prop · H103110 · 2014-03-17 00:00:00 — Ett flertal remissinstanser påtalar att polisförordningen behöver moderniseras och omarbetas i samband med omorganisationen och lämnar detaljsynpunkter på hur detta bör göras. Dessa synpunkter kommer regeringen att ta under övervägande i samband med kommande förordningsändringar. 5.2Ansvarsfördelningen mellan och Säkerhetspolisen Regeringens bedömning: Det bör finnas en tydlig ansvarsfördelning såväl mellan och Säkerhetspolisen som mellan myndigheternas chefer, men detta behöver inte regleras i lag. Kommitténs bedömning överensstämmer delvis med regeringens. Kommittén framhåller att det i vissa särskilda situationer kommer att finnas behov av mekanismer för ansvarsfördelning mellan Säkerhetspolisen och . Myndigheterna måste därför gemensamt komma överens om en beslutsordning för extraordinära situationer. anser att frågan bör lösas genom överenskommelser mellan de båda myndigheterna. Remissinstanserna: Flertalet remissinstanser berör inte kommitténs bedömning i sina yttranden. Säkerhetspolisen ställer sig uttryckligen bakom bedömningen. Gemensamt för de remissinstanser som är kritiska till kommitténs bedömning är att de anser att det finns ett behov av en tydlig ansvars- och befälsordning i situationer där myndigheternas uppdrag sammanfaller och att detta särskilt gäller i akuta situationer vid t.ex. terrorhandlingar. anser att ansvarsordningen mellan rikspolischefen och säkerhetspolischefen bör klarläggas och då helst i lag. framför att det måste finnas en tydlig befälsordning vid situationer då myndigheternas uppdrag sammanfaller. Befälsordningen är en judiciell fråga och det bör övervägas om den inte ska regleras i författning för att undvika situationer där det är oklart vem som har befälet. Hovrätten för anser att ansvarsfördelningen bör blir tydligare. framhåller att frågan om ansvarsfördelningen mellan myndigheterna inte kan avgöras av myndigheterna själva utan att den ytterst bör beslutas av . i framhåller vikten av en tydlig ansvarsfördelning. Skälen för regeringens bedömning: Inom polisen kommer det att finnas två fristående myndigheter. De båda organisationernas olika inriktning, specialistkompetens och resurser förutsätter ett väl fungerande samarbete. Säkerhetspolisen och kommer efter omorganisationen, på samma sätt som , att ha tydligt skilda uppdrag. Den ansvarsfördelning som råder , och som enligt kommitténs bedömning bör vara utgångspunkten även , illustrerar kommittén med följande exempel. I en situation där en sprängladdning detonerar är det som ansvarar för de inledande åtgärderna. Det gäller såväl sådana åtgärder som kan kopplas till förundersökningen, exempelvis inledande förhör, säkrande av teknisk bevisning, avspärrning m.m., som andra åtgärder, t.ex. räddningsinsatser och trafikdirigering. Säkerhetspolisens roll, till dess organisationen eventuellt tar över förundersökningen, är att utgöra ett stöd för framför allt när det gäller att förse utredningen med underrättelseinformation och bedöma risken för ytterligare attentat. Om Säkerhetspolisen tar över utredningen på grund av att det rör sig om ett misstänkt terroristattentat får Säkerhetspolisen enligt kommittén utredningsansvaret i förundersökningen men fortsätter att driva utredningen i samarbete med den övriga polisen. Det gäller särskilt vid utredningar av större omfattning där Säkerhetspolisen inte har tillräckliga utredningsresurser. Även i dessa utredningar har Säkerhetspolisen huvudansvaret för att hämta in underrättelseinformation och göra hotbedömningar. När en förundersökning har inletts mot en eller flera personer är det åklagaren som är förundersökningsledare och som beslutar om fortsatta åtgärder i utredningen. Åklagarens roll är en faktor som enligt kommittén bidrar till att det sällan uppstår oklarheter i ansvars- och ledningsfrågorna mellan Säkerhetspolisen och . Ett annat exempel på rådande ansvarsfördelning som kommittén nämner är vid misstanke om ett förestående terroristattentat. Orsaken