prop · H103219 · 2014-01-01 00:00:00 — av det avtalet att I-förordning och I- förordning även gäller i förbindelserna mellan och (artiklarna 2.1 och 3.6). Med undantag för vissa föreskrifter i artikel 2.2 om ändring av tillämpningen av I-förordning innehåller avtalet inte några självständiga materiella bestämmelser. artikel 3.2 i avtalet har genom en skrivelse av 2012 meddelat kommissionen sitt beslut att genomföra även 2012 års Det innebär att också denna förordning kommer att tillämpas på förbindelserna mellan och . Eftersom det alltså Prop. 2013/14:219 i förhållande till är de båda I-förordningarna – med de modifieringar som följer av artikel 2.2 i – som tillämpas blir kompletteringslagen tillämplig genom punkterna 1 och 2. Om det finns svensk domsrätt enligt en unionsrättsakt eller ett internationellt instrument som avses i 1 § och någon annan behörig domstol saknas, är behörig. Paragrafen innehåller regler om s.k. reservforum. Paragrafen motsvarar 2 § kompletteringslag (jfr prop. 2001/02:146 s. 45 f., prop. 2005/06:48 s. 33 och prop. 2005/06:200 s. 170). Övervägandena finns i avsnitt 6.1. Av paragrafen framgår att är behörig domstol när det finns internationell behörighet att ta upp ett mål i enligt någon av de unionsrättsakter eller internationella instrument som omfattas av lagen, men svenska nationella forumregler inte anvisar någon behörig domstol. Om en ansökan görs enligt en unionsrättsakt eller ett internationellt instrument som avses i 1 § 1–4 ska ett avgörande som rör ett civilrättsligt anspråk inte erkännas eller verkställas i , om det har meddelats i en annan stat i ett brottmål som gäller ett inte uppsåtligt brott mot någon som 1.varken har hemvist eller är medborgare i den staten, 2.inte har följt ett föreläggande om personlig inställelse, och 3.inte har haft tillfälle att svara i målet. Paragrafen innehåller en bestämmelse om att ett visst slags avgörande inte får erkännas eller verkställas i med stöd av de unionsrättsakter och internationella instrument som omfattas av lagen. Paragrafen innehåller kompletterande bestämmelser till artikel 64 I-förordning, artikel 61 I-förordning respektive Luganokonvention och artikel II i protokollet till Brysselkonventionen. Dessa bestämmelser ger medlemsstaterna en möjlighet att i vissa fall vägra erkännande och verkställighet av domar som gäller civilrättsliga anspråk som prövats inom ramen för ett utländskt brottmålsförfarande avseende brott som inte är uppsåtliga. har utnyttjat denna möjlighet, vilket kommer till uttryck i paragrafen. Den motsvarar 3 § kompletteringslag (jfr prop. 2001/02:146 s. 46 f. och 2005/06:48 s. 33 f.). Bestämmelsens närmare innebörd behandlas också i prop. 1991/92:128 s. 222 och prop. 1997/98:102 s. 28 och 46. Övervägandena finns i avsnitt 6.1. Vid en tillämpning av I-förordning blir det aktuellt att ta ställning till denna särskilda vägransgrund när någon enligt 4 § ansöker om vägran av erkännande eller verkställighet. Det blir alltså tings- rätten som i första instans prövar denna vägransgrund. Erkännande och verkställighet enligt I-förordning Förfarande för vägran av erkännande eller verkställighet En ansökan enligt I-förordning om att ett avgörande inte ska erkännas eller verkställas i görs till den tingsrätt som regeringen föreskriver. En ansökan enligt samma förordning om en förklaring att det inte finns grund för att vägra ett erkännande av ett avgörande görs till den tingsrätt som regeringen föreskriver. Paragrafen innehåller bestämmelser om behörig domstol för frågor som rör vägran av erkännande eller verkställighet enligt I- förordning. Övervägandena finns i avsnitt 6.2.2. Paragrafen reglerar vad som gäller såväl för ansökningar om vägran av erkännande eller verkställighet enligt artiklarna 45 och 46 som för ansökningar om en förklaring att det inte finns någon grund för att vägra ett erkännande enligt artikel 36.2 i förordningen. Paragrafen är även tillämplig när det i samband med en ansökan om vägran