prop · H103208 · 2014-03-27 00:00:00 — I en bestämmelse där det för straffbarhet förutsätts att tvånget avser ett äktenskap – vilket också är den kvalificerande omständigheten i förhållande till olaga tvång – är det av legalitetsskäl nödvändigt att definiera begreppet äktenskap. Det är därför oundvikligt att det kan förekomma tvång till förbindelser som inte utgör äktenskap i bestämmelsens mening. Sådana gärningar – som till följd av den föreslagna definitionens utformning torde vara mindre vanliga och dessutom inte avser äktenskap som är giltiga i de stater till vilka makarna har starkast anknytning – får bedömas som olaga tvång, i den mån de inte omfattas av den föreslagna regleringen av äktenskapsliknande förbindelser. Regeringen ser mot ovanstående bakgrund inte skäl att avstå från att föreslå en särskild straffbestämmelse om äktenskapstvång. En sådan bestämmelse har också flera fördelar. Den underlättar genomförandet av konventionens bestämmelser om försök till tvångsäktenskap och om att tvångsäktenskap ska undantas från krav på dubbel straffbarhet. Den tydlighet som en särskild straffbestämmelse innebär kan också förväntas underlätta det framtida internationella samarbetet på området. Det som starkast talar för att en ny straffbestämmelse ska införas är dock att det därigenom blir möjligt att utvidga straffansvaret till att omfatta fler gärningar än de som kan bestraffas som olaga tvång. En sådan nykriminalisering är angelägen inte minst av det skälet att det ofta inte är nödvändigt att utöva tvång i egentlig mening för att förmå en yngre person att ingå äktenskap mot sin vilja. Med en särskild straffbestämmelse är det också möjligt att ge uttryck för brottslighetens allvar genom en strängare straffskala än den som gäller för olaga tvång. Ett tvångsäktenskap har mer långtgående och allvarliga konsekvenser än många andra fall av olaga tvång. En ytterligare fördel med en särkriminalisering, som inte minst har lyfts fram av remissinstanserna, är det tydliga budskap som en särskild straffbestämmelse skulle sända till potentiella förövare och brottsoffer. Straffbestämmelsen kan också stärka familjer som behöver hjälp att stå emot påtryckningar från exempelvis släkten om att gifta bort en familjemedlem. En fråga som kan ställas är om kriminaliseringen, i och med att den avser förfaranden som leder till civilrättsligt giltiga äktenskap och äktenskap som erkänns enligt bestämmelserna om erkännande av utländska äktenskap, skulle innebära att rättsordningen motarbetar sig själv. Problematiken diskuterades i betänkandet Människohandel och barnäktenskap – ett förstärkt straffrättsligt skydd (SOU 2008:41) och har även 2013/14:208 antytts i Kriminalvårdens remissvar. I det nämnda betänkandet besvarades frågan jakande, och det ansågs därför inte möjligt att kriminalisera lindrigare handlingar som leder till tvångsäktenskap utan att också se över reglerna om äktenskaps giltighet och erkännande av äktenskap. Den nu aktuella utredningen – som har behandlat frågeställningen i relation till barnäktenskap – har intagit motsatt ståndpunkt. Enligt utredningen är varken reglerna om erkännande av utländska äktenskap vid särskilda skäl eller om en vigsels giltighet avsedda att bejaka barnäktenskap eller förmedla att samhället godtar sådana. Detsamma kan sägas om motsvarande reglering avseende tvångsäktenskap, och regeringen kan därför inte se att en straffbestämmelse av det slag som har föreslagits skulle leda till att rättsordningen motarbetar sig själv. Även de skäl som i övrigt kan anföras mot en särkriminalisering måste enligt regeringens mening anses väga mindre tungt i jämförelse med fördelarna. Ett sådant skäl är att de som har utsatts eller riskerar att utsättas för tvångsäktenskap kan bli mindre benägna