till misstanken kan ofta vara ett hot som Säkerhetspolisen förmedlat till . Åtgärder som syftar till att rädda liv och egendom, som att utrymma eller spärra av lokaler eller platser, 2013/14:110 faller på . Vidare genomförs gripanden av personer som är misstänkta för någon form av terroristbrott ofta med hjälp av den , som tillhör . kommer det sannolikt sällan att uppstå oklarheter i ansvars- och led- Som framgår av avsnitt 5.1 föreslår regeringen att de båda myndighe- ternas huvuduppgifter ska framgå av polislagen. risken för oklarheter i ansvarsfördelningen. Regeringen delar därför kom- mitténs uppfattning att det också efter omorganisationen – på grund av den föreslagna regleringen och myndigheternas olika uppgifter – sällan torde uppkomma situationer där ansvarsfördelningen är oklar. syn till att myndigheterna på några få områden har delvis överlappande uppgifter kan det dock inte uteslutas att det i undantagsfall kan uppstå situationer där det finns behov av tydligt angivna ansvars- och lednings- Ett flertal remissinstanser har också pekat på att ansvarsför- delningen mellan myndigheterna måste bli tydligare och att ansvarsför- delningen bör regleras i författning. I anledning av detta föreslår rege- ringen, som nämnts, en tydligare reglering i polislagen. mer myndigheternas instruktioner att ytterligare bidra till att undanröja eventuella oklarheter när det gäller ansvarsfördelningen. Den formella ansvarsuppdelningen mellan myndigheterna utgår från Det finns emellertid ett ömsesidigt behov för myn- digheterna att ibland kunna byta arbetsuppgifter. Säkerhetspolisen möjlighet att ta över brottsutredningar som normalt handläggs av en polismyndighet och tvärtom. Det kan t.ex. vara jävsskäl som motiverar detta. Ett sådant övertagande regleras inom organi- sationen, eftersom rikspolischefen är överordnad både Säkerhetspolisen och polisen i övrigt. Eftersom syftet med reformen inte är att förändra förhållandet mellan och Säkerhetspolisen bör det även i fortsättningen öppnas möjlighet för dessa att, om det finns särskilda skäl, överta uppgifter som normalt ska fullgöras av den andra myndig- Det kan dock regleras på lägre föreskriftsnivå. När det gäller samarbetet i övrigt mellan myndigheterna gör regeringen Myndigheterna ska i princip själva kunna lösa de samordningsproblem som kan uppstå. Utgångspunkten i den nya organi- sationen är nämligen att ingen av myndighetscheferna ska vara överord- nad den andra eller kunna besluta över den andra myndigheten, eftersom en sådan reglering inte går att förena med önskemålet att skapa två från varandra fristående myndigheter. Det är inte heller möjligt att på förhand kunna identifiera alla situationer som skulle kunna leda till oenighet mellan de två myndighetscheferna och där oenigheten skulle kunna bli så allvarlig att den kräver en författningsreglerad mekanism för ansvarsför- Mot den bakgrunden bör det överlåtas åt de två myndigheterna – ytterst genom deras chefer – att komma överens om en samarbetsordning på lik- nande sätt som kommittén föreslår. Regeringen delar dock remissinstan- sernas uppfattning att det kan finnas skäl att ha en tydligare ansvarsför- delning mellan myndighetscheferna än enbart sådana överenskommelser i de fall där de båda myndigheternas uppgifter sammanfaller. ten för myndigheterna att samarbeta bör därför, som nämnts, slås fast i polislagen. Myndighetschefernas ansvar bör också komma till tyd- ligt uttryck i respektive myndighets instruktion. På detta sätt tydliggörs Prop. 2013/14:110 vilket ansvar myndighetscheferna har för att se till att samarbetet funge- rar väl och att eventuella oenigheter mellan myndigheterna löses i samförstånd. 