av verkställighet framställs ett yrkande om att verkställigheten ska begränsas till säkerhetsåtgärder, att verkställigheten ska göras beroende av ställande av säkerhet eller att verkställigheten helt eller delvis ska skjutas upp. Paragrafen är däremot inte tillämplig om en part i en pågående svensk rättegång gör gällande att en utländsk dom som är av betydelse för den svenska domstolens prövning inte ska erkännas här. I ett sådant fall är den svenska domstolen behörig att pröva om ett erkännande ska vägras (artikel 36.3). Det kan t.ex. röra sig om situationer när ett rättsförhållande som har fastställts i en utländsk dom är av prejudiciell betydelse i en rättegång i . Frågan om erkännande får då hanteras som en fråga i rättegången och avgöras enligt vanliga regler för rättegången. Av första stycket framgår att en ansökan om vägran av erkännande eller verkställighet enligt artiklarna 45 och 46 görs till den tingsrätt som regeringen föreskriver. Av andra stycket framgår att en ansökan om en förklaring att det inte finns någon grund för att vägra ett erkännande enligt artikel 36.2 görs till den tingsrätt som regeringen föreskriver. Det är alltså regeringen som meddelar föreskrifter om vilka av landets tingsrätter som ska vara behöriga att pröva ansökningar som rör vägran av erkännande och verkställighet. Vid handläggning i domstol av ärenden som avses i 4 § tillämpas lagen (1996:242) om domstolsärenden, om inte något annat följer av I-förordning. I paragrafen regleras vilka övriga processrättsliga bestämmelser som ska tillämpas i förfaranden angående vägran av erkännande eller verkställighet enligt I-förordning. Övervägandena finns i avsnitt 6.2.4. Av paragrafen framgår att lagen (1996:242) om domstolsärenden (ärendelagen) är tillämplig på domstolarnas handläggning av ärenden som avser dels ansökningar enligt artiklarna 45 och 46 om vägran av erkännande eller verkställighet, dels ansökningar om en förklaring enligt Prop. 2013/14:219 artikel 36.2 att det inte finns någon grund för att vägra ett erkännande Ärendelagen innehåller bestämmelser om bl.a. komplettering och avvisning av en ofullständig ansökan, rättens sammansättning, kommunicering av handlingar och överklagande. Ärendelagen ska inte tillämpas om något annat följer av I-förordning. I många fall är det enkelt att bedöma om det föreligger en situation när ärendelagen kompletterar förordningen. Det gäller t.ex. i fråga om tidsfrister för överklagande som inte alls regleras I-för- ordning. Ett annat exempel är att förordningen inte innehåller några regler om rättegångskostnader. Det innebär att bestämmelserna i 32 § ärendelagen är tillämpliga. I andra fall kan det vara svårare att avgöra om ärendelagen ska tillämpas. En utgångspunkt är att en tillämpning av ärendelagens reglering inte får vara i strid med förordningen och de syften som bär upp denna. Det innebär bl.a. att bestämmelserna i förordningen om uppskjutande och vilandeförklaring av handläggningen (se artiklarna 44 och 51) gäller framför bestämmelsen om inhibition i 26 § ärendelagen. I de fall där förordningen innehåller bestämmelser men där dessa inte kan anses vara uttömmande kompletterar ärendelagen förordningen. Av ärendelagen framgår att beslut får överklagas till hovrätten respektive och att prövningstillstånd krävs i båda instanserna (39 och 40 §§ ärendelagen). Dessa regler blir tillämpliga på beslut i sådana förfaranden som avses i 4 §. Ärendelagen innehåller också regler om inom vilken tid och till vilken domstol ett överklagande ska ges in (38 § ärendelagen). Om ett avgörande är verkställbart enligt I-förordning, verkställs avgörandet enligt utsökningsbalken på samma sätt som en svensk dom som har fått laga kraft, om inte något annat följer av förordningen. Vid verkställighet av ett avgörande som rör en säkerhetsåtgärd tillämpas i stället bestämmelserna i utsökningsbalken om verkställighet av beslut om kvarstad eller annan säkerhetsåtgärd. Paragrafen innehåller kompletterande