prop · H103121 · 2014-02-25 00:00:00 — Därutöver saknas det enligt regeringen skäl att göra ett dispositionsförbud tillämpligt på annat än sådan egendom som utgörs av pengar, fordran eller annan rättighet. Med pengar avses i detta sammanhang kontanter i form 2013/14:121 av sedlar och mynt. Med en fordran eller annan rättighet avses kontobe- hållningar och liknande tillgodohavanden hos en verksamhetsutövare. Aktier, obligationer eller andra värdepapper är normalt papperslösa och finns registrerade på en värdepappersdepå och/eller ett värdepappers- konto där också innehavets värde framgår som ett penningbelopp. omfattas därmed av den föreslagna beskrivningen av vad ett disposi- tionsförbud bör kunna avse. Därutöver kan penningöverföringar via olika typer av betaltjänster ske utan att sändaren eller mottagaren har något konto Även sådana överföringar träffas av förslaget. av annat slag, t.ex. dyrbara varor, påträffas hos en verksamhetsutövare, bör denna, med beaktande av att sådan egendom nu föreslås kunna förverkas hos penningtvättaren, kunna säkras genom reglerna om beslag. egendom är inte heller lättrörlig på samma sätt som egendom som finns inom de finansiella systemen. Utredningen föreslår att ett dispositionsförbud ska kunna avse ett värde som motsvarar vad som kan beräknas bli föremål för förverkande, för- budet ska alltså inte knytas till en specifik transaktion. samfund anser att det finns risk att rättssäkerheten eftersätts om omständig- heter knutna till en viss transaktion eller ett visst konto som i ett fall an- ses grunda beslut om dispositionsförbud, även ska kunna läggas till grund för dispositionsförbud beträffande andra konton och transaktioner. polisstyrelsen anser däremot att det är mer ändamålsenligt om samtliga tillgodohavanden som den rapporterade fysiska eller juridiska personen har hos det rapporterande företaget blir föremål för dispositionsförbudet. Regeringen gör i denna del följande bedömning. förbud bör kunna uppkomma dels på grund av en eller flera rapporter om misstänkta transaktioner, dels på grund av annan information som Finans- polisen har tillgång till. Att en verksamhetsutövare avger en misstänkt trans- aktionsrapport kan i sin tur vara resultatet av en räcka transaktioner som sammantaget väckt verksamhetsutövarens misstanke om att de utgör ett led i penningtvätt eller finansiering av terrorism. Att mot den bakgrunden låta ett dispositionsförbud omfatta endast den transaktion som slutligen lett fram till ett dispositionsförbud framstår inte som ändamålsenligt. stället bör dispositionsförbudet omfatta den egendom som misstänks vara föremål för penningtvätt eller avsedd för finansiering av terrorism. det är en rad av transaktioner avseende olika belopp som gett upphov till dispositionsförbudet, bör t.ex. det sammanlagda beloppet kunna bli före- mål för förbudet. För det fall misstankarna visar sig vara välgrundade är det också det beloppet som i slutändan kan bli föremål för förverkande. Att låta dispositionsförbudet omfatta egendom till ett värde utöver vad som misstänks vara föremål för penningtvätt eller avsett för finansiering av terrorism skulle däremot strida mot såväl ändamålssom proportiona- Av beslutet om dispositionsförbud bör framgå vilka pengar eller vilket penningvärde dispositionsförbudet avser och att den berörda egendomen inte får flyttas eller disponeras på annat sätt. Ett beslut om dispositions- förbud ska gälla och verksamhetsutövaren ska omgående under- rättas om beslutet eftersom det är denne som ska se till att det efterlevs (se nästa avsnitt). Om en kund efter ett beslut om dispositionsförbud på egen hand genom- för, eller begär men nekas att genomföra, ytterligare transaktioner som också framstår som misstänkta, ska verksamhetsutövaren lämna uppgift- Prop. 2013/14:121 er om dessa till Finanspolisen på vanligt sätt. Finanspolisen kan då be- sluta om dispositionsförbud även i fråga om den egendom som avses med dessa senare genomförda eller begärda transaktioner. 