6En ny organisation kräver delvis andra organisatoriska begrepp Omorganisationen av polisen förutsätter att många av de begrepp som används i lagar och förordningar för att beteckna myndigheter eller organ i den nuvarande polisorganisationen de benämningar som ska användas . Enbart ordet polismyndighet förekommer i olika böjningsformer i drygt 200 författningar. Ordet polisen används , bl.a. i polislagen (1984:387), som ett kollektivt begrepp för att beteckna såväl polisväsendet som dess myndigheter och tjänstemännen som är anställda vid polisen. De myndigheter som omfattas är de 21 polismyndigheterna, och Säkerhetspolisen. Däremot anses , som tillhör polisväsendet men är en självständig myndighet, falla utanför begreppet polisen . Det är därför nödvändigt att generellt se över vilka begrepp som används i lagstiftning som rör polisen. har gjort en sådan genomgång och identifierat en rad begrepp som behöver ersättas. 6.1Polisen, polis och polisväsendet Regeringens förslag: Begreppen polisen och polis ska ersättas med eller polisman i de fall där det är uppenbart att det är något av dessa begrepp som regleringen avser. I vissa fall ska polisen ersättas med både och Säkerhetspolisen. Polisen ska dock behållas i ett fåtal författningar, medan begreppet polisväsendet ska utmönstras och ersättas med och, i förekommande fall, Säkerhetspolisen. Kommitténs förslag överensstämmer i huvudsak med regeringens. Kommittén föreslår dock att det införs en legaldefinition av begreppet polisen och att det ska användas i större utsträckning än vad regeringen föreslår. Kommittén anser också att begreppet polisväsendet ska finnas kvar och föreslår ingen ändring av begreppet polispersonal. Remissinstanserna: Flertalet remissinstanser yttrar sig inte över förslagen i denna del. De remissinstanser som yttrar sig är i huvudsak positiva. i och föreslår att begreppet polisman ska ersättas med ett mer könsneutralt begrepp. i framhåller när det gäller den i vissa delar nya innebörden av begreppet polisen att det är viktigt att det framgår tydligt om det är eller Säkerhetspolisen som avses. polisen är positiv till förslagen men anser att det finns skäl att i större 2013/14:110 utsträckning än vad kommittén föreslår ange Säkerhetspolisen i olika författningar. Skälen för regeringens förslag Någon legaldefinition av begreppet polisen införs inte Begreppet polisen kommer även efter omorganisationen att omfatta både och Säkerhetspolisen. kommer också att ingå, eftersom laboratoriet efter omorganisationen ska utgöra en del av . Kommittén bedömer att det finns behov av att förtydliga vad som efter omorganisationen avses med polisen och föreslår därför att det i polislagen ska anges att och Säkerhetspolisen tillsammans utgör polisen. Det innebär att kommittén föreslår en legaldefinition. Kommittén har dock inte angett något skäl till varför polisens organisation behöver legaldefinieras. Om man ska införa en legaldefinition av begreppet polisen förutsätter det enligt regeringens mening att det finns ett tydligt behov av en sådan definition, eller att den i varje fall skulle bidra till att regleringen blir väsentligt tydligare. I praktiken torde det sällan råda någon tvekan om vad som avses med polisen. Några praktiska tillämpningsproblem kan således inte befaras. En legaldefinition förutsätter också att begreppet är entydigt och att det i all författningstext kan ersättas med antingen eller i förekommande fall Säkerhetspolisen. bedriver dock även viss verksamhet vid . Polisen används i dagens författningstext ömsom för att beteckna organisationen som helhet (dvs. polisväsendet utom ), polismyndigheten, en polisman eller polismyndighetens alla anställda. Detta skapar, som kommittén framhåller, en otydlighet. Denna otydlighet bör dock i första hand angripas genom att man i respektive författning anger vad som avses i just det fallet. Regeringen anser därför inte att någon legaldefinition av begreppet polisen bör införas. Det finns dock skäl att i största möjliga utsträckning förtydliga i vilka fall polisverksamhet ska utövas av både och Säkerhetspolisen eller endera av dem, vilket innebär att ordet polisen bör ersättas i fler författningar än vad kommittén har föreslagit. Polisen och polis ersätts av eller polisman Begreppet polisen förekommer i cirka 70 