prop · H103120 · 2014-02-25 00:00:00 — Regeringens proposition 2013/14:120 Straffansvaret vid egenmäktighet med barn Regeringen överlämnar denna proposition till . Straffansvaret för egenmäktighet med barn ser olika ut beroende på om gärningsmannen är vårdnadshavare för barnet eller inte. Om någon som inte har del i vårdnaden olovligen för bort eller undanhåller ett barn från dess vårdnadshavare döms han eller hon för egenmäktighet med barn. Har gärningsmannen själv del i vårdnaden är ansvaret för brottet begränsat till olovliga bortföranden. Att en vårdnadshavare håller kvar ett barn på en plats dit barnet ursprungligen förts i samförstånd mellan vårdnadshavarna, eller dit barnet förts , omfattas därför inte av straffansvaret. Enligt regeringen måste det dock anses så klandervärt att en vårdnadshavare undanhåller ett barn från den andra vårdnadshavaren att också det bör vara straffbart. I propositionen föreslås därför att straffansvaret för egenmäktighet med barn när gärningsmannen själv har del i vårdnaden utvidgas till att omfatta både olovliga bortföranden och olovliga undanhållanden av ett barn. Lagändringen föreslås träda i kraft . 2013/14:120 Innehållsförteckning Förslag till riksdagsbeslut ................................................................. Förslag till lag om ändring i ......................................... Ärendet och dess beredning .............................................................. Ett utvidgat straffansvar vid egenmäktighet med barn...................... Ikraftträdande- och övergångsbestämmelser................................... Kostnader och andra konsekvenser................................................. Fridskränkningsbrotten och egenmäktighet med barn (SOU 2011:85)...................................................................... Förteckning över remissinstanserna...................................... Utdrag ur protokoll vid regeringssammanträde Regeringen föreslår att antar regeringens förslag till lag om ändring i . 2013/14:120 2 Förslag till lag om ändring i Härigenom föreskrivs att 7 kap. 4 § ska ha följande Den som obehörigen skiljer ett barn från någon som har vårdnaden om barnet döms för egenmäktighet med barn till böter eller fängelse i högst , om gärningen inte utgör brott mot frihet. Detsamma gäller, om den som gemensamt med någon annan har vårdnaden om ett barn utan beaktansvärt skäl egenmäktigt bortför barnet eller om den som skall ha vårdnaden obehörigen bemäktigar sig barnet och därigenom själv tar sig rätt. Den som obehörigen skiljer ett barn från någon som har vårdnaden om barnet döms för egenmäktighet med barn till böter eller fängelse i högst , om gärningen inte utgör brott mot frihet. Detsamma gäller, om den som gemensamt med någon annan har vårdnaden om ett barn utan beaktansvärt skäl egenmäktigt skiljer barnet från den andra vårdnadshavaren eller om den som ska ha vårdnaden obehörigen bemäktigar sig barnet och därigenom själv tar sig rätt. Till ansvar enligt första stycket döms också den som obehörigen skiljer ett barn från någon som vårdar barnet med stöd av lagen (1990:52) med särskilda bestämmelser om vård av unga, om gärningen inte utgör brott mot frihet eller främjande av flykt. Är brott som avses i första eller andra stycket grovt, skall gärningsmannen dömas till fängelse, lägst och högst . Är brott som avses i första eller andra stycket grovt, ska gärningsmannen dömas till fängelse, lägst och högst . Denna lag träder i kraft . 1 Senaste lydelse 1993:207. 