prop · H20322 · 2014-12-11 00:00:00 — Ett beslut av en kompanichef eller motsvarande kan omprövas av den chef som delegerat beslutanderätten till kompanichefen, dvs. som regel förbandschefen (48 §). En förbandschefs beslut kan enligt 50 § överklagas till tingsrätt. Motsvarande gäller beslut i disciplinärenden som tagits av någon annan myndighet än Försvarsmakten eller av en kommun eller ett landsting. Vid överklagande gäller lagen (1996:242) om domstolsärenden och vid handläggningen av ärendet består tingsrätten av en lagfaren domare. Om det finns särskilda skäl med hänsyn till ärendets beskaffenhet, får tingsrätten dock bestå av en lagfaren domare och tre nämndemän. Hovrättens beslut får inte överklagas. LDT innehåller även bestämmelser om handläggning av ersättningsärenden. En disciplinansvarig som skadar eller förlorar materiel som utlämnats till honom eller henne för personligt bruk kan enligt 58 § bli ersättningsskyldig. Ersättningsärendena är skilda från disciplinärendena men reglerna för handläggningen, möjligheterna att överklaga m.m. är i princip desamma (58–63 §§). Bestämmelser om förfarandet i disciplinärenden finns även i förordningen (1995:241) om disciplinansvar inom totalförsvaret, m.m. Förordningen innehåller närmare bestämmelser om bl.a. auditörer, handläggningen av disciplinärenden, verkställighetsåtgärder, tvångsmedel, överklagande av beslut om disciplinpåföljd och ersättningsärenden. I 21 kap. , vilket är tillämpligt när riket befinner sig i krig eller då regeringen med anledning av utomordentliga förhållanden föreskrivit att kapitlet ska tillämpas, finns bestämmelser om brott av krigsmän. Med krigsmän avses alla som är tjänstgöringsskyldiga vid Försvarsmakten samt vissa ytterligare personalgrupper (motsvarande 2 § 2–5 LDT). Följande gärningar straffbeläggs: lydnadsbrott, grovt lydnadsbrott, rymning, våld eller hot mot förman, samröre med fienden, undergrävande av stridsviljan, försummande av krigsförberedelse, obehörig kapitulation, stridsförsumlighet och tjänstebrott. Vissa gärningar som i fred endast skulle föranleda en disciplinär åtgärd, kan i krig bli betraktade som brott enligt 21 kap. . I 5 § anges t.ex. att den krigsman som underlåter att lyda en förmans order eller otillbörligen dröjer med att fullgöra ordern ska dömas för lydnadsbrott till böter eller fängelse i högst (LDT ger dock utrymme för disciplinära åtgärder i stället för anmälan till åtal för lydnadsbrott även i en krigssituation). I fredstid finns två brott som kan begås av krigsmän: Prop. 2014/15:22 uppvigling (16 kap. 5 §) och myteri (16 kap. 6 och 17 §§). Vidare finns det i 22 kap. bestämmelser om brott som avser krigssituationer men som inte endast kan begås av Försvarsmaktens personal utan av envar. Bland annat följande gärningar straffbeläggs: landsförräderi, landssvek, ryktesspridning till fara för rikets säkerhet och olovlig befattning med kemiska vapen. I lagen (2014:406) om straff för folkmord, brott mot mänskligheten och krigsförbrytelser straffbeläggs dessutom vissa gärningar som ingår som ett led i eller på annat sätt står i samband med en väpnad konflikt eller ockupation som krigsförbrytelser. I 10 kap. lagen (1994:1809) om totalförsvarsplikt finns bestämmelser om brott mot totalförsvarsplikten. En totalförsvarspliktig som uppsåtligen avviker eller uteblir från värnplikt, civilplikt eller allmän tjänsteplikt, vägrar eller underlåter att lyda en förmans eller annan chefs order eller på annat sätt åsidosätter vad som åligger honom eller henne under tjänstgöringen, döms enligt 2 §, om gärningen är ägnad att medföra avsevärt men för utbildningen eller tjänsten i övrigt, för brott mot totalförsvarsplikten till böter eller fängelse i högst . Om handlingen inte har varit ägnad att medföra avsevärt men för utbildningen eller tjänsten i övrigt, kan handlingen föranleda disciplinansvar enligt LDT. En totalförsvarspliktig som av oaktsamhet uteblir från värnplikt eller civilplikt döms enligt 4 § till böter. Regeringens bedömning: Den