bestämmelser om vad som gäller för verkställighet av utländska avgöranden enligt I-för- ordning. Övervägandena finns i avsnitt 6.2.1. Av första stycket framgår att utländska avgöranden som är verkställbara enligt I-förordning verkställs enligt utsökningsbalken (UB), om inte något annat följer av förordningen. I artikel 39 regleras när ett utländskt avgörande ska anses vara verkställbart enligt förordningen. Avgörandet verkställs på samma sätt som en svensk dom som har fått laga kraft. Detta gäller alltså även om det utländska avgörandet inte har fått laga kraft. Möjligheterna att begära att verkställigheten ska begränsas till säkerhetsåtgärder, göras beroende av ställande av säkerhet eller skjutas upp eller låta handläggningen av målet vila regleras i artiklarna 44 och 51. I denna situation tillämpas alltså förordningens bestämmelser i stället för utsökningsbalkens. 2013/14:219 I andra stycket regleras den situationen att det utländska avgörandet innehåller ett beslut om en säkerhetsåtgärd. Med uttrycket säkerhetsåtgärd avses i första hand sådana åtgärder som kan jämställas med åtgärder enligt 15 kap. RB, dvs. kvarstad, återställande av rubbad besittning och olika andra åtgärder för att säkerställa sökandens rätt. Den utländska säkerhetsåtgärden ska verkställas enligt utsökningsbalken. är behörig myndighet att handlägga sådana frågor om anpassning som avses i artikel 54 I-förordning. Vid myndighetens handläggning tillämpas utsökningsbalken, om inte något annat följer av förordningen. Paragrafen innehåller regler om förfarandet för anpassning av utländska verkställighetsåtgärder som inte förekommer i den svenska rättsordningen. Övervägandena finns i avsnitt 6.2.3. I första meningen anges att det är som handlägger frågor om anpassning enligt artikel 54 I-förord- ning. Om verkställighet begärs i av ett avgörande som innehåller en åtgärd eller ett beslut som inte finns i vår rättsordning, ska åtgärden eller beslutet i möjligaste mån anpassas till en åtgärd eller ett beslut som förekommer här. Åtgärden eller beslutet ska ha motsvarande verkan och eftersträva liknande mål och intressen. Anpassningen får inte innebära verkningar som är mer långtgående än dem som föreskrivs i ursprungsmedlemsstatens lagstiftning. Av andra meningen framgår att vid sin handläggning ska tillämpa utsökningsbalken, om inte något annat följer av I-förordning. En anpassning kan bara ske till åtgärder som finns i svensk materiell eller processrättslig lagstiftning. Anpassningsbeslutet torde oftast fattas i samband med själva beslutet om verkställighet, men kan också fattas i ett tidigare skede. Ett beslut om anpassning kan överklagas enligt 18 kap. UB. Särskild underrättelse i utsökningsmål Om svaranden framför en invändning till som kan antas avse att avgörandet med tillämpning av I-förordning antingen inte ska verkställas i eller att verkställigheten ska begränsas till säkerhetsåtgärder, göras beroende av ställande av säkerhet eller skjutas upp, ska utan dröjsmål underrätta honom eller henne om möjligheten enligt förordningen att göra invändningen gällande genom en ansökan till domstol. Paragrafen innehåller bestämmelser om en särskild underrättelseskyldighet för i förhållande till svaranden i ett utsökningsmål. Övervägandena finns i avsnitt 6.2.6. Av paragrafen följer att om svaranden i ett utsökningsmål som handläggs hos för fram en vägransgrund enligt ar- tikel 45 i förordningen, ska ge en underrättelse till honom eller henne. Detsamma gäller om svaranden åberopar en om- Prop. 2013/14:219 ständighet som kan antas avse att verkställigheten enligt artikel 44 i för- ordningen ska begränsas till säkerhetsåtgärder, göras beroende av ställande av säkerhet eller skjutas upp. Av underrättelsen ska framgå hur svaranden ska gå till väga för att få denna typ av invändning prövad, dvs. göra en ansökan till domstol. Det är angeläget att inte ha ett alltför restriktivt synsätt när det gäller i vilka situationer som en underrättelse ska