3 Ärendet och dess beredning Prop. Regeringen beslutade att ge en särskild utredare i uppdrag att utvärdera tillämpningen av brotten grov fridskränkning och grov kvinnofridskränkning (dir. 2010:56). I uppdraget ingick också att utreda och redovisa en bedömning av om straffansvaret för egenmäktighet med barn är lämpligt utformat vid gemensam vårdnad. Utredningen antog namnet . Utredningen lämnade betänkandet Fridskränkningsbrotten och egenmäktighet med barn (SOU 2011:85). Utredningens förslag i fråga om straffansvaret för grov fridskränkning och grov kvinnofridskränkning har behandlats och lett till lagstiftning som trädde i kraft (prop. 2012/13:108, bet. 2012/13:JuU25, rskr. 2012/13:251). I denna proposition behandlas frågan om straffansvaret för egenmäktighet med barn när gärningsmannen har del i vårdnaden. En sammanfattning av betänkandet och dess lagförslag i berörda delar finns i bilaga 1 respektive bilaga 2. Betänkandet har remissbehandlats. En förteckning över remissinstanserna finns i bilaga 3. En sammanställning av remissyttrandena finns tillgänglig i (dnr Ju2012/424/L5). Regeringen beslutade att inhämta Lagrådets yttrande över ett lagförslag som överensstämmer med denna propositions lagförslag. Lagrådets yttrande finns i bilaga 4. Lagrådet har haft vissa synpunkter på förslaget. Dessa synpunkter behandlas i avsnitt 5. Regeringen har också beaktat Lagrådets synpunkter i fråga om mer enhetliga uttryckssätt. Straffbestämmelsen om egenmäktighet med barn (7 kap. 4 § ) tar framför allt sikte på olika situationer när någon genom att hålla borta ett barn från dess vårdnadshavare gör intrång i dennes vårdnadsrätt. För egenmäktighet med barn döms den som obehörigen skiljer ett barn från någon som har vårdnaden om barnet (första stycket första meningen). För egenmäktighet med barn döms också den som gemensamt med annan har vårdnaden om barnet och som utan beaktansvärt skäl egenmäktigt bortför barnet (första stycket andra meningen första ledet). Straffet är för båda fallen böter eller fängelse i högst eller, om brottet är grovt, fängelse i lägst och Straffansvaret gäller också när vårdnadshavaren 2013/14:120 obehörigen bemäktigar sig barnet och själv tar sig rätt samt i vissa fall vid intrång i den faktiska vården av ett barn enligt lagen (1990:52) med särskilda bestämmelser om vård av unga. Ansvaret för egenmäktighet med barn ser följaktligen olika ut beroende på om gärningsmannen har del i vårdnaden om barnet eller inte. inte själv har del i vårdnaden ska dömas för egenmäktighet med barn om han eller hon obehörigen skiljer barnet från dess vårdnadshavare. som har del i vårdnaden om barnet ska däremot dömas om han eller hon utan beaktansvärt skäl egenmäktigt bortför barnet. ett barn från dess vårdnadshavare omfattar att någon – en förälder utan del i vårdnaden eller annan – för bort barnet eller annars undanhåller det från vårdnadshavaren, exempelvis efter en avslutad umgängesperiod, förutsatt att det sker och under sådana förhållanden att man verkligen kan tala om att barnet skilts från vårdnadshavaren (jfr Lagrådets yttrande i prop. B 420 och NJA 1992 s. 566). som i första hand setts som ett sådant undanhållande i praxis är när någon håller barnet borta från vårdnadshavaren under sådana former att barnet får anses skilt från denne, t.ex. genom att barnet hålls dolt (NJA 1993 s. 277). Ett bortförande i paragrafens betydelse är snävare än ett skiljande och har i praxis inte ansetts kunna bestå enbart i ett undanhållande. funnit utgör det inte ett bortförande om en vårdnadshavare mot den andra vårdnadshavarens vilja håller kvar barnet på en plats dit barnet ursprungligen förts i samförstånd (NJA 2006 s. 708). Inte heller det fallet att en vårdnadshavare utan den andras vetskap för barnet till en plats där det sedan hålls kvar utgör ett bortförande. Detta gäller i vart fall om avsikten när barnet fördes till den andra platsen var att barnet skulle återlämnas när umgängesperioden var slut (NJA 2007 s. 326). torde däremot ha utgjort ett skiljande om gärningsmannen inte haft del i Ett bortförande av barnet som en rätt till umgänge förelegat torde visserligen kunna utgöra ett försök till egenmäktighet med barn, om syftet varit att skilja barnet från den andra vårdnadshavarens vård, och brottet skulle då fullbordas när barnet skulle ha återförts till den andra vårdnadshavaren (jfr det särskilda yttrandet i NJA 2007 s. 326). En vårdnadshavare som enbart håller kvar ett barn kan däremot inte straffas för egenmäktighet med