prop · H103119 · 2014-03-18 00:00:00 — Skälen för regeringens bedömning Konsekvenser för den kommunala självstyrelsen En inskränkning i den kommunala självstyrelsen bör enligt 14 kap. 3 § regeringsformen inte gå utöver vad som är nödvändigt med hänsyn till de ändamål som har föranlett den. Bestämmelsen ger uttryck för en proportionalitetsprincip vad gäller inskränkningar i den kommunala Enligt regeringens förslag ska vårdgivaren, enligt 8 a § andra stycket lagen (1991:1129) om rättspsykiatrisk vård, förkortad LRV, tillhanda- hålla teknisk utrustning för elektroniska kommunikationstjänster. föreslås att vårdgivaren, enligt 8 a § tredje stycket LRV, ska omhänderta annan utrustning för elektroniska kommunikationstjänster än sådan som Båda förslagen innebär nya åligganden för landstingen och medför en inskränkning i den kommunala självstyrelsen. Regeringen konstaterar att det på sjukvårdsinrättningarna finns tillgång till telefoner och datorer som tillhandahålls av vårdgivarna. Förslaget innebär inte att det ställs några krav på vårdgivarna att tillhandahålla viss utrustning eller ett visst antal telefoner eller datorer. Vårdgivaren får vidare organisera patientens användning av elektroniska kommunikationstjänster på lämpligt sätt utifrån de behov och förutsätt- ningar som gäller på vårdinrättningen. Förslaget syftar till att den psykiatriska tvångsvården ska erbjuda en trygg och säker vårdmiljö och att brottslighet inifrån sjukvårdsinrätt- ningarna ska motverkas. Detta väger enligt regeringen över den inskränk- ning som förslaget medför i den kommunala självstyrelsen. bedöms sålunda proportionerligt och därmed godtagbart. konstaterar vidare att samtliga landsting, liksom Kommuner och Landsting, som yttrat sig över promemorians förslag har ställt sig bakom Vidare föreslås att sådan egendom som avses i 21 § lagen (1991:1128) om psykiatrisk tvångsvård, förkortad LPT, ska omhändertas. förslag innebär ett nytt åliggande för landstingen och medför därmed en inskränkning i den kommunala självstyrelsen. Det är emellertid av stor betydelse att sjukvårdsinrättningarna kan erbjuda en drogfri miljö samt vidare att egendom omhändertas om den kan användas för att skada patienten själv eller någon annan eller vara till men för vården eller ordningen på vårdinrättningen. Regeringen anser därför att syftet med förslaget väger över den inskränkning som det medför i den kommunala Regeringen bedömer inte att förslagen i övrigt påverkar den kom- Eftersom förslaget att vårdgivare ska tillhandahålla utrustning för elektroniska kommunikationstjänster för att säkerställa patientens rätt att stå i förbindelse med annan person innebär ett utökat lagstadgat åtagande för landstingen kan den kommunala finansieringsprincipen vara tillämplig. Om så är fallet ska landstingen kompenseras för eventuella ökade kostnader till följd av förslaget. Genom propositionens förslag ges vårdgivarna utökade möjligheter för kontroll och säkerhet vid vårdinrättningar för vilka en förhöjd säkerhetsklassificering gäller genom att vissa patientgrupper endast får använda sådan teknisk utrustning för elektroniska kommunikationstjänster som vårdgivaren tillhandahåller. Det krävs inte av vårdgivarna att de ska tillhandahålla viss utrustning med vissa tekniska möjligheter. Det krav som ställs är att vårdgivaren, genom att tillhandahålla utrustning för elektroniska kommunikationstjänster, ska säkerställa patientens rätt att stå i förbindelse med annan person. Hur detta praktiskt och organisatoriskt ska lösas är en fråga för vårdgivaren att bestämma. Som framgått ovan finns tillgång till telefoner och datorer vid klinikerna. Regeringen ser därför inte att förslaget kommer att innebära annat än marginella kostnader för landstingen. Förslaget rörande elektroniska kommunikationstjänster medför att t.ex. en patient som vårdas med stöd av LPT och som vårdas vid en inrättning eller avdelning för vilken en förhöjd säkerhetsklassificering gäller inte får omfattas av det generella