nuvarande ordningen bör behållas, enligt vilken personalen inom totalförsvaret omfattas av två olika disciplinära regelverk, lagen om offentlig anställning och lagen om disciplinansvar inom totalförsvaret, m.m., vars tillämpning är beroende av personalkategori och situation. Samma personalkategorier som bör omfattas av de respektive lagarna. Det innebär bl.a. följande. Anställda i Försvarsmakten, som inte tjänstgör utomlands i en internationell militär insats, omfattas i fredstid fortfarande av lagen om offentlig anställning. Lagen om disciplinansvar inom totalförsvaret, m.m. fortsätter att gälla för anställda i Försvarsmakten som tjänstgör utomlands i en internationell militär insats och i krigstid. Lagen om disciplinansvar inom totalförsvaret, m.m. gäller även fortsättningsvis för totalförsvarspliktiga som är skyldiga att fullgöra värnplikt eller civilplikt, rekryter, officersaspiranter, hemvärnsmän och annan frivillig personal. Utredningens bedömning överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: Myndigheten för samhällsskydd och beredskap delar betänkandets slutsats att totalförsvarspliktiga som fullgör värnplikt respektive civilplikt alltjämt ska omfattas av samma regelverk vad gäller disciplinansvar. Totalförsvarets rekryteringsmyndighet delar utredning- ens bedömning att det finns ett behov av att kunna ingripa med disciplinära åtgärder mot förseelser inom försvaret och att nuvarande regelverk i grunden bör bestå oförändrat. utredningens bedömning att gällande regelverk i grunden bör bestå oförändrat med de förslag till författningsändringar som utredningen Arbetsdomstolen har invänt mot det lämpliga i utredningens förslag att anställda inom Försvarsmakten de tjänstgör i en internationell insats alltjämt ska omfattas av LDT. instanser har inte särskilt kommenterat utredningens bedömning men är positiva till eller har ingen erinran mot utredningens slutsatser generellt. Skälen för regeringens bedömning: Disciplinära regler är en av flera metoder för att förebygga och ingripa mot förseelser inom en I många fall är tillrättavisande och stödjande åtgärder de Med disciplinära påföljder kan dock de överträdelser hanteras som är så pass allvarliga att informella reaktioner inte är tillräckliga men som inte utgör brott i straffrättslig mening. finns ett lagstadgat disciplinansvar för statligt anställda, vilket har sin grund i det som anses utgöra den offentliga anställningens Disciplinansvarets syfte är att trygga att offentliga funktioner fullgörs på ett korrekt sätt och att arbetstagaren fullgör sina arbetsuppgifter och skyldigheter i övrigt gentemot myndigheten som Detta syfte gör sig även gällande då det gäller personalkategorier som inte är statsanställda, men som är verksamma inom den offentliga verksamhet som utgörs av totalförsvaret. också ett lagstadgat disciplinansvar för dessa kategorier. Regeringen ansluter sig till vad utredningen uttalat om att militär verksamhet till sin natur är sådan att den ställer särskilda krav vad gäller disciplin och ordning. Det är nödvändigt att det finns en disciplinär ordning som möjliggör ingripanden mot förfaranden som kan medföra att övningar eller insatser störs eller hindras, säkerheten äventyras eller att nödvändig beredskap inte upprätthålls. Detta gäller all personal som deltar i Försvarsmaktens verksamhet. Som konstateras i utredningen är landets försvar inte enbart en uppgift för det militära försvaret, utan även för det civila försvaret. Det civila försvarets roll inom totalförsvaret och den samverkan som förutsätts äga rum med Försvarsmakten grundar skäl för ett disciplinansvarssystem som är enhetligt och omfattar alla delar av Regeringen delar sammanfattningsvis utredningens bedömning att alla personalkategorier som tjänstgör eller utbildas i Försvarsmakten eller i övrigt inom totalförsvaret bör omfattas av omfattas Försvarsmaktens anställda personal i fredstid av samma disciplinära system som andra offentliganställda, dvs. undantag för under tjänstgöring i