barn. Straffbestämmelsen om egenmäktighet med barn är visserligen i grunden motiverad av hänsynen till barnets bästa, men det straffrättsliga skyddsintresset är i första hand vårdnaden. Att ha vårdnaden om ett barn betyder att ha det rättsliga ansvaret för barnets person. vårdnadshavare, oftast en förälder, har både en rätt och en skyldighet att bestämma i frågor som rör barnets personliga angelägenheter. Ansvaret för egenmäktighet med barn är subsidiärt i förhållande till brott mot frihet. När bestämmelsen infördes valdes på förslag från Lagrådet, för att tydliggöra att den tar sikte på intrång i den rättsliga vårdnaden och inte utgör ett brott mot frihet, uttryckssättet skiljer ett barn från den som har vårdnaden i stället för det i lagrådsremissen föreslagna bortför eller undanhåller barnet. Den skillnad i straffansvaret som gäller beroende på om gärningen utförts av en vårdnadshavare eller av någon annan torde förklaras av att vid tillkomst endast gifta föräldrar kunde ha gemensam Prop. 2013/14:120 vårdnad om ett barn. Att den ena vårdnadshavaren bemäktigade sig barnet och hindrade den andra från att utöva vårdnaden kunde följaktligen bara ske i ett bestående äktenskap. Regeringen hade i lagrådsremissen inte föreslagit något straffansvar för den situationen utan enbart för det fallet att någon – exempelvis den förälder som efter äktenskapsskillnad inte längre hade del i vårdnaden om barnet – skilde barnet från den som var vårdnadshavare. Enligt Lagrådet (prop. B 420) förde det emellertid för långt att låta straffrihet gälla för en make som vid en äktenskaplig kris egenmäktigt och utan rimlig anledning tog ett barn med sig, kanske utomlands, och då ett återförande av barnet kunde bedömas bli förenat med stora svårigheter, även om det vore uppenbart att det var den kvarvarande maken som skulle ha vårdnaden. Med hänsyn även till att ett sådant förfarande i hög grad ansågs kunna påverka barnets psykiska hälsa ansåg Lagrådet att också sådan egenmäktighet i flagranta fall borde kunna beivras. På Lagrådets inrådan infördes därför en bestämmelse om straff för en make som utan beaktansvärt skäl egenmäktigt bortför ett barn som står under båda makarnas vårdnad, vilken i fråga om förutsättningarna för straffansvar motsvarar vad som gäller för den som gemensamt med annan har vårdnaden om barnet. Bestämmelserna om vårdnad om barn har genomgått betydande förändringar sedan straffansvaret för egenmäktighet med barn utformades och ser nu väsentligen annorlunda ut jämfört med de då gällande reglerna. Det gäller inte minst i fråga om gemensam vårdnad. blev det möjligt för ogifta eller frånskilda förändrar att ha gemensam vårdnad om barnet. är det naturligt att den rättsliga vårdnaden är gemensam om föräldrarna är ense om detta, oberoende av om de är eller har varit gifta med varandra eller bott tillsammans, allt under förutsättning att det är förenligt med barnets bästa. är det dessutom möjligt att besluta om gemensam vårdnad även om en av föräldrarna motsätter sig det. De ändringar i straffbestämmelsen om egenmäktighet med barn vid gemensam vårdnad som gjorts till följd av att även ogifta föräldrar och särskilt förordnade vårdnadshavare numera kan ha gemensam vårdnad om ett barn har inte tagit sikte på de grundläggande förutsättningarna för straffansvar i dessa fall. Några särskilda överväganden har alltså inte gjorts om huruvida ändringarna i vårdnadsbestämmelserna också borde föranleda ett ändrat straffansvar vid gemensam vårdnad. Särskilt med hänsyn till att gemensam vårdnad förekommer i betydande utsträckning i fall som inte förutsattes när straffbestämmelsen infördes, finns det anledning att nu överväga om och i så fall i vilken utsträckning det är motiverat att förutsättningarna för straffansvar skiljer sig åt beroende på om vårdnaden är gemensam eller inte. 2013/14:120 Det finns däremot inte förutsättningar att i detta sammanhang göra en sådan fullständig översyn av straffbestämmelsen om egenmäktighet med barn som flera remissinstanser har efterfrågat. 