att berätta om detta om närstående riskerar straff. Enligt vad utredningen har anfört synes dock en motsvarande norsk straffbestämmelse inte ha fått några sådana följder; tvärtom rapporteras fler fall . Remissutfallet ger inte heller anledning att anta att det skulle föreligga en beaktansvärd risk för en sådan effekt. De remissinstanser som har bedömt att en risk kan finnas (i , , kommun och ) har ställt sig bakom förslaget, och remissinstanserna har överlag främst framhållit den föreslagna kriminaliseringens positiva effekter för dem som hotas av tvångsäktenskap. Fördelarna med en särkriminalisering av tvångsäktenskap överväger således tydligt eventuella nackdelar, och regeringen anser därför att det bör införas en särskild straffbestämmelse om tvångsäktenskap som i förhållande till bestämmelsen om olaga tvång både utvidgar det straffbara området och skärper straffet. Det innebär att regeringen inte finner anledning att, vilket Lagrådet anser, väsentligt och eventuellt med utgångspunkt i bestämmelsen om olaga tvång omarbeta lagrådsremissens förslag. Som utredningen har föreslagit bör det nya brottet benämnas äktenskapstvång och placeras i 4 kap. om brott mot frihet och frid. Tvångsäktenskap genom utnyttjande av offrets utsatta belägenhet bör vara straffbart Som framgår ovan bör den nya straffbestämmelsen utöver olaga tvång även omfatta mildare påtryckningar som används för att förmå någon att gifta sig. Att kriminalisera varje tänkbar form av påverkan, t.ex. tjat eller skuldbeläggande, är varken önskvärt eller möjligt. är det viktigt att bestämmelsen i så hög utsträckning som möjligt träffar de fall som kan anses straffvärda och som utgör ett problem i det verkliga livet. Enligt utredningens förslag ska ett äktenskapstvång bestå i att gärningsmannen antingen genom olaga tvång eller genom utnyttjande av en persons utsatta belägenhet förmår personen att ingå ett äktenskap eller en äktenskapsliknande förbindelse. Rekvisitet utnyttjande av utsatt belägen- het är hämtat från bestämmelsen om människohandel i 4 kap. 1 a § Som alternativ övervägde utredningen rekvisitet utnyttjande av beroendeställning. Enligt utredningen framstår dock utnyttjande av utsatt belägenhet som typiskt sett något mera straffvärt än utnyttjande av beroendeställning, även om uttrycken ter sig i huvudsak jämförliga. Ut- redningen anser också att det ter sig något mer naturligt att när det gäller tvångsäktenskap anknyta till människohandelsbestämmelsen än till bestämmelsen om sexuellt utnyttjande av person i beroendeställning (6 kap. Regeringen använde i lagrådsremissen det av utredningen föreslagna Lagrådet har i sitt yttrande anfört att det bör övervägas om uttrycket utsatt belägenhet i den föreslagna bestämmelsen kan ersättas av något eller några andra begrepp, t.ex. beroendeställning. Vidare har Lagrådet anfört att det inte är lämpligt att använda samma uttryck i olika paragrafer med avsikten att det ska ges olika innebörd i de olika bestämmelserna och att innebörden ska anpassas till det sammanhang i vilket det används. I vart fall bör enligt Lagrådet ett uttryck inte ges olika innebörd i straffbestämmelser i samma kapitel i . Regeringen instämmer i att rekvisitet utnyttjande av utsatt belägenhet inte bör ha någon annan betydelse i bestämmelsen om äktenskapstvång än vad det har i människohandelsbestämmelsen. Även om rekvisitet kan komma att tillämpas i vissa andra situationer än vad som är aktuellt i människohandelssammanhang, kan det alltså inte komma i fråga att anpassa själva innebörden i rekvisitet till de nya situationerna. En förutsättning för att det ska vara lämpligt att överföra rekvisitet utnyttjande av utsatt belägenhet från människohandelsbrottet till bestämmelsen om äktenskapstvång är därmed att rekvisitet