9.2.4Giltighetstid och underrättelse om beslut om dispositionsförbud Regeringens förslag: Ett dispositionsförbud ska gälla under . Den som drabbas av ett dispositionsförbud ska underrättas om beslutet, när det kan antas att syftet med åtgärden inte motverkas och utredningen inte skadas om uppgiften röjs. Åklagaren ska fatta beslut om att underrättelse kan ske i det enskilda fallet. En underrättelse behöver inte lämnas, om den med hänsyn till omständigheterna uppenbart är utan betydelse. Utredningens förslag överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: De flesta remissinstanserna lämnar utredningens förslag utan invändning. Hovrätten för Nedre påpekar att det kan vara svårt att veta vem som ska underrättas om ett beslut om dispositionsförbud när ingen misstänkt person finns utpekad men anser att underrättelseskyldigheten bör vara obligatorisk. ifrågasätter om det inte bör vara Finanspolisen som beslutar om underrättelse i sådana fall då beslut om förundersökning inte fattats och åklagare inte inträtt som förundersökningsledare. anser att huvudregeln bör vara att underrättelse omgående eller ska lämnas. betonar vikten av att de myndigheter som ska hantera frågor om dispositionsförbud, liksom penningbeslag, ges tillräckligt med tid för att göra en kvalitativ och rättssäker bedömning av karaktären av en misstänkt transaktion och förordar ytterligare analys av tidsfristerna. efterfrågar ett klargörande av möjligheterna för verksamhetsutövaren att underrätta kunden utan att bryta mot meddelandeförbudet i penningtvättslagen. Skälen för regeringens förslag: Liksom vid tvångsmedelsanvändning bör utgångspunkten vara att ett dispositionsförbuds varaktighet ska begränsas i möjligaste mån utan att syftet med åtgärden går förlorat. Ett dispositionsförbud innebär inskränkningar i den enskildes möjligheter att förfoga över sin egendom, vilket kan leda till negativa konsekvenser för den enskilde. Ju förbudet gäller, desto mindre är risken för att den enskilde drabbas av skada. Även den låga misstankegrad som föreslås räcka för ett beslut om dispositionsförbud talar för att varaktigheten av åtgärden bör vara kort. Mot den enskildes intresse står intresset av att polis och åklagare ska hinna utföra ändamålsenliga utredningsåtgärder och få fram ett tillräckligt underlag för ett eventuellt beslut om att inleda förundersökning och besluta om straffprocessuella tvångsmedel. Med beaktande av de intressen som gör sig gällande anser regeringen att framstår som en väl avvägd giltighetstid för ett dispo- 2013/14:121 sitionsförbud. Det innebär i praktiken att i det fall ett beslut om dispositionsförbud fattas under eller strax före som inte är en arbetsdag kommer beslutet att vara längre än . Därigenom undviks de utredningssvårigheter som skulle kunna följa av att de flesta verksamhetsutövare bara har öppet på vardagar. Det kommer också att innebära att tidsfristen för ett dispositionsförbud, i de fall då det inte följs av ett beslut om tvångsmedel, löper ut under en vardag då verksamhetsutövare normalt har öppet. Ett beslut om dispositionsförbud ska alltså gälla under . Har åklagare inte innan tiden löper ut fattat något beslut om tvångsmedel ska dispositionsförbudet automatiskt upphöra att gälla. Det är därefter upp till verksamhetsutövaren att avgöra hur egendomen ska hanteras i enlighet med penningtvättslagen. Som huvudregel gäller att den som blir föremål för myndighetsutövning ska underrättas om detta (jfr prop. 2005/06:178 s. 74). Senast genom underrättelsen får den enskilde kännedom om åtgärden och kan i efterhand angripa lagligheten av denna samt i förekommande fall begära skadestånd. innehåller också regler om att underrättelse ska ske efter en vidtagen tvångsåtgärd, t.ex. i fråga om beslag (27 kap. 11 § RB). När sådan underrättelse ska ske skiljer sig åt mellan olika situationer. I fråga om beslag av en försändelse hos befordringsföretag gäller t.ex. att den som drabbas av beslutet ska underrättas först så snart det kan ske utan men för