ges till svaranden. Det bör vara tillräckligt att det kan antas att svaranden för fram en grund som innebär att verkställighet inte ska ske enligt I-förordning eller att verkställigheten ska begränsas till säkerhetsåtgärder, göras beroende av ställande av säkerhet eller skjutas upp. Underrättelsen ska ske utan dröjsmål. Det finns inget krav på att underrättelsen ska delges svaranden. Det är inte heller någon förutsättning att svaranden har fått del av underrättelsen för att ska ta ställning till frågan om verkställighet eller någon annan åtgärd under verkställigheten. Underrättelsen kan sändas med posten eller lämnas på annat lämpligt sätt. Ett annat lämpligt sätt kan vara ett e-postmed- delande till en e-postadress som uppgetts av svaranden. I vissa fall kan det vara lämpligt att lämna underrättelsen muntligen. Så kan t.ex. vara fallet när ett ställningstagande i verkställighetsfrågan är nära förestående och har tillgång till ett telefonnummer till svaranden. Det är oavsett hur underrättelsen sker viktigt att informationen lämnas på ett sådant sätt att svaranden kan tillgodogöra sig den. Erkännande, verkställbarhet och verkställighet enligt I-förordning, Brysselkonventionen eller Förfarande för erkännande eller verkställbarhet En ansökan om att ett avgörande ska erkännas eller förklaras verkställbart i enligt en unionsrättsakt eller ett internationellt instrument som avses i 1 § 2–4 görs till den tingsrätt som regeringen föreskriver. Paragrafen innehåller bestämmelser om behörig domstol för ansökningar om erkännande eller verkställbarhet enligt I-förordning, Brysselkonventionen eller . Paragrafen motsvaras delvis av 4 § kompletteringslag (jfr framför allt prop. 2001/02:146 s. 47 f.). Övervägandena finns i avsnitten 6.3.1–6.3.3. Av paragrafen framgår att ansökan ska göras till den tingsrätt som regeringen föreskriver. Det är alltså regeringen som meddelar föreskrifter om vilka av landets tingsrätter som ska vara behöriga att pröva ansökningar om erkännande och verkställbarhetsförklaring. De anknytningskriterier som ska tillämpas för att bestämma vilken av de utpekade tingsrätterna som är behörig i det enskilda fallet framgår av artikel 39.2 I-förordning, artikel 32.2 i Brysselkonventionen respektive artikel 39.2 i . 2013/14:219 10 § En ansökan om ändring enligt en unionsrättsakt eller ett internationellt instrument som avses i 1 § 2–4 av ett beslut med anledning av en ansökan enligt 9 § görs till den tingsrätt som har meddelat beslutet. Om en sådan ansökan görs av den som har gjort ansökan enligt 9 §, ska den ha kommit in till tingsrätten från den dag då beslutet meddelades. Paragrafen innehåller kompletterande bestämmelser för det andra steget av exekvaturförfarandet (artikel 43 I-förordning, artikel 43 i och artiklarna 36 och 37 i Brysselkonventionen). Paragrafen har delvis sin motsvarighet i 5 § andra stycket kompletteringslag. Övervägandena finns i avsnitt 6.3.3. Enligt I-förordning och konventionerna ska den som har ansökt om att ett utländskt avgörande ska erkännas eller förklaras verkställbart underrättas om beslutet i det första steget på det sätt som föreskrivs enligt lagen i den medlemsstat där verkställighet begärs. Detta innebär enligt 29 § ärendelagen (se 11 §) att beslutet sänds till parterna. Något krav på att beslutet delges sökanden finns inte. Av första stycket framgår att en ansökan om ändring prövas av den tingsrätt som meddelade det ursprungliga beslutet. I andra stycket finns en bestämmelse om den tid inom vilken den som har ansökt om erkännande eller verkställbarhet men inte fått bifall får ansöka om ändring av beslutet. Den fristen är från den dag då beslutet meddelades. Tingsrätten prövar att ansökningen har kommit in i rätt tid. Av artikel 43.5 I-förordning respektive samt artikel 36 i Brysselkonventionen framgår vilka tidsfrister som sökandens motpart måste hålla sig till när en ansökan om erkännande eller verkställbarhet har bifallits. Vid handläggning i domstol av