förbudet. Därvid får det ankomma på vårdgivaren att anpassa den fysiska utformningen av sjukvårdsinrättningen och olika avdelningar med hänsyn tagen till detta, t.ex. genom att inrätta särskilda vårdenheter för patienter som inte får omfattas av det generella förbudet. Kommuner och Landsting (SKL) anför att det är sannolikt att omställning av verksamheten och eventuell organisationsanpassning av den psykiatriska tvångsvården till de nya bestämmelserna initialt kommer att medföra icke försumbara kostnader för landstingen. Regeringen menar att regleringen i sig inte innebär krav på en ny organisation. I vilken mån den psykiatriska vården behöver organiseras på ett annat sätt för att regleringen ska få avsedd effekt går inte att bedöma. Det är dessutom redan vid tvångslagarnas införande förutsatt av lagstiftaren att sjukvårdshuvudmännen själva bör avgöra i vilken utsträckning vissa vårdbehövande – vare sig de är lagöverträdare eller inte – från behandlingssynpunkt och med hänsyn till t.ex. säkerhetskraven bör vistas på särskilda enheter (prop. 1990/91:58). Då merparten av landstingen inte lyft frågan och då SKL inte utvecklat vilka kostnader man menar kan uppkomma gör därför regeringen samma bedömning som i promemorian, dvs. att förslaget endast innebär marginella kostnadsökningar för landstingen. Förslaget om att 21 § LPT ska göras obligatoriskt tillämplig torde inte innebära några kostnader för landstingen då egendom som inte får innehas av patienten faktiskt omhändertas med nu gällande lags utformning. Regeringen bedömer heller inte att beslut om individuella inskränkningar i rätten att använda elektroniska kommunikationstjänster ska innebära någon ökad måltillströmning till domstolarna. Sådana beslut Prop. 2013/14:119 kan fattas redan inom ramen för nu gällande lag och det finns ingenting i lagförslaget som talar för en ökning av antalet sådana beslut. Förslaget att vårdgivaren får besluta om allmän inpasseringskontroll bör inte medföra någon kostnad för densamme. I lagstiftningen ges endast en möjlighet att besluta om sådan kontroll. Det är därefter upp till vårdgivaren att avgöra om det finns behov av att effektuera detta. Regeringen menar sålunda att förslagen i propositionen endast innebär marginella kostnadsökningar för landstingen. Någon kompensation i enlighet med den kommunala finansieringsprincipen bedöms därmed inte vara aktuell. Förslaget om ett förbud för vissa patientgrupper som vårdas med stöd av LRV att använda annan utrustning för elektroniska kommunikationstjänster än sådan som tillhandahålls av vårdgivaren, innebär för den enskilde en ytterligare inskränkning i grundläggande fri- och rättigheter i jämförelse med vad som gäller enligt nuvarande lag. En avvägning mellan den enskildes intresse och samhällets intresse av att den psykiatriska vården kan erbjuda en trygg och säker vårdmiljö och motverka att patienten återfaller i brottslighet ger dock vid handen att den inskränkning som föreslås får anses proportionerlig och tillgodoser ändamål som är godtagbart i ett demokratiskt samhälle. Det får vidare anses befogat, vid en motsvarande avvägning vad gäller förslagen om kroppsvisitation och ytlig kroppsbesiktning beträffande patienter som vårdas med stöd av hälso- och sjukvårdslagen (1982:763) samt att vårdgivare får besluta om allmän inpasseringskontroll, att den enskildes intresse får stå tillbaka för att en god vård ska kunna erbjudas och en god säkerhet upprätthållas inom sjukvårdsinrättningen. Enligt regeringens bedömning medför förslagen inte några konsekvenser för sysselsättning och offentlig service i olika delar av landet, för jämställdheten mellan kvinnor och män eller för möjligheterna att nå de integrationspolitiska målen. Lagändringarna föreslås träda i kraft och bör inte kräva någon övergångsreglering. 