utredningen. Huvudregeln om att underrättelse ska lämnas bör gälla även vid dispositionsförbud. Frågan är i stället när en sådan underrättelse ska lämnas. Ett beslut om dispositionsförbud innebär ett tidsbegränsat ingrepp i en enskilds möjlighet att förfoga över viss egendom. I de fall ett dispositionsförbud upphör att gälla vid tvådagarsfristens utgång är det inte uteslutet att den enskilde kommer att vara omedveten om att egendomen har varit belagd med ett dispositionsförbud. I andra fall kan beslutet få ekonomiska konsekvenser för såväl den enskilde som andra som är beroende av att en viss transaktion genomförs eller att ett belopp kan disponeras. Om underrättelse lämnas redan i samband med beslutet får den berörde möjlighet att begränsa de skadeverkningar som kan uppstå till följd av beslutet. I den situationen finns en beaktansvärd risk för att ett beslut om dispositionsförbud inte blir meningsfullt och att den fortsatta utredningen försvåras eller till och med förstörs. Med beaktande av de motstående intressena anser regeringen att underrättelse ska ske så snart det kan antas att syftet med dispositionsförbudet inte motverkas och utredningen inte skadas om uppgiften röjs. anför att det bör vara Finanspolisen som fattar beslut om underrättelse i sådana fall då dispositionsförbudet inte leder till att förundersökning inleds och åklagare inträder som förundersökningsledare. Detta eftersom Finanspolisen kan behöva vidta ytterligare kontroller eller andra åtgärder med anledning av de misstänkta transaktionerna. Regeringen anser, med hänsyn till att ett beslut om dispositionsförbud ska underställas åklagare som ska pröva om åtgärden ska bestå, att åklagare bör fatta beslut om underrättelse även i samband med ett ställningstagande om att inte inleda förundersökning. I sådant fall bör underrättelse normalt kunna lämnas. Hovrätten för Nedre påpekar att det kan vara svårt att veta Prop. 2013/14:121 vem som ska underrättas om dispositionsförbudet när det inte finns någon misstänkt person utpekad. Enligt utredningens förslag är det den som fått sin egendom belagd med dispositionsförbud som ska underrättas om åtgärden. Regeringen noterar att det förhållandet att ett beslut om dispositionsförbud knyts till misstänkt egendom, innebär att det varken behöver finnas någon misstänkt person utpekad eller vara utrett vem egendomen tillhör. Underrättelsen om åtgärden bör därmed lämnas till den som disponerar egendomen, t.ex. innehavaren av det konto på vilket egendomen finns tillgänglig. I den mån kännedom finns om vem egendomen tillhör ska denne underrättas. efterfrågar ett klargörande när det gäller möjligheten för verksamhetsutövaren att underrätta kunden utan att bryta mot meddelandeförbudet i penningtvättslagen. Regeringen gör följande överväganden. Verksamhetsutövare, liksom dess styrelseledamöter och anställda, är förbjudna att för kunden eller för någon utomstående röja att en granskning har genomförts, att transaktionen har rapporterats eller att en undersökning utförs eller kan komma att utföras (3 kap. 4 § penningtvättslagen). Den som uppsåtligen eller av grov oaktsamhet bryter mot meddelandeförbudet kan dömas till böter (7 kap. 1 § 2). Meddelandeförbudet omfattar alltså information om granskning. Detta kan inte hindra en verksamhetsutövare från att på fråga om varför en transaktion inte genomförts, informera en kund om att det föreligger hinder att genomföra transaktionen. Vid behov bör också en blank hänvisning kunna ske till att transaktionen inte kan genomföras på grund av lag eller myndighetsbeslut. 