redaktionellt och språkligt utformats enligt ett av Lagrådets förslag. I andra stycket andra meningen införs en bestämmelse om förlängd frist inom vilken huvudförhandling ska inledas när ett förberedande sammanträde enligt 45 kap. 13 § har hållits. Huvudförhandlingen ska i dessa fall påbörjas senast från den dag åtalet väcktes. I tredje stycket återfinns numera de generella regler som funnits i andra stycket och som medger förlängning av tidsfristen om längre uppskov är nödvändigt. Här införs en bestämmelse om att möjligheten till uppskov även avser den förlängda tidsfrist som gäller när det har hållits ett sammanträde. Vidare införs ett förtydligande av innebörd att det är möjligt att senarelägga huvudförhandlingen när det är nödvändigt för att en särskild utredning om den tilltalades personliga förhållanden ska hinna färdigställas. Undantaget tar i första hand sikte på de situationer där det behövs ytterligare tid för att ta fram ett förslag om s.k. kontraktsvård (jfr 30 kap. 9 § andra stycket 3 BrB). Fjärde stycket är nytt och motsvarar vad som gäller enligt det gällande tredje stycket. Här införs samma förtydligande av möjligheten till uppskov för färdigställande av personutredning som i det föregående stycket. Övriga ändringar i paragrafen är endast av redaktionell eller språklig karaktär. Om en målsägande som ska höras med anledning av åklagarens talan inte inställer sig personligen till ett rättegångstillfälle för huvudförhandling, ska rätten ta ställning till om ett förelagt vite ska dömas ut. Rätten får besluta att målsäganden ska hämtas till domstolen, antingen eller till en senare Ett skäl för hämtning är att det kan antas att målsäganden inte kommer att följa en ny kallelse. Om rätten inte beslutar om hämtning ska målsäganden kallas på nytt vid vite till en senare dag. Paragrafen innehåller regler om åtgärder när en målsägande som ska höras i anledning av åklagarens talan uteblir från huvudförhandlingen. Övervägandena finns i avsnitt 5.2. I första stycket görs det förtydligandet att rätten vid målsägandens utevaro ska ta ställning till om ett förelagt vite ska dömas ut. Det bör av akten i målet framgå att rätten tagit ställning till frågan. Vidare lyfts möjligheten att hämta målsäganden fram så att det blir tydligt att rätten ska överväga detta alternativ redan första gången målsäganden uteblir. Ett skäl för hämtning är att det kan antas att målsäganden inte kommer att följa en ny kallelse. Vid rättens övervägande av om det finns skäl för hämtning ska, som alltid vid användning av tvångsmedel, en proportionalitetsbedömning göras i det enskilda fallet. För att rätten ska besluta om hämtning måste åtgärden bedömas som proportionerlig med hänsyn till bl.a. målsägandens person, vad målet gäller och omständigheterna i övrigt. Vid sidan av proportionalitetshänsyn kan praktiska skäl tala mot ett beslut om hämtning. Hämtning bör inte beslutas om det inte kan antas att åtgärden kommer att lyckas. Så kan exempelvis vara fallet om målsäganden saknar känd adress och det inte heller finns uppgifter som ger ledning om var han eller hon kan tänkas uppehålla sig. Därutöver kan det självklart finnas situationer då det är möjligt att avgöra målet utan att målsäganden är närvarande. I ett nytt andra stycke anges att om hämtning inte beslutas ska rätten kalla målsäganden på nytt vid vite till en senare dag. Övriga ändringar i paragrafen är endast av redaktionell eller språklig karaktär. Om en tilltalad uteblir från ett rättegångstillfälle för huvudförhandling eller inställer sig genom ombud då han eller hon har förelagts att infinna sig personligen, ska rätten i första hand pröva om målet kan avgöras enligt 15 a §. Om det inte är möjligt att avgöra målet ska rätten ta ställning till om ett förelagt vite ska dömas ut. Rätten ska också ta ställning