2013/14:119 12 12.1Förslaget till lag om ändring i (1991:1128) om psykiatrisk tvångsvård 21 § En patient får inte inneha 1.narkotika, alkoholhaltiga drycker, andra berusningsmedel eller sådana varor som omfattas av lagen (1999:42) om förbud mot vissa hälsofarliga varor, 2.sådana medel som avses i lagen (1991:1969) om förbud mot vissa dopningsmedel, 3.injektionssprutor eller kanyler, som kan användas för insprutning i människokroppen, 4.andra föremål som är särskilt ägnade att användas för missbruk av eller annan befattning med narkotika, eller 5.annan egendom som kan skada honom eller henne själv eller någon annan eller vara till men för vården eller ordningen på vårdinrättningen. Påträffas sådan egendom som avses i första stycket, ska den omhändertas. Bestämmelsen behandlas i avsnitt 6 och 8. gällande bestämmelse är fakultativt utformad. Om en patient inte får inneha viss egendom är det mest följdriktigt att det föreligger en skyldighet att omhänderta densamma. Bestämmelsen i andra stycket har därför gjorts obligatoriskt tillämplig. Omhändertagen egendom som inte ska förstöras eller säljas i enlighet med 24 § ska återlämnas till patienten när vården upphör. Det görs också redaktionella och språkliga ändringar i paragrafen. 22 b § Ett beslut enligt 20 a eller 22 a § gäller . När det inte längre finns förutsättningar för beslutet ska chefsöverläkaren genast besluta att inskränkningen eller övervakningen ska upphöra. Frågan om upphörande ska övervägas fortlöpande. Tiden för inskränkningen eller övervakningen får genom nytt beslut förlängas med högst . Inspektionen för vård och omsorg ska utan dröjsmål underrättas om beslut enligt 20 a, 22 a §§ eller enligt andra stycket. Bestämmelsen behandlas i avsnitt 7. I ett nytt andra stycke klarläggs att chefsöverläkaren kan fatta förlängningsbeslut i fråga om inskränkningar i rätten att använda elektroniska kommunikationstjänster och om övervakning av försändelser. Om förutsättningarna är uppfyllda kan det fattas flera förlängningsbeslut. Beslut om förlängning är överklagbart. Inspektionen för vård och omsorg ska, enligt tredje stycket, underrättas även om ett förlängningsbeslut. 23 a § Bestämmelserna i 21 och 23 §§ ska gälla alla som vårdas vid en sjukvårdsinrättning eller avdelning för sluten psykiatrisk tvångsvård. Bestämmelsen är ny och behandlas i avsnitt 8. Genom hänvisningen till 21 § får inte heller patienter som vårdas frivilligt med stöd av hälso- och sjukvårdslagen (1982:763), förkortad HSL, inneha sådan egendom som räknas upp i bestämmelsen. Chefsöverläkaren får, under de förutsättningar som anges i 23 §, besluta om kroppsvisitation eller ytlig kroppsbesiktning även beträffande dessa patienter. Det ska anmärkas, att frivilligt intagna patienter inte omfattas av bestämmelsen i 20 a § som medger beslut om inskränkning i rätten att använda elektroniska kommunikationstjänster. Utrustning för elektroniska kommunikationstjänster får heller inte omhändertas beträffande patienter som vårdas enligt HSL. Bestämmelsen har utformats i enlighet med Lagrådets förslag. 23 b § Om det är nödvändigt för att säkerheten ska kunna upprätthållas vid en sjukvårdsinrättning eller avdelning för sluten psykiatrisk tvångsvård för vilken en förhöjd säkerhetsklassificering gäller, får vårdgivaren besluta att alla personer som passerar in i inrättningen eller på avdelningen ska kroppsvisiteras (allmän inpasseringskontroll). Syftet med kontrollen ska vara att söka efter föremål som en intagen inte får inneha enligt denna lag eller beslut som har meddelats med stöd av lagen. Skriftliga meddelanden får inte granskas. Kroppsvisitation och undersökning av väskor och andra föremål ska ske genom användande av metalldetektor eller annan liknande anordning eller, om det finns särskilda skäl, på annat sätt. Säkerhetskontroll vid domstolsförhandling på sjukvårdsinrättningen beslutas i enlighet med lagen (1981:1064) om säkerhetskontroll i domstol. Bestämmelsen är ny och behandlas i avsnitt 9. Med vårdgivare avses det landsting som, enligt 15 § lagen (1991:1128) om psykiatrisk tvångsvård, förkortad LPT, ansvarar för verksamheten. Enligt första stycket får vårdgivare, vid sjukvårdsinrättningar eller