9.2.5Ett beslut om dispositionsförbud får inte överklagas Regeringens förslag: Ett beslut om dispositionsförbud får inte överklagas. Utredningens förslag överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: Flertalet remissinstanser tillstyrker eller har inga invändningar mot förslaget. Hovrätten för Nedre anser att ett beslut om dispositionsförbud ska kunna överklagas medan ifrågasätter om avsaknaden av en överklagandemöjlighet är förenlig med . Skälen för regeringens förslag: Ett beslut om dispositionsförbud innebär en inskränkning i rätten till egendom. En enskild som drabbats av ett sådant beslut ska enligt ha rätt till ett effektivt rättsmedel inför en nationell myndighet (jfr art. 13 i konventionen med art. 1 i dess första tilläggsprotokoll). Ett dispositionsförbud innebär en tillfällig och tämligen kortvarig inskränkning av en enskilds möjlighet att förfoga över viss egendom. Be- slut om dispositionsförbud fattas av Finanspolisen, vars beslut ska underställas åklagare för prövning av om åtgärden ska bestå. dispositionsförbud ska fortlöpande omprövas och om skäl inte längre 2013/14:121 finns ska förbudet hävas. Sådana tvångsmedel, som i likhet med ett dispositionsförbud, är kortvariga kan varken överklagas eller på annat sätt bringas under rättens prövning. Så är fallet t.ex. med beslut om hämtning till förhör, anhållande, förvar och husrannsakan. En underrättelse om ett dispositionsförbud kommer normalt att ske först sedan tiden för förbudet löpt ut, varför den enskilde i de flesta fall inte kommer att bli medveten om ett dispositionsförbud förrän i efterhand. En överklagandemöjlighet skulle i dessa fall sakna betydelse. I de fall då en transaktion vägrats blir den enskilde däremot varse åtgärden och kan vilja ifrågasätta det. Om det i samband därmed kommer fram information som gör att det inte längre finns skäl för åtgärden ska den hävas. I de fall ett dispositionsförbud i stället ersätts med ett straffprocessuellt tvångsmedel kommer detta att kunna överprövas eller överklagas på sedvanligt sätt. Mot denna bakgrund anser regeringen att regleringen av ett dispositionsförbud, även med beaktande av , är omgärdat av tillfredsställande rättssäkerhetsgarantier och att skäl saknas att införa en särskild överklagandemöjlighet. Regeringens förslag: När en verksamhetsutövare lämnar uppgifter till Finanspolisen ska den ange om den egendom som är eller varit föremål för en misstänkt transaktion finns hos verksamhetsutövaren. Verksamhetsutövaren ska även lämna uppgifter om vilka tillgodohavanden kunden har hos verksamhetsutövaren och i förekommande fall uppgifter om mottagaren av transaktionen. Utredningens förslag överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: De allra flesta remissinstanser lämnar utredning- ens förslag utan invändning. påpekar att myndighetens möjlighet att lämna uppgifter om misstänkta transaktioner kan begränsas om uppgiften omfattas av sekretess och efterfrågar en författningsreglering. Svensk försäkring och anför att förslaget förutsätter förbättrade rapporteringsrutiner, t.ex. genom automatisk filöverföring, till Finanspolisen. Skälen för regeringens förslag: Verksamhetsutövare som efter närmare analys anser att det finns skälig grund att misstänka att en transaktion utgör ett led i penningtvätt eller finansiering av terrorism ska lämna uppgifter till (Finanspolisen) om alla omständigheter som kan tyda på penningtvätt eller finansiering av terrorism (3 kap. 1 § penningtvättslagen). För att uppmärksamma Finanspolisen på var egendom som skulle kunna bli föremål för ett beslut om dispositionsförbud finns, bör verksamhetsutövaren även ange om den egendom som omfattas av den misstänkta transaktionen finns hos verksamhetsutövaren och lämna uppgifter om vilka tillgodohavanden kunden har hos verksamhetsutövaren och i före- kommande fall uppgifter om mottagaren av transaktionen. lysningar är av intresse för ett ställningstagande om ett beslut om såväl Prop. 2013/14:121 dispositionsförbud som penningbeslag. en inte är verksamhetsutövare i penningtvättslagens mening, påverkar inte förslaget myndighetens möjligheter att anmäla brottsmisstankar. Enligt penningtvättslagen ska uppgifterna lämnas utan dröjsmål. Eftersom åtgärdens effektivitet och framgång är beroende av att informationen snabbt når Finanspolisen är det, som Svensk försäkring och påpekar, viktigt att det finns ett effektivt och ändamålsenligt system för