till om den tilltalade ska hämtas till domstolen, antingen eller till en senare dag, eller häktas, om det finns förutsättningar för häktning enligt 24 kap. 1.hämtning är att det kan antas att den tilltalade inte kommer att följa en ny kallelse, 2.häktning är att det på grund av att tidigare hämtningsförsök i målet har misslyckats eller av annat skäl är sannolikt att den tilltalade inte kan hämtas. Om rätten inte beslutar om hämtning eller häktning ska den tilltalade kallas på nytt vid vite till en senare dag. Paragrafen innehåller regler om förfarandet när en tilltalad uteblir från en huvudförhandling. Övervägandena finns i avsnitt 5.2. I första stycket görs det förtydligandet att rätten vid den tilltalades utevaro ska ta ställning till om ett förelagt vite ska dömas ut. akten i målet framgå hur rätten tagit ställning till frågan. Rätten ska också, redan första gången den tilltalade uteblir, ta ställning till om den tilltalade ska hämtas till rätten eller häktas, om det finns förutsättningar för häktning enligt 24 kap. Andra stycket är nytt och behandlar skäl som rätten särskilt ska beakta för hämtning respektive häktning av den tilltalade. Ett skäl för hämtning är att det kan antas att den tilltalade inte kommer att följa en ny kallelse. Vid rättens övervägande av om det finns skäl för hämtning ska, som alltid vid användning av tvångsmedel, en proportionalitetsbedömning göras i det enskilda fallet. För att rätten ska besluta om hämtning måste åtgärden bedömas som proportionerlig med hänsyn till bl.a. den tilltalades person, vad målet gäller och omständigheterna i övrigt. Vid sidan av proportionalitetshänsyn kan praktiska skäl tala mot ett beslut om hämtning. Hämtning bör inte beslutas om det inte kan antas att åtgärden kommer att lyckas. Så kan exempelvis vara fallet om den tilltalade saknar känd adress och det inte heller finns uppgifter som ger ledning om var han eller hon kan tänkas uppehålla sig. För att häktning ska få ske krävs till en början att det finns förutsättningar för det enligt bestämmelserna i 24 kap. När den tilltalade uteblivit från ett rättegångstillfälle för huvudförhandling är ett skäl för häktning att det på grund av att tidigare hämtningsförsök i samma mål har misslyckats eller av annat skäl är sannolikt att den tilltalade inte kan hämtas. Att hämtningsförsöket misslyckats får inte bero på bristfälligt genomförande av den verkställande myndigheten eller andra omständigheter som inte har avseende på den tilltalade. Omständigheterna kan vara sådana att ett nytt hämtningsförsök bedöms bli framgångsrikt om det kompletteras med ett förtida omhändertagande eller ett förlängt sådant. I sådana fall bör häktning inte ske. Det kan endast i klara undantagsfall komma i fråga att besluta om häktning redan vid det första tillfället som den tilltalade uteblir från en förhandling som han eller hon fått del av kallelse till. Ett sådant undantag kan exempelvis vara att det finns tillförlitlig utredning om att den tilltalade undandrar sig lagföringen. I ett nytt tredje stycke anges att om hämtning eller häktning inte beslutas ska rätten kalla den tilltalade på nytt vid vite till en senare dag. Övriga ändringar i paragrafen är endast av redaktionell eller språklig karaktär. Kan saken utredas tillfredsställande, får målet avgöras trots att den tilltalade har inställt sig endast genom ombud eller har uteblivit, om 1.det inte finns anledning att döma till annan påföljd än böter, fängelse , villkorlig dom eller skyddstillsyn eller sådana påföljder i förening, 2.den tilltalade, sedan han eller hon har delgetts stämning, har avvikit eller håller sig undan på ett sådant sätt att han eller hon inte kan hämtas till huvudförhandlingen eller 3.den tilltalade lider av en allvarlig psykisk störning och hans eller hennes närvaro därför inte är nödvändig. Första stycket 1 gäller också vid förverkande av villkorligt medgiven frihet från fängelse om det inte finns anledning att förverka en strafftid som, sammantagen med ett fängelsestraff som döms ut, överstiger . 