avdelningar för vilka en förhöjd säkerhetsklassificering gäller, dvs. den högsta eller näst högsta säkerhetsklassen enligt föreskrifter (SOSFS 2006:9), besluta om allmän inpasseringskontroll om det är nödvändigt för att säkerheten ska kunna upprätthållas. Av proportionalitetsprincipen följer att beslut om kontroll ibland kan inskränkas till att gälla viss avdelning där säkerhetsläget så påfordrar. Syftet med kontrollen är att söka efter föremål som en intagen inte får inneha enligt lagen eller enligt ett beslut som har meddelats med stöd av densamma. Härmed avses föremål som enligt 21 § LPT inte får innehas vilket inbegriper t.ex. vapen som kan vålla skada eller annat som kan vara till men för vården eller ordningen på vårdinrättningen. Med beslut som meddelats enligt lagen avses t.ex. beslut i enlighet med 20 a § LPT om inskränkning i rätten att använda elektroniska kommunikationstjänster där utrustningen omhändertagits därför att patienten inte får inneha densamma. Skriftliga meddelanden får inte granskas. En försändelse får dock, i likhet med vad som gäller enligt fängelselagen (2010:610), öppnas i syfte att granska om det finns något otillåtet föremål i den. 2013/14:119 I andra stycket anges att kroppsvisitationen – den allmänna inpasseringskontrollen – som huvudregel ska ske med tekniska hjälpmedel såsom handmetalldetektor, larmbåge eller röntgenmaskin. Om det emellertid finns särskilda skäl, t.ex. om den mekaniska kontrollen indikerar otillåten egendom eller om den mekaniska utrustningen är ur funktion, får kroppsvisitation ske. Nekar besökare att genomgå kontrollen får inpassering vägras. I tredje stycket tydliggörs att den allmänna inpasseringskontrollen inte får omfatta dem som ska närvara vid domstolsförhandling vid sjukvårdsinrättningen. Beslut om säkerhetskontroll i domstol fattas i enlighet med den särskilda lagen (1981:1064)om säkerhetskontroll i domstol. Det åligger vårdgivaren att säkerställa att domstolsoffentligheten kan upprätthållas. Det får förutsättas att, om det beslutas om allmän inpasseringskontroll, vårdgivaren informerar domstolen om beslutet – i den mån domstolslokalen ligger innanför kontrollen – och att man i dialog kan komma fram till bästa möjliga praktiska lösningar från såväl vårdgivarens som domstolens synpunkt. Konsekvenserna av att otillåten egendom påträffas hos någon som passerar kontrollen kan variera. Påträffas egendom hos en patient får denna hanteras i enlighet med regelverket i LPT. Är det fråga om personal får konsekvenserna hanteras utifrån arbetsrättslig lagstiftning och eventuellt straffrättslig. I fråga om andra personer kan vårdgivaren erbjuda inlåsning av medhavd egendom som bedöms otillåten besöket på avdelningen eller vårdinrättningen pågår. Nekar därvid den besökande att lämna ifrån sig egendom får inpassering vägras. Är det fråga om föremål som är brottsliga att inneha bör polismyndigheten kontaktas. Kontrollen ska gälla lika för alla och får därför vidtas på alla som passerar in, patienter – utan avgränsning till någon särskild grupp – besökare och personal. När sålunda allmän inpasseringskontroll bedöms motiverad på grund av ordnings- och säkerhetsskäl behöver inte någon riskbedömning göras i det enskilda fallet. Mot denna bakgrund föreslås heller inte att det ska kunna beslutas om undantag från inpasseringskontrollen. Beslutar vårdgivaren om allmän inpasseringskontroll får beslutet gälla tills att säkerhetsnivån ändras till den lägsta säkerhetsnivån. I 8 b § lagen (1991:1129) om rättspsykiatrisk vård föreslås en princip likalydande bestämmelse rörande den rättspsykiatriska vården. Regeringen eller den myndighet regeringen bestämmer får meddela verkställighetsföreskrifter om hur kontrollen ska utformas. Bestämmelsen har utformats i enlighet med Lagrådets förslag. 