med den innebörd det har i människohandelsbestämmelsen är ändamålsenligt även i sitt nya sammanhang. I bestämmelsen om människohandel avses med utnyttjande av någons utsatta belägenhet bl.a. olika situationer där gärningsmannen utnyttjar att offret befinner sig i en beroendeställning till honom eller henne, exempelvis till följd av ett ekonomiskt skuldförhållande eller ett anställnings- eller lydnadsförhållande. Andra exempel på utnyttjande av utsatt belägenhet är situationer där gärningsmannen utnyttjar att offret lever under ekonomiskt svåra förhållanden, lever i flyktingskap, befinner sig i vanmakt, lider av intellektuell funktionsnedsättning eller någon sjukdom eller är beroende av narkotika. Vid en helhetsbedömning ska omständigheterna ha varit sådana att offret inte har haft något annat verkligt eller godtagbart alternativ än att underkasta sig gärningsmannens vilja (prop. 2009/10:152 s. 15 och 60). Rekvisitet utnyttjande av utsatt belägenhet innefattar alltså situationer där en beroendeställning utnyttjas men är inte begränsat till sådana. Till skillnad från ett rekvisit som uteslutande avser utnyttjande av beroendeställning tar det sikte på flera situationer som regeringen anser att en bestämmelse om tvångsäktenskap bör omfatta. Som Tjejers Rätt i Samhället har anfört bör straffansvaret för äktenskapstvång inbegripa situationer där en individs nedsatta kognitiva förmåga utnyttjas för att ett äktenskap ska komma till stånd. En annan praktiskt betydelsefull situation som torde utgöra ett utnyttjande av en persons utsatta belägenhet är när någon utnyttjar att personen befinner sig i utlandet och har svårigheter att söka hjälp eller ta sig hem. Regeringen anser mot denna bakgrund 2013/14:208 att rekvisitet utnyttjande av utsatt belägenhet är väl ägnat att avgränsa de fall som, utöver de rena tvångsfallen, bör träffas av straffansvaret för äktenskapstvång. Med en begränsning till utnyttjande av någons beroendeställning skulle straffansvaret däremot bli för snävt. I sammanhanget bör det uppmärksammas att rekvisitet utnyttjande av utsatt belägenhet inte har varit aktuellt att tillämpa i fall där den som utnyttjas är ett barn. Anledningen till detta är att ansvar för människohandel inte förutsätter att gärningsmannen har utnyttjat målsägandens utsatta belägenhet eller använt något annat otillbörligt medel i fall där målsäganden är . Om rekvisitet tas in i bestämmelsen om äktenskapstvång kan det däremot väntas få stor betydelse i fråga om barn som utsätts för ofrivilliga äktenskap. Skälet till att människohandelsbestämmelsen inte kräver att det ska ha förekommit något otillbörligt medel när det handlar om barn är bl.a. att unga personer redan genom sin ålder får anses befinna sig i en sårbar situation (prop. 2003/04:111 s. 59 f.). Att barn i alla åldrar typiskt sett anses som så sårbara att detta motiverar en särreglering av människohandel med barn innebär i och för sig inte att ett barn alltid befinner sig i en utsatt belägenhet. Ett barn bör dock i sitt förhållande till framför allt närstående vuxna ofta anses befinna sig i en sådan beroendeställning som innebär en utsatt belägenhet. När vuxna som barnet är beroende av utsätter barnet för press att gifta sig mot sin vilja eller arrangerar ett äktenskap utan hänsyn till barnets egen vilja, bör detta därför kunna anses som ett utnyttjande av den utsatta belägenheten. Avgörande för att straffansvar ska inträda är att offret genom utnyttjandet förmås att ingå ett sådant äktenskap som avses i bestämmelsen. Vilka påtryckningar som krävs för att förmå någon som befinner sig i en utsatt belägenhet att gå gärningsmannen till viljes kan naturligtvis variera. I de flesta fall torde det krävas relativt påtagliga påtryckningar för att någon ska förmås