författningar utöver polislagen. I många av dessa avser regleringen polismyndigheterna, medan det i andra avser polisman. För tillämparen är det viktigt att rätt begrepp används. Polisen bör därför, som kommittén föreslår, i förtydligande syfte ersättas med eller polisman i de fall där det är uppenbart att det är något av dessa begrepp som regleringen avser. Det sistnämnda gäller särskilt i de fall man hänvisar till polismans våldsbefogenheter enligt 10 § polislagen. I några författningar är det dock nödvändigt att behålla begreppet polisen. Här kan som exempel nämnas tryckfrihetsförordningen, polislagen och polisdatalagen (2010:361). Att i bl.a. dessa författningar ersätta polisen med något annat ord som ska ge uttryck för samma sak, nämligen den samlade polisorganisationen, bidrar inte till en ökad tydlighet. greppet polisen bör således enligt regeringens uppfattning finnas kvar i ett fåtal författningar även efter omorganisationen, men förbehållas de fall där det är nödvändigt att använda en kort benämning som täcker hela polisorganisationen eller där det av något annat skäl inte är möjligt att ersätta polisen med något annat. En särskild fråga är vad som bör gälla för polisens utlandsstyrka. Det finns bestämmelser om polisens utlandsstyrka i lagen (1999:568) om utlandsstyrkan inom Försvarsmakten. Lagen har upphävts och ersatts av lagen (2010:449) om Försvarsmaktens personal vid internationella militära insatser. Enligt en övergångsbestämmelse till den nya lagen gäller dock den gamla lagen fortfarande i tillämpliga delar för den som tjänstgör i polisens utlandsstyrka. I 1 a § i den gamla lagen föreskrivs att vissa bestämmelser i lagen ska tillämpas för den som tjänstgör utomlands i polisens utlandsstyrka. Med hänsyn till att regleringen av utlandsstyrkan till stora delar finns i en upphävd lag bör, som Lagrådet föreslår, beteckningen Polisens utlandsstyrka behållas till dess att regleringen av utlandsstyrkan ses över. I ett antal författningar används ordet polis för att ange vem som har vissa uppgifter och befogenheter. Det kan syfta på en polisman, polismyndigheten eller i vissa fall polisen som organisation. Betydelsen växlar och innebörden i det enskilda fallet kan endast avgöras med ledning av sammanhanget. I de författningar där polis avser polismyndigheterna eller polisman bör det, som kommittén föreslår, ersättas med eller polisman, beroende på vad som avses. I några få författningar används begreppet polispersonal när det i själva verket är polismän som åsyftas. Kommittén föreslår inga ändringar i dessa bestämmelser. Regeringen anser att polispersonal i dessa fall bör ersättas med polisman. I motsats till Lagrådet anser regeringen att ändringen från polispersonal till polismän i 11 § lagen (1979:1088) om gränsövervakningen i krig inte medför någon saklig förändring. i och föreslår att polisman ersätts med ett enligt deras mening mer könsneutralt begrepp, exempelvis en polis, enskild polis eller polisperson. Det är enligt regeringens mening viktigt att det inte råder någon tvekan om vem som på statens vägnar har rätt att bl.a. utöva våld mot medborgare. definieras dessa tjänstemän i 1 kap. 4 § polisförordningen (1998:1558) genom användningen av begreppet polisman. Polisman används som beteckning på såväl män som kvinnor inom polisen som har en viss utbildning, funktion och tjänsteställning. Eftersom det är viktigt att ha ett stringent begrepp i lagtext, begreppet polisman är vedertaget och kommittén inte heller har diskuterat några alternativ finns det inte något skäl att byta ut det. Eftersom det kommer att finnas polismän vid såväl som Säkerhetspolisen behöver även Säkerhetspolisen nämnas i sådana bestämmelser som innehåller en rätt eller en skyldighet för myndigheten att t.ex. ompröva en polismans beslut. Det finns även skäl att utöver nämna Säkerhetspolisen i författningar som reglerar befogenheter eller uppgifter som ankommer på båda myndigheterna. 