rapporteringen. Regeringens förslag: Egendom i form av pengar, fordran eller annan rättighet, som skäligen kan antas vara föremål för brott enligt lagen om penningtvättsbrott eller lagen om straff för finansiering av särskilt allvarlig brottslighet i vissa fall, får tas i beslag (penningbeslag). sådant tvångsmedel får beslutas endast om åtgärden uppväger det in- trång eller men i övrigt som åtgärden innebär för den misstänkte eller för något annat motstående intresse. Promemorians förslag överensstämmer i allt väsentligt med regeringens. Remissinstanserna: anser att det bör övervägas om be- greppet egendom i bestämmelsen om penningbeslag bör bytas ut mot be- greppet tillgångar som används i finansieringslagen. rätt föreslår att bestämmelserna om penningbeslag tas in i rättegångs- balken och påpekar att det framstår som ologiskt att använda två olika begrepp när det gäller egendom och tillgångar. det bör övervägas om penningbeslag ska kunna tillämpas även vid miss- tanke om terroristbrott. förordar att ett av be- greppen egendom eller tillgångar ska väljas. pekar att ett förbudsmeddelande bör delges för att förslaget om penning- beslag ska få avsedd effekt och efterfrågar vissa förtydliganden när det gäller användningen av begreppet gäldenär samt vad som ska gälla när någon överträder ett förbudsmeddelande. portionalitetsprincipens formulering ger stort tolkningsutrymme. Skälen för regeringens förslag: Som framgått ovan är kvarstad inte ett i alla situationer lämpligt tvångsmedel för att säkra t.ex. sådan egen- dom som varit föremål för ett dispositionsförbud. Inte heller beslag enligt 27 kap. är ett tvångsmedel som skulle kunna ta vid där ett dispositionsförbud upphör, eftersom förbudet inte avser föremål (se avsnitt 5.1.6 och 9.1). För att fullt ut kunna säkra egendom som är föremål för penningtvätt eller avsedd för finansiering av terrorism bör därför en särskild reglering Den bör kunna utformas med utgångspunkt i bestämmelserna om För att tydliggöra att det handlar om beslag av en annan typ av egendom än föremål, bör benämningen penningbeslag På samma sätt som vid annan tvångsmedelsanvändning, ska proportionalitetsprincipen beaktas, vilket innebär att penningbeslag får beslutas endast om skälen för åtgärden uppväger det intrång eller men i 2013/14:121 övrigt som åtgärden innebär för den misstänkte eller för något annat mot- formulering ger stort tolkningsutrymme. Regeringen konstaterar att den valda formuleringen är densamma som gäller för tvångsmedel enligt Att proportionalitetsprincipen kommer till uttryck i lagtexten tjänar som en påminnelse om att en avvägning mellan de, i det enskilda fallet, motstående intressena måste resultera i att skälen för åt- gärden väger tyngre än skälen mot åtgärden för att tvångsmedlet ska få Beslut ska fattas av undersökningsledaren eller åklagaren och endast sådan egendom som finns tillgänglig ska få tas i penningbeslag. penningbeslaget avser en fordran eller annan rättighet ska gäldenären eller annan förpliktad, på motsvarande sätt som vid kvarstad som avser en fordran eller annan rättighet (26 kap. 3 a § RB), meddelas förbud att fullgöra förpliktelsen till annan än den lagen pekar ut. I övrigt bör rätte- gångsbalkens regler om beslag i tillämpliga delar gälla. görelse för förutsättningarna för ett beslut om penningbeslag samt vad som i övrigt gäller lämnas i författningskommentaren (se avsnitt 13.1). anser att tvångsmedel i möjligaste mån bör re- gleras i och föreslår att så sker även i detta fall. slagsreglerna i är generellt tillämpliga och utformade för beslag av föremål. Sedan tillkomst finns också en regel som anger att om det i andra författningar finns avvikande bestäm- melser om beslag gäller dessa (27 kap. 17 § RB). Detta visar att man redan vid tillkomst förutsatt att det kan finnas behov av beslagsregler även utanför . finns t.ex. i 10 kap. tryckfrihetsförordningen, 47 § fiskelagen (1993:787) och 9 kap. 6 § vapenlagen (1996:67). Den särskilda beslagsreglering som nu föreslås ska