internationella militära insatser. regeringen gör sig de skäl som angavs i förarbetena när denna ordning infördes (prop. 1985/86:9) – att det är betydligt mer som förenar de anställda inom olika delar av statsförvaltningen än som skiljer dem åt till följd av olika tjänsteförhållanden – alltjämt gällande. inte funnit skäl som talar för en förändring vad gäller den anställda personalen under fredstid. Bärande skäl för en tillbakagång till en ordning där även Försvarsmaktens anställda personal i fredstid ska omfattas av ett för totalförsvaret särskilt disciplinärt system saknas enligt Regeringen delar därför utredningens bedömning att anställda i Försvarsmakten, som inte tjänstgör utomlands i en internationell militär insats, i fredstid fortfarande ska omfattas av . I utredningen har det inte framkommit annat än att i huvudsak visat sig ändamålsenlig att tillämpa på de nya personalkategorier som tillkommit genom det reformerade personalförsörjningssystemet, dvs. gruppbefäl, soldater och sjömän. Det är regeringens uppfattning att den principiella utgångspunkten bör vara att anställda inom Försvarsmakten bör behandlas på samma sätt och därmed att samma regler om disciplinansvar ska gälla alla anställda. Remissinstanserna har ställt sig bakom eller inte haft något att erinra mot utredningens bedömning i detta avseende. Den nackdel som framkommit i utredningen, att handläggningen av disciplinärenden enligt ofta är mer utdragen än enligt LDT, bör vid behov kunna åtgärdas genom förändrade handläggningsrutiner. Sammanfattningsvis delar regeringen utredningens bedömning att LOA:s tillämpningsområde avseende anställda personalkategorier inom Försvarsmakten inte bör förändras. Som konstateras i betänkandet finns det dock av flera skäl alltjämt ett behov av ett särskilt disciplinansvarssystem för totalförsvaret. De icke anställda personalkategorierna – totalförsvarspliktiga, rekryter, officersaspiranter, hemvärnsmän och övrig icke anställd personal – varken kan eller bör omfattas av eftersom deras tjänstgöringsskyldighet inte grundas på anställningsavtal. Som redovisats ovan finns det dock ett behov av ett disciplinärt ansvarssystem avseende dessa kategorier. Genom övergången till det nuvarande personalförsörjningssystemet har den värnpliktiga personalen ersatts med anställda gruppbefäl, soldater och sjömän. Detta innebär att det är som framförallt tillämpas avseende Försvarsmaktens personal. LDT har sin aktualitet under de perioder när rekryter och officersaspiranter utbildas, när hemvärnsmännen tjänstgör och i internationella militära insatser. Den verksamhet som dessa kategorier deltar i ställer samma krav på disciplin som tidigare och det finns därmed samma behov av att kunna ingripa mot disciplinförseelser. Att antalet disciplinärenden avseende rekryter och officersaspiranter är litet och knappt förekommer avseende hemvärnsmän, vilket utredningens undersökning visar, innebär enligt regeringens mening inte att behovet av ett disciplinansvarssystem avseende dessa kategorier upphört. Därtill kommer att skyldigheten att genomföra värnplikt och civilplikt kan komma att aktiveras för det fall regeringen mot bakgrund av det säkerhetspolitiska läget beslutar om det [1 kap. 3 a § lagen (1994:1809) om totalförsvarsplikt]. Det är därmed av stor vikt att det alltjämt finns ett disciplinansvarssystem som omfattar totalförsvarspliktiga. Krav på disciplin och ordning gör sig särskilt starkt gällande i en krigssituation och i en internationell militär insats. För att Försvarsmakten ska kunna utföra sin uppgift och personalens och allmänhetens säkerhet ska kunna tryggas måste stränga krav på ordning och disciplin ställas. Det finns då ett starkt behov av ett disciplinsystem som kan tillämpas snabbt och effektivt och där förbandscheferna har de befogenheter som krävs för ordningens upprätthållande och för att understryka auktoritet. Utredningen har gjort bedömningen att LDT, som bl.a. innehåller krav på skyndsam handläggning och ger befäl på plats 2014/15:22 