5Ett utvidgat straffansvar vid egenmäktighet med barn Regeringens förslag: Straffansvaret för egenmäktighet med barn vid gemensam vårdnad utvidgas så att det omfattar situationer när en av barnets vårdnadshavare utan beaktansvärt skäl egenmäktigt skiljer barnet från den andra vårdnadshavaren. Utredningens förslag överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: Flertalet remissinstanser har tillstyrkt eller lämnat förslaget utan erinran, däribland ombudsmän (), Hovrätten för , , , , , , , , , , , , , i , i , vid , Nationellt centrum för kvinnofrid (NCK) vid , Juridiska fakultetsstyrelsen vid , vid , , RFSL – , bisexuellas och transpersoners rättigheter, (), för kvinnojourer och tjejjourer i (Roks), , , Kommuner och Landsting, Kvinnolobby och Kvinno- och . Hovrätten för har ifrågasatt den föreslagna utvidgningen av straffansvaret. Enligt hovrätten måste det i vart fall klargöras i vilken mån och på vilket sätt vårdnads- och verkställighetsmål enligt påverkas av förslaget. , som i princip ställt sig positiv till att jämställa olovliga kvarhållanden med olovliga bortföranden, har anfört att det är oklart om det föreslagna straffansvaret omfattar även en boendeförälder som inte lämnar ifrån sig barnet för umgänge och att, om så ska vara fallet, det måste tydliggöras vad som ska krävas för att kvarhållandet ska anses olovligt. Föreningen och Ett band för livet har välkomnat utvidgningen av straffansvaret men, liksom Föreningen , framhållit att det inte bör göras någon skillnad mellan boendeföräldrar och umgängesföräldrar. har anfört att också en vårdnadshavare som utan beaktansvärt skäl undanhåller ett barn från en umgängesförälder som inte är vårdnadshavare bör omfattas av straffansvaret. Föreningen har lämnat liknande synpunkter. har också förespråkat att lagtexten utformas i närmare överensstämmelse med den familjerättsliga lagstiftningens begrepp. har anfört att en begränsning i straffansvaret om det funnits Prop. 2013/14:120 beaktansvärda skäl bör gälla även för de fall då gärningsmannen inte har del i vårdnaden. Skälen för regeringens förslag Straffansvaret vid gemensam vårdnad ska utvidgas till att omfatta även ett olovligt undanhållande av ett barn Om någon som inte har del i vårdnaden obehörigen skiljer barnet från vårdnadshavaren mera varaktigt innebär det utan tvekan ett ingrepp i vårdnadshavarens rätt. Sådana obehöriga åtgärder är och bör även i fortsättningen vara straffbara. Men också om en vårdnadshavare egenmäktigt varaktigt undanhåller barnet från den andra vårdnadshavaren innebär det ett motsvarande ingrepp. I det avseendet är det i princip utan betydelse om ingreppet består i att barnet rent faktiskt förts bort från den andra vårdnadshavaren eller om det på annat sätt undanhålls. Barnets bästa ska vara avgörande vid alla beslut om vårdnad, boende och umgänge (6 kap. 2 a § ). Vid bedömningen av vad som är bäst för barnet ska fästas avseende särskilt vid risken för att barnet olovligen förs bort eller hålls kvar eller annars far illa. Såväl olovliga kvarhållanden som olovliga bortföranden av barn anses således normalt stå i strid med barnets bästa. En vårdnadshavare har dessutom möjlighet att begära överflyttning av barnet till sig om den andra vårdnadshavaren utan beaktansvärt skäl för bort eller håller kvar barnet (21 kap. 8 § ). Barn har rätt till sina vårdnadshavare och ett agerande som innebär att ett barn skiljs från en vårdnadshavare står normalt i strid med barnets bästa. Det framstår mot denna bakgrund inte som motiverat att straffansvaret för egenmäktighet med barn när vårdnaden är gemensam ska vara begränsat till fall av olovligt bortförande. Att den begränsningen inneburit att enskilda situationer som framstår som straffvärda faller utanför det straffbara området har också framgått i praxis (se NJA 2006 s. 708 och NJA 2007 s. 326). Det måste anses så klandervärt att skilja ett barn från en vårdnadshavare inte enbart genom att föra bort utan också genom att annars