2013/14:170 förordnande enligt 34 kap. 1 § första stycket 1 ska likställas med de påföljder som anges i första stycket 1. I de fall som avses i första stycket 2 får målet avgöras även om den tilltalade inte har delgetts kallelse till förhandlingen. Rättegångsfrågor får avgöras trots att den tilltalade har uteblivit. Paragrafen rör avgörande av mål vid huvudförhandling utan att den tilltalade är personligen närvarande. Övervägandena finns i avsnitt 5.3. Av första stycket framgår att möjligheten för rätten att döma till fängelse i den tilltalades utevaro utökas från fängelse . I andra stycket regleras i vilken utsträckning rätten i den tilltalades utevaro kan förverka villkorligt medgiven frihet från fängelsestraff enligt 34 kap. 4 § BrB. Vad som anges i första stycket 1 gäller också vid sådant förverkande om det inte finns anledning att förverka en strafftid som, sammantagen med ett fängelsestraff som döms ut, överstiger . Om rätten dömer särskilt till fängelse (34 kap. 1 § första stycket 2 BrB) och förverkar villkorligt medgiven frihet, får den samlade strafftiden således inte överstiga . Av bestämmelsen följer även att villkorligt medgiven frihet får förverkas med högst i de fall rätten inte dömer ut något nytt fängelsestraff utan i stället förordnar att tidigare utdömt fängelsestraff ska avse även det andra brottet (34 kap. 1 § första stycket 1 BrB). Övriga ändringar i paragrafen är endast av redaktionell eller språklig karaktär. 8.2Förslaget till lag om ändring i lagen (1964:167) med särskilda bestämmelser om unga lagöverträdare Mål mot den som inte har fyllt tjugoett år ska alltid behandlas skyndsamt. Om det väcks allmänt åtal mot den som inte har fyllt för ett brott för vilket det är föreskrivet fängelse , ska de tidsfrister iakttas som är föreskrivna för åtgärder i mål där den tilltalade är häktad. Den förlängda tidsfrist som anges i 45 kap. 14 § andra stycket andra meningen ska dock inte tillämpas. Om rätten begär ett yttrande från socialnämnden enligt 28 §, ska nämnden yttra sig inom sådan tid att rätten kan hålla huvudförhandling enligt reglerna i andra stycket. Om ärendets beskaffenhet motiverar det, får yttrandet med rättens medgivande lämnas . Paragrafen reglerar bl.a. tidsfrister för påbörjande av huvudförhandling i s.k. ungdomsmål. Övervägandena finns i avsnitt 4.5. I paragrafens andra stycke införs en bestämmelse som klargör att den förlängda tidsfrist som anges i 45 kap. 14 § andra stycket andra meningen RB när rätten har hållit ett sammanträde inte ska tillämpas i mål där allmänt åtal väckts mot den som inte har fyllt för ett brott för vilket det är föreskrivet fängelse . Brottmålsprocessen (SOU 2013:17) Vårt övergripande uppdrag har varit att överväga åtgärder för att skapa ett mer ändamålsenligt brottmålsförfarande i såväl tingsrätt som hovrätt där lagföringens kvalitet och effektivitet ytterligare kan förbättras. I uppdraget har bl.a. ingått att överväga följande. Om ansvarsfördelningen mellan åklagare och domstol samt deras roller och funktioner kan utvecklas och göras tydligare. Om parternas inflytande över brottmålsprocessen och deras ansvar för att målet förs mot ett avgörande kan ökas. Hur förberedelsen i brottmål kan förbättras, bl.a. i syfte att skapa en effektivare handläggning och tillförsäkra att rätten har ett fullständigt underlag vid avgörandet. Hur handläggningen av brottmål i både tingsrätt och hovrätt i högre grad kan anpassas till vad som behövs för sakens prövning i det enskilda fallet, t.ex. genom att skapa mer flexibla regler och alternativa former för avgörande av mål i domstol. Hur risken