12.2Förslaget till lag om ändring i lagen (1991:1129) om rättspsykiatrisk vård 8 § Vid sluten rättspsykiatrisk vård enligt denna lag gäller, om inte annat anges i 8 a §, i tillämpliga delar bestämmelserna i 18–24 §§ lagen (1991:1128) om psykiatrisk tvångsvård. I fråga om den som är anhållen, häktad eller intagen i eller ska förpassas till kriminalvårdsanstalt får Kriminalvården i särskilda fall, om det behövs från ordnings- eller säkerhetssynpunkt, besluta om särskilda inskränkningar i rätten att ta emot eller skicka försändelser, att ta emot besök eller att stå i förbindelse med utomstående genom elektronisk kommunikation. I fråga om den som är intagen i eller ska förpassas till ett särskilt ungdomshem till följd av en dom på sluten ungdomsvård enligt 32 kap. 5 § får fatta motsvarande beslut. Försändelser som avses i 3 kap. 6 § häkteslagen (2010:611)från den som är häktad eller anhållen, försändelser som avses i 7 kap. 6 § fängelselagen (2010:610) från den som är intagen liksom brev som avses i 19 § andra stycket lagen (1990:52) med särskilda bestämmelser om vård av unga ska dock alltid vidarebefordras utan föregående granskning. I fråga om den som ges rättspsykiatrisk vård efter beslut av domstol eller som är intagen i kriminalvårdsanstalt får regeringen i särskilda fall, om det behövs med hänsyn till rikets säkerhet eller till risken för att denne under vistelsen på sjukvårdsinrättningen medverkar till terroristbrott enligt 2 § lagen (2003:148) om straff för terroristbrott, besluta om särskilda inskränkningar i rätten att ta emot eller skicka försändelser, ta emot besök eller stå i förbindelse med utomstående genom elektronisk kommunikation. I första stycket görs en hänvisning till den nya bestämmelsen i 8 a §. 8 a § Den som ges rättspsykiatrisk vård med beslut om särskild utskrivningsprövning och som vårdas på en sjukvårdsinrättning eller avdelning för vilken en förhöjd säkerhetsklassificering gäller, får endast använda sådan teknisk utrustning för elektroniska kommunikationstjänster som tillhandahålls av vårdgivaren. Detsamma gäller den som är anhållen, häktad eller intagen i eller ska förpassas till kriminalvårdsanstalt. Vårdgivaren ska, i syfte att säkerställa patientens rätt att stå i förbindelse med annan person, tillhandahålla sådan utrustning som avses i första stycket. Om patienten innehar annan utrustning för elektroniska kommunikationstjänster än sådan som tillhandahålls av vårdgivaren, ska den omhändertas patienten vårdas på en inrättning eller avdelning som avses i första stycket. Chefsöverläkaren får besluta om kroppsvisitation eller ytlig kroppsbesiktning för kontroll av att patienten inte bär på sig sådan utrustning som avses i tredje stycket. Bestämmelsen är ny och behandlas i avsnitt 6. Av första stycket följer att de patientgrupper som räknas upp i bestämmelsen endast får använda sådan teknisk utrustning för elektroniska kommunikationstjänster som vårdgivaren tillhandahåller. Det är fråga om patienter som vårdas enligt lagen (1991:1129) om rättspsykiatrisk vård, förkortad LRV, med beslut om särskild utskrivningsprövning där det bedömts finnas en risk för återfall i allvarlig brottslighet. Det är vidare fråga om patienter som är anhållna eller häktade och patienter som redan är föremål för en pågående verkställighet av ett fängelsestraff eller som ska förpassas till 2013/14:119 en kriminalvårdsanstalt. Bestämmelsen omfattar även dem som vårdas frivilligt på en psykiatrisk klinik i enlighet med 9 kap. 2 § fängelselagen (2010:610) och 5 kap. 2 § häkteslagen (2010:611). Vid en avvägning mellan den enskildes intresse och samhällets intresse av en trygg och säker vårdmiljö och möjligheten att motverka brotts- lighet får inskränkningen för ifrågavarande patienter anses propor- tionerlig och det tillgodoser ändamål som är godtagbart i ett demokratiskt Det kan inte anses proportionerligt att låta ett generellt förbud mot innehav av egen utrustning för elektroniska kommunikationstjänster omfatta patienter som vårdas med stöd av LPT eller LRV om det inte bedömts finnas någon risk för återfall. Inskränkningen, att inte få använda egen utrustning, får endast gälla angivna patientgrupper och dessutom endast