ärenden som avses i 9 och 10 §§ tillämpas i övrigt lagen (1996:242) om domstolsärenden, om inte något annat följer av unionsrättsakten eller det internationella instrumentet. I paragrafen regleras vilka övriga processrättsliga bestämmelser som ska tillämpas i ärenden om erkännande eller verkställbarhetsförklaring enligt I-förordning, Brysselkonventionen eller . Övervägandena finns i avsnitt 6.3.5. Av paragrafen framgår att ärendelagen är tillämplig på domstolarnas handläggning av ärenden om erkännande eller verkställbarhetsförklaring enligt I-förordning, Brysselkonventionen eller . En förutsättning för att tillämpa ärendelagen är att inte något annat följer av den unionsrättsakt eller det internationella instrument som tillämpas. Särskilt det första steget av exekvaturprövningen regleras i stor utsträckning där. Ärendelagen innehåller dock regler om bl.a. domstolarnas sammansättning, brister i en inledande skrivelse och handläggningen i allmänhet som blir tillämpliga redan i detta steg. När det gäller det andra steget av exekvaturprövningen finns färre regler i unionsrättsakterna och de internationella instrumenten. Vid den prövningen blir alltså ärendelagens regler tillämpliga i större Hänvisningen till ärendelagen innebär bl.a. att ett beslut kan överklagas till hovrätt och och att prövningstillstånd krävs i båda instanserna (39 och 40 §§ ärendelagen). regler om inom vilken tid och till vilken domstol ett överklagande ska ges in (38 § ärendelagen). (Jfr dock fristerna för en ansökan om ändring enligt 10 § och artikel 43.5 I-förordning respektive samt artikel 36 i Brysselkonventionen.) Om ett avgörande förklaras verkställbart enligt en unionsrättsakt eller ett internationellt instrument som avses i 1 § 2–4, verkställs avgörandet enligt utsökningsbalken på samma sätt som en svensk dom som har fått laga kraft, om inte något annat följer av unionsrättsakten eller det internationella instrumentet. Vid verkställighet av ett avgörande som rör en säkerhetsåtgärd tillämpas i stället bestämmelserna i utsökningsbalken om verkställighet av beslut om kvarstad eller annan säkerhetsåtgärd. Paragrafen innehåller kompletterande bestämmelser om vad som gäller för verkställighet av utländska avgöranden som förklarats verkställbara enligt I-förordning, Brysselkonventionen eller Lugano- Paragrafen motsvarar 7 § kompletteringslag (jfr 2001/02:146 s. 49 f. och prop. 2005/06:48 s. 34 f.). finns i avsnitt 6.1. Om tingsrätten bifaller en ansökan enligt 9 § om att ett avgörande ska förklaras verkställbart, ska tingsrättens beslut anses innefatta ett beslut om kvarstad eller någon annan åtgärd som avses i 15 kap. . I paragrafen anges en konsekvens av att en tingsrätt i exekvaturförfaran- dets första steg har förklarat ett beslut verkställbart, nämligen att beslutet innefattar kvarstad och andra åtgärder som avses i 15 kap. RB. fen, som kompletterar artikel 47.2 I-förordning och samt artikel 39 i Brysselkonventionen, motsvarar 8 § kompletteringslag (jfr prop. 2001/02:146 s. 50 f. och prop. 2005/06:48 s. 35). Övervägandena finns i avsnitt 6.3.8. Erkännande och verkställighet enligt förordningen om den Om ett intyg om en europeisk exekutionstitel på grund av ett skrivfel eller liknande inte stämmer överens med den bakomliggande domen eller officiella handlingen eller det bakomliggande utslaget, ska intyget rättas av den domstol eller myndighet som har utfärdat intyget. Ett beslut i fråga om rättelse får inte överklagas. Paragrafen innehåller bestämmelser om rättelse av ett intyg om en euro- Paragrafen motsvarar 9 § komplette- ringslag (jfr prop. 2005/06:48 s. 35 f.). Övervägandena finns i avsnitt 6.1. Om ett intyg om en europeisk exekutionstitel har utfärdats i strid med de krav som finns i förordningen om den europeiska exekutionstiteln, ska intyget återkallas av den domstol eller myndighet som har utfärdat intyget. Innan intyget återkallas ska parterna få tillfälle att yttra sig, om det inte är obehövligt. Ett beslut i fråga