gälla för vissa brottstyper och för viss typ av egendom. Regeringen bedömer att det förhållandet, sammantaget med vad som på- pekats ovan om att beslagsregler som huvudregel gäller även beslag enligt andra författningar, gör det lämpligt att ta in de nu föreslagna reglerna i den föreslagna lagen om straff för penningtvätts- brott och i finansieringslagen. Med beaktande av synpunkter från bl.a. och Brotts- förebyggande rådet, och för att skapa ett enhetligt språkbruk bedömer regeringen, dock i motsats till , att begreppet egendom bör Ordet tillgångar i finansieringslagen bör därför bytas ut mot ordet egendom (se vidare avsnitt 13.6). påpekar att ett förbudsmeddelande enligt ut- sökningsbalken (6 kap. 3 §) ska delges sekundogäldenären (6 kap. 11 § utsökningsförordningen) och att detsamma bör gälla förbudsmeddelande i samband med penningbeslag. Regeringen konstaterar att en sekundogäl- denär enligt utsökningsbalken är någon mot vilken utmätningsgäldenären har en fordran (1 kap. 7 § UB). Vid penningbeslag däremot, liksom vid kvarstad, är ett förbudsmeddelande aktuellt endast i förhållande till den gäldenär eller annan förpliktad hos vilken den aktuella egendomen finns. I praktiken kommer det i de allra flesta fall att röra sig om banker eller andra verksamhetsutövare enligt penningtvättslagen. om att förbudsmeddelandet ska delges finns inte i eller i förundersökningskungörelsen (1947:948). Med beaktande av att gälde- nären i dessa situationer normalt kommer att vara en bank eller annan Prop. 2013/14:121 verksamhetsutövare bedömer regeringen att det inte föreligger något be- hov av att förbudsmeddelandet ska delges. Att det är angeläget att ett förbudsmeddelande kommer den förbjudne till del på ett sådant sätt att vederbörande vet vad denne har att rätta sig efter ligger i sakens natur. Det är också nödvändigt för att ett beslut om penningbeslag ska få avsedd effekt och för att det ska bli ett effektivt verktyg för de brottsbekämpande myndigheterna. Säkerhetspolisen anser att eftersom finansiering av terrorism även kan utgöra förberedelse till terroristbrott enligt lagen (2003:148) om straff för terroristbrott, bör det övervägas om regler om penningbeslag behöver införas även i den lagen. Regeringen gör följande bedömning. I de fall någon kan misstänkas för att ha tagit befattning med egendom på ett sätt som kan utgöra förberedelse till terroristbrott kan egendom säkras genom reglerna om kvarstad och beslag. Något behov av att i den situationen ta egendom i penningbeslag finns inte. Penningbeslag är ett tvångsmedel som syftar till att göra det möjligt att, i situationer då det ännu saknas en misstänkt person, säkra egendom pga. misstanke om att den är föremål för penningtvätt eller avsedd för finansiering av terrorism, normalt i anslutning till ett dispositionsförbud enligt penningtvättslagen. Skadestånd vid felaktiga beslut Regeringens bedömning: Det finns inte anledning att införa en mera långtgående rätt till skadestånd än vad som följer av skadeståndslagen för det intrång som den enskilde utsätts för vid ett dispositionsförbud eller ett penningbeslag. Utredningens och promemorians bedömningar överensstämmer med Remissinstanserna: De flesta remissinstanser yttrar sig inte särskilt när det gäller skadestånd med anledning av ett dispositionsförbud. advokatsamfund understryker vikten av ett välfungerande system för prövning av statens skadeståndsansvar vid felaktiga beslut om disposi- Skälen för regeringens bedömning: Enligt 3 kap. 2 § skadestånds- lagen ska staten ersätta personskada, sakskada eller ren förmögenhets- skada som vållas genom fel eller försummelse vid myndighetsutövning i sådan verksamhet som staten svarar för. Staten är också skyldig att er- sätta skada på grund av att någon annan kränks genom fel eller för- summelse vid sådan myndighetsutövning. Med kränkning avses enligt 2 kap. 3 § skadeståndslagen att någon allvarligt kränker någon annan ge- nom brott som innefattar ett angrepp mot dennes frihet, frid eller ära.