befogenheter att fatta beslut i disciplinärenden, är ett ändamålsenligt system i krigstid och under internationella militära insatser. Detta talar enligt regeringens bedömning för att LDT ska tillämpas avseende samtliga personalkategorier i internationella insatser och i krigstid. Därtill kommer att det är lämpligt att samma disciplinansvarssystem omfattar samtliga personalkategorier som tjänstgör i totalförsvaret under krigstid. Vad som anförts ovan talar enligt regeringens mening för att behålla den nuvarande ordningen med två tillämpliga disciplinansvarssystem för totalförsvarets personal. Utredningen visar att denna ordning fungerar väl med Försvarsmaktens nuvarande uppgifter och personalkategorier. Remissinstanserna är till övervägande del positiva till att den behålls. Arbetsdomstolen har dock invänt mot det lämpliga i utredningens bedömning att anställda inom Försvarsmakten de tjänstgör i en internationell militär insats alltjämt ska omfattas av LDT. Arbetsdomstolen har i detta avseende pekat på att den nuvarande ordningen innebär att en anställd får sin sak prövad enligt helt olika processuella regler beroende på om förseelsen härrör från tjänstgöring utomlands i en internationell militär insats eller inte och har anfört att samma typ av förseelse kan komma att bedömas olika i rättspraxis. Arbetsdomstolen har i och för sig inget att invända mot utredningens argumentation om att Försvarsmakten har särskilda behov av snabba och effektiva åtgärder mot förseelser vid en internationell militär insats. Arbetsdomstolen ifrågasätter inte heller bedömningen att beslut om disciplinära åtgärder beträffande Försvarsmaktens anställda som tjänstgör i internationella militära insatser även fortsättningsvis bör fattas av den disciplinansvariges chef på tjänstgöringsplatsen. Arbetsdomstolen menar dock att en sådan ordning bör vara möjlig att åstadkomma på annat sätt, t.ex. inom ramen för de instruktioner som gäller för Försvarsmakten. Regeringen anser, i likhet med vad som anfördes i förarbetena till LDT:s föregångare, lagen (1986:644) om disciplinförseelser av krigsmän, m.m. (prop. 1985/86:9), att det ligger nära till hands att låta anställda i internationella militära insatser omfattas av disciplinansvarssystemet i . Som Arbetsdomstolen påpekar kan man ifrågasätta det lämpliga i att olika processuella regler ska tillämpas beroende på om förseelsen härrör från tjänstgöring utomlands i en internationell militär insats eller inte. Mot bakgrund av utredningens bedömning att den nuvarande ordningen fungerar väl, samt det faktum att remissinstanserna till övervägande del är positiva till det befintliga systemet, finner dock regeringen inte skäl att ändra ordningen att LDT ska tillämpas avseende anställda i internationella militära insatser. Dessutom innehåller LDT en del bestämmelser, t.ex. om auditörers medverkan vid disciplinärenden, tvångsåtgärder och ersättningsskyldighet (se avsnitt 4.3), som saknar motsvarighet i och som med Arbetsdomstolens förslag skulle upphöra att gälla under internationella militära insatser. Det saknas också underlag för att närmare bedöma vilka konsekvenser en sådan ändring skulle få. Sammanfattningsvis anser regeringen att det inte finns skäl att ändra den gällande ordningen, när det gäller vilka lagar som ska tillämpas samt vilka situationer och personalkategorier som ska omfattas Prop. 2014/15:22 av vilket regelverk. Regeringen anser att LDT i huvudsak är ett välfungerande disciplinansvarssystem som uppfyller kraven på effektivitet och rättssäkerhet. Regeringen anser dock att det finns anledning att genomföra ett antal justeringar i LDT. Dessa redogörs det för i avsnitt 6–9. Regeringens förslag: Skyldigheten att ålägga en disciplinansvarig som begått en icke ringa disciplinförseelse en disciplinpåföljd tas bort och ersätts med en möjlighet att ingripa med disciplinpåföljd. Utredningens förslag överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: Myndigheten för samhällsskydd och beredskap, Försvarshögskolan