2013/14:110 Begreppet polisväsendet utmönstras Kommittén anser att begreppet polisväsendet kan behållas i författningstext. Polisväsendet omfattar dels de 21 polismyndigheterna, och Säkerhetspolisen, dels . Polisväsendet används i drygt tio lagar. Som tidigare nämnts ska ingå i den nya . kommer därmed polisen (och Säkerhetspolisen) att vara synonymt med polisväsendet. Regeringen anser att det inte finns några bärande skäl att använda två olika begrepp för samma sak. Polisväsendet bör därför utmönstras ur författningstext. Det bör i en lag ersättas med polisman och i övriga med och, i förekommande fall, Säkerhetspolisen. , polisstyrelse, polisdistrikt, polisnämnd, länspolismästare och polischef Regeringens förslag: Begreppet polismyndighet ska ersättas med Polisstyrelse, polisdistrikt, polisnämnd, länspolis- mästare och polischef ska utmönstras ur lagtext och vid behov ersättas Kommitténs förslag överensstämmer med regeringens förslag. Remissinstanserna: Flertalet remissinstanser yttrar sig inte över för- De remissinstanser som yttrar sig är genomgående positiva till Försvarsmakten framför vissa synpunkter på hur de nya be- greppen ska uppfattas i förhållande till regleringen om militärpolis. Skälen för regeringens förslag Begreppet polismyndighet används i ett mycket stort antal författ- I de bestämmelser som innehåller ett icke preciserat polismyn- dighetsbegrepp, dvs. enbart ordet polismyndighet i olika böjningsformer, bör det ersättas med . Regeringen anger i avsnitt 6.3 vad som bör gälla för , som ska ingå i den nya . I avsnitt 7.1.1 behandlas frågan hur regleringen bör utformas i de fall där det finns ett geografiskt preciserat begrepp som närmaste polismyndighet eller polismyndigheten på Polisstyrelsen, polisdistrikt, polisnämnd, länspolismästare och polischef I den nya riksomfattande polisorganisationen bör inte längre uttrycket den lokala polisorganisationen användas i lagtext. Det bör därför ersättas För ledningen av varje polismyndighet finns det en polisstyrelse som består av polischefen och ett antal övriga ledamöter som regeringen Eftersom den nya kommer att organiseras på annat sätt än de nuvarande polismyndigheterna kommer det inte att fin- nas några polisstyrelser . Därmed bör detta begrepp antingen utmönstras eller ersättas med . Polisdistriktet är polismyndighetens geografiska verksamhetsområde. Varje län utgör ett polisdistrikt och i varje distrikt finns en polismyndighet som ansvarar för verksamheten där. kommer att ha hela landet som verksamhetsområde och det finns därför inte längre något behov av begreppet polisdistrikt. Det bör i förekommande fall ersättas med . I 3 § lagen (1943:881) om polisens ställning under krig finns bestämmelser om avlöning till en polisman som deltar i rikets försvar. Bestämmelsen, som inte har ändrats sedan lagen tillkom 1943, synes utgå från förhållandena före polisens förstatligande då polisen inte bara hade staten som huvudman. Både det andra stycket i den paragrafen, där begreppet polisdistrikt förekommer, och bestämmelsen i övrigt bör mot den bakgrunden upphävas. I lagen (1981:324) om medborgarvittnen, där både polisstyrelse och polisdistrikt nämns, krävs dock någon form av precisering. I 1 och 4 §§ anges att en kommun får utse trovärdiga personer att som medborgarvittnen följa polisens arbete inom det polisdistrikt som kommunen tillhör. Bestämmelser om medborgarvittnenas tjänstgöring meddelas av kommunen efter samråd med polisstyrelsen. Om en annan kommun inom polisdistriktet utsett medborgarvittnen ska samråd även ske med denna. I den kommande organisationen utan polisdistrikt måste en annan geografisk anknytning för denna verksamhet skapas. Verksamheten med medborgarvittnen bör ges samma förutsättningar . Eftersom indelningen i polisdistrikt sammanfaller med indelningen i län kan detta, som kommittén föreslår, lättast åstadkommas genom att polisdistrikt ersätts med län i lagen om medborgarvittnen. Den indelningen är också naturlig för en kommun. Enligt 5 a § polislagen får en polisstyrelse inrätta en eller flera