vid vårdinrättningar eller avdelningar för vilka en förhöjd säkerhetsklassificering gäller i enlighet med Beträffande begreppet elektroniska kommunikationstjänster har det samma innebörd som i 20 a § LPT dvs. tjänster som vanligen tillhanda- hålls mot ersättning och som helt eller huvudsakligen utgörs av över- föring av signaler i elektroniska kommunikationsnät. överföring av tal, fax och data och andra former av kommunikation Således omfattas t.ex. användning av tjänster för fast telefoni, mobiltelefoni, internet och e-post. anmärkas, att i 8 § andra och tredje stycket LRV talas i stället om elek- Någon skillnad i sak torde därvid inte vara Enligt propositionen En ny fängelse och häkteslagstiftning (prop. 2009/10:135) är avsikten med uttryckssättet i 8 § LRV endast att, till skillnad från vad som gällde tidigare, visa att inskränkningar i den intagnes rätt till kontakt med omvärlden även kan avse annan elektronisk kommunikation än telefonsamtal. I andra stycket åläggs vårdgivaren att tillhandahålla utrustning för elektroniska kommunikationstjänster så att patientens rätt att stå i för- bindelse med annan person säkerställs. På vilket sätt detta sker över- lämnas till vårdgivarna utifrån de förutsättningar som råder på vård- Vårdgivarens skyldighet får dock inte tolkas så snävt att det innebär en faktisk inskränkning för patienten. Hänsyn måste också tas till att utrustning för elektroniska kommunikationstjänster i vissa fall fungerar som hjälpmedel vid funktionshinder. Det ställs inte krav på att patientens rätt att inhämta information måste säkerställas elektroniskt. Det förutsätts dock att vårdgivaren ser till att grundlagsskyddade rättig- Om patienten missbrukar rätten att använda den utrustning som vård- givaren tillhandahåller får ett individuellt beslut fattas om inskränkning i enlighet med vad som stadgas i 20 a § LPT och detta beslut kan över- klagas av patienten. Med vårdgivare avses det landsting som driver verksamheten enligt Om en patient som avses i första stycket innehar annan utrustning för elektroniska kommunikationstjänster än sådan som tillhandahålls av vårdgivaren ska den, enligt tredje stycket, omhändertas så länge patienten vårdas på en sjukvårdsinrättning eller avdelning för vilken en förhöjd Ett sådant beslut får inte överklagas. Av fjärde stycket framgår att chefsöverläkaren får besluta om kroppsvisitation eller ytlig kroppsbesiktning för att eftersöka sådan utrustning som avses i tredje stycket. Bestämmelsen har utformats i enlighet med Lagrådets förslag. 8 b § Om det är nödvändigt för att säkerheten ska kunna upprätthållas vid en sjukvårdsinrättning eller avdelning för sluten rättspsykiatrisk vård för vilken en förhöjd säkerhetsklassificering gäller, får vårdgivaren besluta att alla personer som passerar in i inrättningen eller på avdelningen ska kroppsvisiteras (allmän inpasseringskontroll). Syftet med kontrollen ska vara att söka efter föremål som en intagen inte får inneha enligt denna lag eller beslut som har meddelats med stöd av lagen. Skriftliga meddelanden får inte granskas. Kroppsvisitation och undersökning av väskor och andra föremål ska ske genom användande av metalldetektor eller annan liknande anordning eller, om det finns särskilda skäl, på annat sätt. Säkerhetskontroll vid domstolsförhandling på sjukvårdsinrättningen beslutas i enlighet med lagen (1981:1064) om säkerhetskontroll i domstol. Bestämmelsen är ny och behandlas i avsnitt 9. Med vårdgivare avses det landsting som, enligt 6 § LRV ansvarar för verksamheten. Enligt första stycket får vårdgivare, vid sjukvårdsinrättningar eller avdelningar för vilka en förhöjd säkerhetsklassificering gäller, dvs. den högsta eller näst högsta säkerhetsklassen enligt föreskrifter (SOSFS 2006:9), besluta om allmän inpasseringskontroll om det är nödvändigt för att säkerheten ska kunna upprätthållas. Av proportionalitetsprincipen följer att beslut om kontroll ibland kan inskränkas till att gälla viss avdelning där säkerhetsläget så påfordrar.