om återkallelse får inte överklagas. Paragrafen innehåller bestämmelser om återkallelse av ett intyg om en europeisk exekutionstitel. Paragrafen motsvarar 10 § kompletteringslag (jfr prop. 2005/06:48 s. 36 f.). Övervägandena finns i avsnitt 6.1. Om ett avgörande intygas vara en europeisk exekutionstitel, verkställs avgörandet enligt utsökningsbalken på samma sätt som en svensk dom som har fått laga kraft, om inte något annat följer av artikel 21 eller 23 i förordningen om den europeiska exekutionstiteln. Paragrafen innehåller bestämmelser om verkställighet i av ett utländskt avgörande som har intygats vara en europeisk exekutionstitel enligt förordningen om den europeiska exekutionstiteln. Paragrafen motsvarar 11 § kompletteringslag (jfr prop. 2005/06:48 s. 37). Övervägandena finns i avsnitt 6.1. 1.Denna lag träder i kraft , då lagen (2006:74) med kompletterande bestämmelser om domstols behörighet och om erkännande och internationell verkställighet av vissa avgöranden ska upphöra att gälla. 2.Äldre föreskrifter gäller för handläggningen i och av ärenden som har inletts i hovrätten före ikraftträdandet. Övervägandena om ikraftträdande- och övergångsbestämmelser finns i avsnitt 7. Av punkten 1 framgår att lagen träder i kraft , då kompletteringslag ska upphöra att gälla. Av punkten 2 framgår att äldre föreskrifter ska gälla för handläggningen i hovrätt och för ärenden som har inletts i före ikraftträdandet. Om en ansökan om exekvatur har getts in före detta datum tillämpas alltså bestämmelserna kompletteringslag. 9.2 Förslag till lag om ändring i lagen Prop. 2013/14:219 (1904:26 s. 1) om vissa internationella rättsförhållanden rörande äktenskap och förmynderskap 3 kap. 8 § En ansökan av en make om att ett utländskt beslut om upplösning av äktenskap ska gälla eller inte gälla i görs till den tingsrätt som regeringen föreskriver. Innan tingsrätten prövar frågan ska den andra maken ges tillfälle att yttra sig över ansökan, om det kan ske. Ett beslut som inte innebär att det utländska beslutet ska gälla hindrar inte att frågan prövas på nytt. Vid handläggning i domstol av ett ärende som avses i första stycket tillämpas i övrigt lagen (1996:242) om domstolsärenden. Paragrafen innehåller regler för prövningen av om ett utländskt beslut om upplösning av äktenskap ska gälla eller inte gälla i . Övervägandena finns i avsnitten 6.3.1 och 6.3.2. Ändringen i den första meningen i första stycket innebär att en ansökan om att ett utländskt beslut om upplösning av äktenskap ska gälla eller inte gälla inte längre ska göras till utan till en tingsrätt. An- sökan görs till den tingsrätt som regeringen föreskriver. Det är alltså regeringen som meddelar föreskrifter om vilka av landets tingsrätter som ska vara behöriga att pröva en ansökan. Ändringen i den andra meningen är en anpassning till att det är tingsrätt som är behörig att pröva en ansökan. Av tredje stycket, som är nytt, framgår att i övrigt ska ärendelagen tillämpas vid domstolarnas handläggning av ärenden enligt denna paragraf. Ärendelagen innehåller bestämmelser om bl.a. avvisning av en ofullständig ansökan, rättens sammansättning och överklagande. Övriga ändringar i paragrafen är endast redaktionella eller språkliga. 9.3 Förslag till lag om ändring i lagen (1936:79) om erkännande och verkställighet av dom som meddelats i En dom eller en förlikning som enligt 1–5 §§ gäller i ska, efter en ansökan av en part, förklaras verkställbar. Paragrafen anger förutsättningarna för att förklara en dom eller en förlikning verkställbar i . Paragrafen ändras endast språkligt. En ansökan om att en dom eller en förlikning ska förklaras verkställbar görs till den tingsrätt som regeringen föreskriver. Sökanden ska tillsammans med ansökan ge in 1. domen i original eller en kopia av domen som har bestyrkts av den aktuella 2. bevis om att domen har fått laga kraft, 3.domstols protokoll eller någon annan handling som visar att villkoren i 5 § första stycket är uppfyllda, och