polisnämnder för att under styrelsen leda polismyndigheten inom den eller de delar av polisdistriktet som styrelsen bestämmer. Bestämmelsen bör som kommittén föreslår upphävas, vilket innebär att polisnämnd utmönstras. Med polischef avses en länspolismästare som är chef för en polismyndighet. Den nya polisorganisationen kommer att ledas av en chef, rikspolischefen, och det finns därför inte längre något behov av behålla polischef och länspolismästare i författningstext. Vilka tjänstebenämningar som kommer att finnas kommer vid behov att regleras på lägre föreskriftsnivå. Ett synonymt uttryck, nämligen chefen för polismyndigheten, används i 2 kap. 21 § ordningslagen (1993:1617). Där anges att chefen för polismyndigheten, liksom andra personer som myndigheten utser att närvara, ska ha fritt tillträde till allmänna sammankomster och offentliga tillställningar. Bestämmelsen bör, som kommittén föreslår, ändras så att de personer som utser ska ha fritt tillträde. Behöver några nya begrepp införas? Redovisningen av vilka begrepp som bör utmönstras väcker frågan om det finns behov av att införa några nya motsvarande begrepp i de berörda lagarna. Som framgår av avsnitt 4.3 pågår, parallellt med detta lagstift- 2013/14:110 ningsärende, arbetet med att genomföra den nya polisorganisationen. har i två inriktningsbeslut bl.a. bestämt att det inom ska finnas polisregioner och att dessa i sin tur ska delas in i polisområden. Mot bakgrund av att ett av syftena med omorganisationen är att skapa en större flexibilitet genom att själv till stor del får bestämma sin organisation, ser regeringen med några få undantag (se avsnitt 5.1, 6.3 och 6.4) inget behov av att nu i lag införa nya begrepp som ersätter de som utmönstras. Försvarsmakten uppger att den uppfattar regleringen i förordningen (1980:123) med reglemente för militärpolisen (militärpolisförordningen) så att i princip alla befogenheter som tillkommer en polisman som är verksam hos en polismyndighet också kan eller ska tillämpas av en militärpolisman. I ett fall där en militärpolisman, med stöd av en befogenhet som gäller för en polisman, exempelvis har omhändertagit en person, kan den tillämpliga författningen föreskriva att polisen ska sörja för den omhändertagne på ett visst sätt. Försvarsmakten uppfattar att en sådan skrivning även träffar militärpolisens verksamhet, och då i formell mening avser Försvarsmakten och dess militärpolisorganisation. Detta bör enligt Försvarsmakten beaktas vid utformningen av de definitioner som eventuellt kommer att läggas fast i ändringar av polislagen. När det däremot i en författning anges att polismyndighet har en viss befogenhet eller ska utföra en viss åtgärd bör en sådan reglering enligt Försvarsmakten i de flesta fall utesluta Försvarsmaktens militärpolisorganisation och de militärpolismän som är knutna till denna. Som framgår av avsnitt 6.1 avser regeringen inte att införa någon legaldefinition av begreppet polisen. Omorganisationen av polisen medför inte några förändringar för militärpolisen. Däremot väcker den frågan om det finns behov av att, utöver vad kommittén föreslår, komplettera några författningar med bestämmelser som tydliggör att det, utöver och Säkerhetspolisen, kan finnas andra myndigheter som berörs av regleringen. Regeringen kan konstatera att så är fallet. Försvarsmaktens synpunkter på behovet av ändringar i lagen (1976:511) om omhändertagande av berusade personer behandlas i avsnitt 6.6.3. Regeringens förslag: Verksamheten vid ska fortgå på samma sätt som efter omorganisationen. Laboratoriet ska nämnas i författningstext, men benämningen ska vara Nationellt forensiskt centrum. Kommitténs förslag överensstämmer inte med regeringens. Kommittén föreslår att utmönstras som begrepp i författningstext. Remissinstanserna: Remissinstanserna yttrar sig inte särskilt över för- Skälen för regeringens förslag: Prop. 2013/14:110 rium är en myndighet som framför allt utför forensiska undersökningar som föranleds av misstanke om brott.