och är positiva till betänkandets Övriga remissinstanser har inte särskilt kommenterat förslaget men stöder eller har ingen erinran mot utredningens förslag generellt. Skälen för regeringens förslag: Av 8 § LDT framgår att en disciplinansvarig som uppsåtligen eller av oaktsamhet åsidosätter vad han eller hon på grund av instruktioner, förmäns eller andra chefers order eller i övrigt ska iaktta i tjänsten ska åläggas disciplinpåföljd för I ringa fall ska någon påföljd dock inte åläggas. Detta kan jämföras med 14 § där motsvarande bestämmelse anger att en arbetstagare, som uppsåtligen eller av oaktsamhet åsidosätter sina skyldigheter i anställningen, får meddelas disciplinpåföljd för I det betänkande av som ledde fram till LDT:s föregångare, lagen (1986:644) om disciplinförseelser av krigs- män, m. m., övervägdes att i lagen införa samma uttryck som i (SOU 1983:2 s. 168). Kommittén fann dock att det med hänsyn till den särskilda betydelse som ordning och disciplin anses ha för Försvarsmaktens effektivitet inte var lämpligt att överlåta till enskilda beslutsfattare att avgöra när disciplinpåföljd skulle åläggas. Departementschefen uppgav att han hade samma uppfattning som kommittén i denna fråga (prop. 1985/86:9 s. 57). Behovet av ordning och disciplin bland Försvarsmaktens personal har Regeringen anser dock att detta inte främst åstadkoms genom att disciplinpåföljder åläggs i varje fall av disciplinförseelser som inte är ringa. Tillrättavisande och stödjande åtgärder är lämpligare medel för att uppnå ordning och disciplin. Att i stället välja sådana åtgärder är möjligt avseende den anställda personalen inom Försvarsmakten, vilka omfattas av . utredningen fungerar den ordningen väl. bedömning att detsamma vore ändamålsenligt vid tillämpningen av LDT. Därigenom uppnås även en större överenstämmelse mellan och LDT i aktuellt avseende, vilket regeringen anser eftersträvansvärt. överensstämmelse talar även omvandlingen av Försvarsmakten 2014/15:22 från en organisation för främst utbildning av oerfaren pliktpersonal till en professionell insatsfokuserad organisation med frivillig personal där verksamheten med utbildning av rekryter och officersaspiranter syftar till att möjliggöra framtida anställning inom Försvarsmakten och tjänstgöring i hemvärnet. De militära beslutsfattare som annars har att besluta i disciplinansvarsärenden måste anses vara kapabla att även avgöra i vilka fall ett disciplinansvarsförfarande bör inledas. Sammanfattningsvis föreslår regeringen att skyldigheten att ålägga en disciplinansvarig som begått en icke ringa disciplinförseelse en disciplinpåföljd tas bort och att det i stället överlåts till myndigheten att bedöma när en disciplinpåföljd bör åläggas. Ändringen kommer till uttryck genom att verbet ska i 8 § LDT ersätts med verbet får så att det i stället framgår att disciplinpåföljd får åläggas i angivna situationer. Regeringens förslag: Disciplinpåföljden extratjänst avskaffas. Utredningens förslag överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: ombudsmän, för samhällsskydd och beredskap, Totalförsvarets rekryteringsmyndighet, och Försvarshögskolan är positiva till förslaget om att disciplinpåföljden extratjänst avskaffas. Övriga remissinstanser har inte särskilt kommenterat förslaget men stöder eller har ingen erinran mot utredningens förslag generellt. Skälen för regeringens förslag Enligt 10 § LDT utgörs disciplinpåföljderna av varning, extratjänst och Vid val av påföljd är varning att anse som en lindrigare påföljd än extratjänst och löneavdrag. Extratjänst innebär enligt 12 § att den disciplinansvarige vid högst fem tillfällen utöver den vanliga tjänsten ska utföra handräckning eller någon annan särskild uppgift. tillfälle får högst tas i anspråk för uppgiften. extratjänsten inte avser annat än jour- eller beredskapstjänstgöring, får dock tiden fram till den vanliga tjänstens början tas i anspråk. Extratjänsten får inte vara sådan att den inverkar skadligt på den disciplinansvariges hälsa eller