undanhålla barnet att även det sistnämnda bör vara straffbart. Intrånget i den andra vårdnadshavarens rätt kan vara lika stort och effekten för barnet torde ofta vara densamma. Den gemensamma vårdnaden innebär en skyldighet för vårdnadshavarna att samarbeta i frågor kring barnet. Att detta inte alltid kan ske konfliktfritt är uppenbart och det är därför inte rimligt att mera allmänt straffsanktionera en bristande samarbetsförmåga kring barnet. För det fall samarbetssvårigheterna tar sig sådant uttryck att den ena vårdnadshavaren egenmäktigt och varaktigt undanhåller barnet från den andra måste dock en straffsanktion anses befogad. Regeringen anser därför att straffbestämmelsen om egenmäktighet med barn vid gemensam vårdnad bör utvidgas till att också avse olovliga undanhållanden av barn, vare sig de föregåtts av ett bortförande eller inte. När det gäller den närmare utformningen bör straffansvaret vid gemensam vårdnad som utgångspunkt motsvara vad som gäller när någon som inte har del i vårdnaden skiljer ett barn från dess Straffansvaret bör därför, liksom när gärningsmannen saknar del i vårdnaden, omfatta fall när han eller hon egenmäktigt tar till sig barnet eller håller det kvar och under sådana former att barnet verkligen kan anses skilt från den andra vårdnadshavaren. Avsikten med gärningsmannens agerande bör vara att barnet varaktigt ska vara skilt från den andra vårdnadshavaren. undanhållanden som innebär att barnet skiljs från den andra vårdnadshavaren kan vara att barnet hålls oåtkomligt för den andra på annan ort, kanske utomlands, eller annars hålls dolt (jfr NJA 1993 s. 277). Mot den bakgrunden framstår det som lämpligt att, som också utredningen har föreslagit, använda samma rekvisit – skiljer – som i första meningen i straffbestämmelsen. Straffansvaret bör alltså utformas så att en vårdnadshavare som egenmäktigt skiljer ett barn från en annan vårdnadshavare ska dömas för egenmäktighet med barn. kommer straffansvaret när gärningsmannen har del i vårdnaden att omfatta såväl olovliga bortföranden som undanhållanden. innebär att praxis i fråga om vad som anses utgöra ett skiljande enligt första meningen också bör kunna tjäna till ledning för bedömningen enligt andra meningen. Lagrådet har anfört att det inte framstår som självklart att rekvisitet skiljer ska tolkas på samma sätt i andra meningen – då det ju är fråga om två vårdnadshavare – som i den första. Om en vårdnadshavare undanhåller ett barn från den andra på ett så kvalificerat sätt som krävs för straffansvar enligt första meningen bör det emellertid enligt regeringens mening anses utgöra ett skiljande även enligt andra meningen. måste hänsyn tas till att omständigheterna kring vårdnadens utövande kan variera mycket från fall till fall och att en bedömning måste göras av samtliga omständigheter i det enskilda fallet. Avsikten är inte att straffansvaret ska vara mer långtgående när gärningsmannen har del i vårdnaden. Detta är också i linje med att straffansvaret i de fallen, vilket regeringen återkommer till, även fortsättningsvis bör vara begränsat till ett skiljande som skett utan och ytterligare några remissinstanser har i sammanhanget tagit upp frågan om huruvida straffansvaret bör omfatta även det fallet att en boendeförälder som gemensamt med den andra föräldern har vårdnaden om barnet inte lämnar ifrån sig barnet för Enligt regeringen måste straffansvaret gälla oberoende av vilken förälder som skiljer barnet från den andra. Några sakliga skäl att inskränka bestämmelsens tillämpningsområde beroende på om barnet i större eller mindre utsträckning är bosatt hos den ena eller andra föräldern kan inte anses finnas, inte minst med hänsyn till att barnet kan bo växelvis hos föräldrarna eller ha ett mycket omfattande umgänge med en av dem. Regeringen vill dock understryka att ett försenat överlämnande eller återlämnande av ett barn, eller att barnet vid vissa tillfällen inte alls lämnas för umgänge eller boende, inte bör anses innebära att barnet har skilts