att ingå ett äktenskap. När offret är ett barn kan det dock finnas ett större utrymme för att bedöma lindrigare påtryckningar som äktenskapstvång. Det är inte uteslutet att ofredanden, som har nämnts av , efter omständigheterna skulle kunna ingå i ett äktenskapstvång. Den situation som Kvinnors Nätverk har omnämnt – att en förälder hotar att ta livet av sig om barnet inte går med på att gifta sig – utgör ett exempel på ett beteende som skulle kunna innebära ett utnyttjande av barnets utsatta belägenhet. Sammanfattningsvis kan rekvisitet utnyttjande av utsatt belägenhet väntas träffa de flesta straffvärda gärningar som, vid sidan av egentligt tvång, i praktiken förekommer i samband med äktenskap mot någons vilja. Det framstår därför som lämpligt att använda i detta sammanhang. Remissinstanserna har i huvudsak inte heller framfört någon mer allvarlig kritik mot förslaget än att bevissvårigheter kan uppkomma, något som knappast kan undvikas oavsett hur bestämmelsen formuleras. Den utvidgning av straffansvaret som regeringen vill åstadkomma bör därför ske genom att bestämmelsen om äktenskapstvång utformas så att straffansvaret, förutom olaga tvång, tar sikte på utnyttjande av någons utsatta belägenhet. Det bör nämnas att ECPAT har föreslagit att det i fråga om barn inte ska krävas något otillbörligt medel. En sådan reglering synes närmast motsvara det förslag till barnäktenskapsbrott som övervägs ne- Prop. 2013/14:208 dan i avsnitt 6.3. Både giltiga äktenskap och äktenskapsliknande förbindelser bör omfattas Frågan om hur långtgående straffansvaret för äktenskapstvång ska vara handlar inte bara om vilka gärningar som ska omfattas av bestämmelsen utan också om vilka äktenskap som bestämmelsen ska avse. Enligt utredningen bör såväl juridiskt giltiga äktenskap som äktenskapsliknande förbindelser (av utredningen benämnda informella äktenskap) omfattas av bestämmelsen. Regeringen instämmer i detta. De juridiskt giltiga äktenskap som avses i utredningens förslag är för det första äktenskap som är giltiga i den stat där de ingås. Vidare avses äktenskap som är giltiga i den stat enligt vars lag de ingås. Slutligen avses äktenskap som är giltiga i en stat till vilken någon av makarna har anknytning genom medborgarskap eller hemvist. Eftersom tvångsäktenskap ofta har en internationell anknytning finns det stora fördelar med att låta bestämmelsen omfatta inte bara svenska giltiga äktenskap utan även äktenskap som är giltiga i någon annan stat. En invändning som kan resas mot förslaget är att det ibland kan tänkas bli svårt att bevisa innehållet i utländsk rätt eller de inblandades uppsåt till omständigheten att äktenskapet blir giltigt i ett annat land. I likhet med bedömer regeringen dock att svårigheterna i detta avseende inte torde bli alltför stora. Som samfundet har påpekat har svenska domstolar lång vana vid att tillämpa och beakta utländsk rätt, och de svårigheter som kan uppstå skiljer sig inte heller avsevärt från de bevissvårigheter som förekommer i andra fall. Regeringen ser därför inga hinder mot att utforma den del av bestämmelsen som avser juridiskt giltiga äktenskap på det sätt som utredningen har föreslagit. En mindre justering bör dock göras för att klargöra att det, när det gäller äktenskap som blir giltiga i en stat till vilken en make har anknytning, bör vara makens medborgarskap eller hemvist vid tiden då äktenskapet ingås som ska vara avgörande. Det finns enligt regeringens uppfattning mycket starka skäl att låta straffansvaret omfatta även tvång och utnyttjande som leder till sådana äktenskapsliknande förbindelser som inte utgör juridiskt giltiga äktenskap i straffbestämmelsens mening. I många sammanhang kan exempelvis ett religiöst äktenskap upplevas som minst lika bindande eller