för inställda förhandlingar kan minska. Hur rättens sammansättning bör vara i olika situationer. Frågor som rör stödet till målsäganden. I uppdraget betonas att vi ska ägna uppmärksamhet åt hur de förändringar vi föreslår kan få genomslag i praktiken och att vi även ska överväga hur genomslaget av redan genomförda förändringar kan förbättras. Det grundläggande för brottmålsprocessen är att anklagelser om brott prövas inom rimlig tid och med hög kvalitet. Vårt övergripande mål har varit att föreslå förändringar som innebär att processen blir bättre för de enskilda som berörs av denna. Vi tror att en grundläggande förutsättning för att åstadkomma det är att parternas inflytande stärks genom att deras ståndpunkter kommer till uttryck tydligare och i större utsträckning har betydelse för hur målet handläggs. Då kan processen anpassas efter vad målet kräver och förfarandet göras mer ändamålsenligt. detta övergripande mål grundat våra förslag på följande utgångspunkter. Tydligare roller i processen. som reglerar vilken roll olika parter och aktörer har i processen är i viss mån otydliga. Domarens processledande roll och åklagarens samt den tilltalades ställning som parter i brottmålet bör göras Målsäganden ska ha goda möjligheter att som part kunna få sina skadeståndskrav prövade i samband med åtalet. En behovsanpassad handläggning. Det bör finnas olika sätt och former för att handlägga och avgöra mål som är anpassade efter vad målen kräver. I tingsrätten bör parternas ståndpunkter och hur allvarlig gärning åtalet rör vara avgörande. Hovrättens överprövning bör vara ordnad så att hovrätten, utifrån parternas ståndpunkter, granskar alla överklagade avgöranden. Alla mål som överprövas behöver dock inte avgöras efter en fullständig prövning. En förutsebar process med tidiga åtgärder. Det ska vara tydligt vad brottmålet handlar om. De frågor som domstolen ska pröva bör anges i tydliga och preciserade yrkanden när målet inleds. Det underlag som behövs för att ange eller ta ställning till dessa yrkanden, t.ex. personutredningar och uppgifter om enskilda anspråk, ska i ökad utsträckning tas fram tidigare. Den tilltalade bör i inledningen av processen uppmanas att ange sin inställning till alla yrkanden. Uppmaningen bör utformas på ett sätt som gör det lätt för den enskilde att förstå vad han eller hon ska ta ställning till. Ett ökat ansvar för parterna. Samhället ska kunna ställa krav på att den som är föremål för en brottsutredning och har delgetts misstanke om brott medverkar i processen, t.ex. genom att inställa sig till förhör, personutredning hos frivården eller till huvudförhandlingen. Då krävs det att han eller hon är informerad om hanteringen av ärendet. Om en part väljer att överklaga till hovrätten kan det ställas krav på att det tydligt anges vad hovrätten ska pröva. En helhetssyn i rättskedjan. Handläggningen från brottsanmälan hos polis till dess att frågan om ansvar för brott har prövats av domstol bör ses som en sammanhållen process. Myndigheterna inom rättsväsendet och domstolarna har ett gemensamt ansvar för att verka för att målen kan avgöras inom rimlig tid. I det ligger ett gemensamt ansvar att hålla enskilda informerade om handläggningen och hur enskilda förväntas medverka i processen. Ett genomtänkt och konsekvent genomförande. Hur bestämmelserna om brottmålsprocessen utformas är bara en av flera förutsättningar som har betydelse för att processen ska kunna förbättras. Hur bestämmelserna tillämpas är av avgörande betydelse. Det kräver att förändringar förbereds väl och att det finns praktiska verktyg, t.ex. i form av verksamhetsstöd, som underlättar den dagliga tillämpningen. Rollfördelningen mellan parter och aktörer i processen Informationen till den tilltalade om brottmålsprocessen bör förbättras. Den misstänkte eller tilltalade