från den andra vårdnadshavaren på ett sådant sätt som förutsätts för straffansvar. Detta är i linje med att gärningsmannens agerande bör ha till avsikt att varaktigt skilja barnet från den andra vårdnadshavaren. Straffansvaret för egenmäktighet med barn syftar inte till att skydda umgängesrätten som sådan. På motsvarande sätt bör inte heller redan det fallet att en vårdnadshavare flyttar med barnet bort från den andra vårdnadshavaren – en situation där Lagrådet ansett att det åtminstone i vissa fall skulle kunna vara fråga om ett skiljande – i sig innebära att det skulle bli fråga om ett straffbart skiljande. Om barnet däremot undanhålls på ett sådant sätt – t.ex. genom att det hålls oåtkomligt eller dolt – att den andra vårdnadshavaren varaktigt skiljs från möjligheterna att utöva vårdnaden, eller om det är fråga om ett sådant bortförande som redan är straffbart, bör det omfattas av straffansvaret. Agerandet kan vidare, även om det inte skulle anses vara straffbart, i vissa fall utgöra skäl för att ändra vårdnaden, boendet eller umgänget. Av detta följer också att det inte finns anledning att , som några remissinstanser varit inne på, överväga att utvidga straffansvaret till att avse att vårdnadshavaren undanhåller barnet från eller på annat sätt motverkar barnets umgänge med en förälder eller annan som inte har del i vårdnaden. En ändring i enlighet med det ovan anförda innebär alltså att bestämmelsen kommer att ta sikte på såväl olovliga bortföranden som undanhållanden som syftar till att den andra vårdnadshavaren på ett varaktigt sätt ska skiljas från möjligheterna att utöva vårdnaden. Detta är enligt regeringen en rimlig avgränsning. Vad Hovrätten för anfört om att en utvidgning av straffansvaret kan komma att träffa sådana situationer där verkställighetsregler enligt hovrätten vore tillräckliga utgör inte ett tillräckligt skäl mot en ändring på det sätt som utredningen föreslagit, inte minst eftersom det nuvarande straffansvaret träffar motsvarande situationer när gärningsmannen inte har del i vårdnaden. Straffansvaret för egenmäktighet med barn bör följaktligen utvidgas till att omfatta att en vårdnadshavare egenmäktigt skiljer ett barn från en annan vårdnadshavare inte enbart genom att bortföra utan också genom att på annat sätt undanhålla barnet. Skiljandet måste ha skett utan beaktansvärda skäl Straffansvaret för egenmäktighet med barn i ett fall när en vårdnadshavare egenmäktigt bortför barnet är begränsat på så sätt att gärningen måste ha skett utan beaktansvärt skäl. Den begränsningen tar alltså inte sikte på gärningen som sådan utan på gärningsmannens motiv. Någon motsvarande begränsning gäller inte när den som inte har del i vårdnaden skiljer barnet från en vårdnadshavare. Med hänsyn till att straffansvaret nu föreslås bli väsentligen detsamma i båda fallen bör det övervägas om en sådan begränsning fortfarande ska gälla för vårdnadshavarens straffansvar. Begränsningen är motiverad av vårdnadshavarens särskilda ansvar för barnet och det finns därför inte anledning att nu överväga en motsvarande begränsning när gärningsmannen inte har del i vårdnaden. Vårdnadshavare har enligt , till skillnad från vad som gäller den som inte har del i vårdnaden, ett uttryckligt ansvar för barnets omvårdnad, trygghet och fostran samt för att barnet behandlas med aktning för sin person och egenart och inte utsätts för kroppslig bestraffning eller annan kränkande behandling. Den som har vårdnaden om ett barn har vidare ett ansvar för barnets personliga förhållanden och för att barnet får den tillsyn som behövs med hänsyn till dess ålder, utveckling och övriga omständigheter. Vårdnadshavaren ska också bevaka att barnet får tillfredsställande försörjning och utbildning samt svara för att barnet står under uppsikt för att hindra att barnet orsakar skada. Vidare gäller att frågor som rör vårdnad, boende och umgänge i första hand på lämpligt sätt bör lösas av vårdnadshavarna i samförstånd, eventuellt med hjälp av t.ex. socialnämnden.