förpliktande som ett äktenskap i laglig mening. Den som tvingas till en äktenskapsliknande förbindelse kan därför drabbas lika hårt som den som tvingas till ett juridiskt giltigt äktenskap, vilket gör det svårt att säga att det ena fallet skulle vara mindre straffvärt än det andra. Framför allt är det dock lagstiftningens effektivitet som talar för att äktenskapsliknande förbindelser ska inkluderas i bestämmelsen. Om kriminaliseringen skulle begränsas till att enbart avse rättsligt giltiga äktenskap, skulle det bli mycket lätt att kringgå den nya lagstiftningen genom att låta äktenskapet ingås under sådana former att det inte blir juridiskt giltigt. Detta är något som särskilt skulle drabba barn. Regeringens förslag till åtgärder på det civilrättsliga området innebär att juridiskt giltiga barnäkt- enskap inte kommer att kunna ingås enligt svensk rätt (se avsnitt 5.1). många andra länder gäller också en artonårsgräns för äktenskap, även om det kan finnas möjlighet till dispens för yngre personer att ingå äktenskap. Vidare kommer utländska giltiga barnäktenskap endast ytterst sällan att erkännas här (se avsnitt 5.2). Det finns därför goda skäl att anta att många som vill tvinga ett barn att gifta sig kommer att välja en ceremoni som leder till en äktenskapsliknande förbindelse. För att straffbestämmelsen ska ge samma skydd för barn som för vuxna måste bestämmelsen därför utformas så att även sådana förbindelser omfattas. Om detta inte görs ställs barnen till att börja med på ett olyckligt sätt till viss del utanför det utvidgade skydd som nykriminaliseringen av tvångsäktenskap genom utnyttjande av offrets utsatta belägenhet innebär. Som framgår ovan torde vidare kriminaliseringen av utnyttjandefallen få särskilt stor betydelse när offret är ett barn, eftersom barn ofta befinner sig i en utsatt belägenhet i förhållande till närstående vuxna som dessa vuxna kan utnyttja utan att de behöver utöva något egentligt tvång. Dessutom skulle en bestämmelse som inte omfattar äktenskapsliknande förbindelser innebära ett svagare skydd för barn även i fall där det har förekommit tvång i egentlig mening. I och för sig skulle den som förmått barnet till tvångsäktenskapet ändå kunna bestraffas enligt bestämmelsen om olaga tvång. Äktenskapstvång föreslås dock få en strängare straffskala än olaga tvång, och det vore givetvis olyckligt om den inte kunde utnyttjas i de särskilt allvarliga fall som det är fråga om när offret är ett barn. En förutsättning för att låta bestämmelsen om äktenskapstvång omfatta äktenskapsliknande förbindelser är att regleringen kan göras så tydlig att det inte uppstår problem i förhållande till det krav på förutsebarhet som måste ställas. Mot bakgrund av remissynpunkter från bl.a. Hovrätten för , , , , och såg regeringen anledning att i lagrådsremissen göra vissa förtydligande ändringar i utredningens definition av äktenskapsliknande förbindelser. Lagrådet har i sitt yttrande avstyrkt att den föreslagna bestämmelsen om sådana förbindelser genomförs. Enligt Lagrådet inger den allvarliga betänkligheter och kan ifrågasättas från rättssäkerhetssynpunkt. Lagrådet hänför sig bl.a. till att flera rekvisit skulle vara mycket obestämda. Det är enligt Lagrådet vidare fråga om oklarheter i flera led, vilket sägs innebära att det saknas möjligheter att på ett förutsebart sätt avgränsa de förbindelser som kan komma att träffas. Regeringen bemöter Lagrådets synpunkter på enskilda rekvisit i nedanstående avsnitt. Synpunkterna har också beaktats vid utformningen av författningskommentaren. Regeringen anser att de olika rekvisiten är tillräckligt bestämda för att uppfylla kravet på förutsebarhet. Detsamma gäller enligt regeringens uppfattning bestämmelsen som helhet. Rättssäkerhetshänsyn bör därför inte