tjänstbarhet. Förbudet mot tvångsarbete i internationella konventioner I ett flertal internationella konventioner som är bundet av finns förbud mot tvångsarbete i olika avseenden, vilket väcker frågan om påföljden extratjänst är förenlig med dessa. Det rör sig bl.a. om europeiska konventionen angående skydd för de mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna (Europakonvention), Europeiska unionens stadga om de grundläggande rättigheterna och konventionen om medborgerliga och politiska rättigheter (ICCPR). konventioner förbjuder tvångsarbete och andra former av påtvingat arbete. Med tvångsarbete eller annat påtvingat arbete avses dock inte vissa typer av arbete, bl.a. tjänstgöring av militär art, tjänstgöring som utkrävs i stället för militär värnpliktstjänstgöring och tjänstgöring som utkrävs när nödläge eller olycka hotar samhällets existens eller välfärd. Inte heller omfattas arbete eller tjänstgöring som ingår i de normala medborgerliga skyldigheterna. är vidare bundet av Internationella arbetsorganisationens () konventioner som förbjuder tvångsarbete, konvention (nr 29) angående tvångs- eller obligatoriskt arbete och konvention (nr 105) angående avskaffande av tvångsarbete. Av konvention nr 29 framgår att tvångs- eller obligatoriskt arbete inte får förekomma. Enligt artikel 1 förbinder sig varje medlem som ratificerar konventionen att undertrycka användandet av tvångs- eller obligatoriskt arbete i alla dess former. Med tvångs- eller obligatoriskt arbete förstås enligt artikel 2 varje arbete eller tjänst, som avfordras en person under hot om något slag av straff och till vars utförande ifrågavarande person inte erbjudit sig av fri vilja. Undantag görs dock i artikelns andra stycke bl.a. för arbete eller tjänst som krävs av någon som gör lagstadgad obligatorisk militärtjänst och som avser arbete av rent militär karaktär. har understrukit att undantaget inte omfattar yrkesmilitärer. Ytterligare undantag görs för arbete eller tjänst som krävs av någon i fall av force majeure, t.ex. krigstillfällen, katastrofer eller olika former av tillbud. Konvention nr 105 utformades som en komplettering till konvention nr 29 och ska inte betraktas som en revidering av den . Av artikel 1 c följer att varje medlemsstat som ratificerar konventionen förbinder sig att avskaffa och inte i någon form använda tvångsarbete såsom arbetsdisciplinär åtgärd. Med tvångsarbete som arbetsdisciplinär åtgärd avses enligt bl.a. en sanktion vid brott mot arbetsdisciplinen som innebär en skyldighet att utföra arbete. Något undantag från förbudet anges inte i konventionstexten. har angett att definitionen av tvångsarbete är densamma i konvention nr 105 som i konvention nr 29, men att det inte innebär att undantagen i konvention nr 29 automatiskt ska anses tillämpliga enligt konvention nr 105. har dock angett att från konventionens artikel 1 c undantas situationer där det finns ett verkligt hot mot vissa samhällsviktiga funktioner. Regeringen delar utredningens bedömning att disciplinpåföljden extratjänst riskerar att strida mot förbuden mot tvångsarbete i konventioner (se avsnitt 7.4 och 8.3.2 i betänkandet). Extratjänst kan dock vara tillåten i vissa situationer och avseende vissa personalkategorier. Som framkommit i utredningen förekommer också extratjänst som disciplinpåföljd i flera länders militära disciplinansvarssystem. Det faktum att extratjänst i vissa situationer kan ifrågasättas på konventionsmässig grund talar dock för att en förändring av reglerna görs. Disciplinpåföljden extratjänst bör avskaffas I utredningen har det framkommit att extratjänst i praktiken inte används som påföljd inom Försvarsmakten, varken vid förbanden eller i samband 2014/15:22 med internationella militära insatser. Det innebär praktiska problem att utdöma extratjänst då lämpliga uppgifter ska finnas och extratjänsten ska ske under tillsyn. Varken Försvarsmakten eller de fackliga organisationer som tillfrågats av utredningen har förespråkat att extratjänst behålls.