bör av Polisen, , Kriminalvården och domstolen få kontinuerlig information om vad som kommer att hända under processen och vad som förväntas av honom eller Det bör då även kunna ställas större krav på honom eller henne att medverka i processen. Den tilltalade bör få bättre möjligheter att bedöma sin situation och förbereda sitt försvar genom att senast när åtalet väcks ges information om de följder som brottsanklagelsen kan komma att leda till om han eller hon döms för brottet. Möjligheterna till juridiskt stöd i anslutning till att åtalet väcks bör förbättras. Den som åtalas för brott för vilket åklagaren yrkar en strängare påföljd än böter ska som ett led i sitt försvar ha rätt till kostnadsfri rådgivning av advokat under maximalt . Den misstänkte ska underrättas om rådgivningsmöjligheten redan under förundersökningen, men skriftlig information ska lämnas även när åtalet delges. bestämmelserna om offentlig försvarare. Om en försvarare är förordnad är det naturligt att denne ska lämna rådgivning inom ramen för sitt Den som åtalas ska själv få välja vilken advokat han eller hon vill vända sig till för att få rådgivning. Den som lämnat rådgivning kan begära ersättning för arbete och eventuella kostnader för tolk och översättning vid den domstol där målet handläggs. Domaren ska leda processen och ansvara för att målet avgörs på ett rättssäkert och ändamålsenligt sätt. Domaren ska aktivt verka för att inget onödigt dras in i målet och försöka klarlägga parternas ståndpunkter för att avhjälpa otydligheter och ofullständigheter i den utredning som läggs fram. Ett led i det är att vi gör domarens roll under förberedelsen tydligare. Domaren ska inte agera självmant för att utredningen i skuldfrågan blir Det ska krävas yrkande från part för att rätten ska få meddela åklagaren föreläggande om att komplettera förundersökningen. ska inte självmant kunna inhämta bevisning i skuldfrågan. rätten ha kvar det slutliga ansvaret för att det finns tillräckligt underlag för att avgöra påföljdsfrågan. Åklagaren ska ha det fulla ansvaret för att föra statens talan om Åklagaren ska framställa ett påföljdsyrkande i alla mål. kunna döma den tilltalade till ett strängare straff eller en mer ingripande påföljd än vad åklagaren yrkat. Rätten ska inte heller kunna meddela ett 2013/14:170 förordnade om förverkande av villkorligt medgiven frihet som är mer Bilaga 1 ingripande för den tilltalade än vad åklagaren yrkat. Påföljdsyrkandet ska alltid anges i åtalet. Om åklagaren av någon särskild anledning bedömer att påföljdsyrkandet kan komma att ändras, t.ex. för att utredningen om den tilltalades personliga förhållanden bör kompletteras, kan åklagaren ange detta. Yrkandet, ska, om det finns skäl för det, kunna ändras under målets handläggning i tingsrätten. Det är åklagarens slutliga yrkande som rätten inte ska kunna gå utöver. I hovrätten och ska åklagaren som huvudregel inte kunna ändra sitt påföljdsyrkande i skärpande riktning. Rätten ska inte kunna besluta om särskild rättsverkan av brott utan yrkande. Ett undantag görs dock för sådan avgift som ska dömas ut enligt 1 § lagen (1994:419) om brottsofferfond. Det ska inte heller vara möjligt för rätten att gå utöver vad som yrkats i en fråga om särskild rättsverkan, t.ex. utvisning än vad åklagaren angett. De yrkanden om särskild rättsverkan som framställs ska anges i åtalet. Yrkandena ska kunna ändras på samma sätt som yrkandet om påföljd. Målsäganden ska kunna föra talan om ansvar för brott om åklagaren inte väcker åtal, lägger ned ett åtal eller väljer att inte överklaga när ett åtal ogillats. När åklagaren för talan om straffrättsligt ansvar ska åklagaren däremot ensam ansvara för den talan. Bestämmelsen som ger målsäganden rätt att biträda åklagarens åtal upphävs. Målsäganden ska ha goda möjligheter att kunna få sina skadeståndskrav prövade i samband med brottmålet. Dessutom bör målsägandens möjligheter till insyn i handläggningen förbättras. Av den anledningen lämnar vi följande förslag. En målsägande ska efter s.k. slutdelgivning med den misstänkte och dennes försvarare enligt 23 kap. 18 § ha rätt att efter begäran ta del av sådana uppgifter ur förundersökningen som har betydelse för målsägandens talan om enskilt anspråk. Rätten att ta del av uppgifter som omfattas av förundersökningssekretess ska kunna begränsas i vissa fall. Även om målsäganden inte för talan i målet ska målsäganden som huvudregel ha rätt att närvara vid en huvudförhandling innan han eller hon hörs. Detsamma ska gälla om huvudförhandlingen hålls inom stängda dörrar. Vi inför bestämmelser som förtydligar att en målsägande som för talan om enskilt anspråk får ställa alla de frågor som har betydelse för att målsäganden ska kunna ta till vara sin rätt. Vi föreslår att målen i tingsrätt ska kunna handläggas på olika sätt beroende på hur ingripande påföljd åklagaren yrkar och den tilltalades inställning till åtalet. Vi föreslår därför att olika regler ska gälla för: 1.Mål i vilket åklagaren yrkar att påföljden ska bestämmas till böter. Åklagaren ska i dessa mål som huvudregel utfärda strafföreläggande, oavsett den misstänktes inställning till brottsanklagelsen. Beredningen av målen förenklas, bl.a. ska åtal väckas genom att ett inte godkänt strafföreläggande ges in till rätten (se vidare nedan under Bötesmål). 2.Mål i vilket åklagaren yrkar en påföljd som motsvarar högst sex månaders fängelse. Om åklagaren yrkar en annan påföljd än fängelse föreslås vissa ytterligare avgränsningar. Målen ska kunna avgöras i ett särskilt förfarande utan huvudförhandling om den tilltalade erkänner de gärningar som åtalet rör, godtar samtliga yrkanden som framställs i samband med åtalet och samtycker till att målet avgörs på det sättet. Rätten ska pröva att förutsättningarna för förfarandet är uppfyllda och att huvudförhandling inte behövs av särskilda skäl (se vidare nedan under Ett särskilt förfarande i erkända mål). 3.Mål i vilket åklagaren yrkar fängelse , vissa andra påföljder samt mål där den tilltalade är . Dessa mål ska alltid avgöras efter huvudförhandling. Även övriga mål ska, om det begärs, avgöras efter huvudförhandling. Vi föreslår åtgärder som syftar till en mer ändamålsenlig handläggning och bättre förberedelse av målen som avgörs efter huvudförhandling (se nedan under Huvudförhandlingsmål). En effektivare inledning av processen Nya bestämmelser om hur allmänt åtal väcks I alla mål där åklagaren inte utfärdat strafföreläggande ska åtal väckas genom att åtalet ges in till rätten. Åklagaren ska skicka eller lämna åtalet till den tilltalade och förelägga honom eller henne att svara på åtalet och de yrkanden som framställs i anledning av detta. Den tilltalade ska uppmanas att svara till rätten senast . Det innebär att ett brottmål där åklagaren väcker åtal inte längre ska inledas genom att rätten utfärdar stämning.11 Beroende på hur målet kan komma att avgöras ska den tilltalade få ytterligare information. Om åklagaren anser att målet kan avgöras i det särskilda förfarandet ska den tilltalade uppmanas att ange om han eller hon samtycker till det. 11 Den ovanliga måltypen tryckfrihets- och yttrandefrihetsbrott undantas dock från detta enligt särskilda regler som införs i lagen som reglerar förfarandet i sådana mål. Det är viktigt att det skriftliga material som skickas till den tilltalade utformas så att det är lätt att förstå och att den tilltalade enkelt kan lämna de uppgifter som efterfrågas. Syftet med att förelägga den tilltalade att svara på åtalet och de yrkanden som framställs är att tidigt klargöra hans eller hennes ståndpunkter i de frågor som är aktuella och att undersöka om det finns