hindra att förslaget genomförs. Lagrådet har även sett anledning att mana till försiktighet när det gäller tron på straffbestämmelsernas preventiva effekt i fall som de nu aktuella, när straffhotet ställs mot en grupps sedvänjor, traditioner och värderingar. Enligt Lagrådet kan det bl.a. mot den bakgrunden sättas i fråga om bestämmelsen kan antas tillgodose de syften som har angetts. Som framgått är syftet med att låta bestämmelsen om äktenskapstvång omfatta äktenskapsliknande förbindelser bl.a. att förhindra att kriminaliseringen av äktenskapstvång kringgås. Regeringen anser, till skillnad från Lagrå- det, att den föreslagna regleringen på goda grunder kan förväntas tillgodose detta och övriga angivna syften. Hur ska äktenskapsliknande förbindelser definieras? Utredningen har föreslagit att bestämmelsen ska omfatta de förbindelser som är att jämställa med äktenskap på så sätt att de är bindande enligt ett etablerat normsystem som inrymmer särskilda krav för upplösning av förbindelsen och som ingås enligt detta normsystems former. Enligt regeringens uppfattning kan begreppet normsystem leda till onödiga tillämpningssvårigheter. Att försöka identifiera ett sådant system torde vara näst intill omöjligt när det t.ex. handlar om normer inom en religion som består av olika riktningar och där det saknas en auktoritativ uttolkare av normerna i fråga. För det aktuella syftet bör det dock vara tillräckligt att det går att identifiera en uppsättning regler som gäller inom en viss grupp och som reglerar hur förbindelser av det aktuella slaget ingås och upplöses samt vad de får för verkan. Som Hovrätten för har påpekat bör bestämmelsen formuleras så att det tydligt framgår att den omfattar även sådana förbindelser som överhuvudtaget inte anses kunna upplösas. Även rekvisitet bindande enligt ett etablerat normsystem är problematiskt. Bundenhet är inte något entydigt begrepp, och i betänkandet belyses också olika aspekter på begreppet. När utredningen och lyfter fram den svårighet som ligger i att graden av bundenhet kan variera beroende på parternas och omgivningens inställning i frågan, handlar det om den aspekt på bundenhetsbegreppet som rör formerna för förbindelsens upplösning. I betänkandet exemplifieras problematiken med att muslimska äktenskap som ingås på samma sätt kan upplösas formlöst i vissa situationer – främst när den ena parten inte är – som detta inte är möjligt i andra fall. Exemplet gör klart att det skulle bli mycket komplicerat att göra straffbestämmelsens tillämplighet beroende av ett bundenhetsbegrepp som utgår från hur lätt eller svårt det är att upplösa en förbindelse. Däremot framstår det som mindre problematiskt att lyfta fram den andra aspekt på begreppet bundenhet som diskuteras i betänkandet och som snarare har att göra med förbindelsens innebörd än med dess beständighet. Enligt utredningen bör det nämligen också krävas att förbindelsen ska betraktas som ett äktenskap, bl.a. så att parterna benämns som man och hustru, och att parterna ska betraktas som knutna till varandra med rättigheter och förpliktelser som i huvudsak motsvarar vad som gäller för ett äktenskap. Att i straffbestämmelsen anknyta till detta framstår som relevant mot bakgrund av att det främst är dessa aspekter på förbindelsen som gör att den kan upplevas som lika ingripande för parterna som ett äktenskap i juridisk mening. Rekvisit som tar sikte på dessa omständigheter kan därför med fördel ersätta bundenhetsbegreppet i lagtexten. Regeringen föreslår därför att det ska krävas att gruppens regler innebär att parterna betraktas som makar och anses ha rättigheter eller skyldigheter i förhållande till varandra. Rekvisitet regler kan enligt Lagrådet tänkas leda till svårigheter i tilllämpningen, inte minst som det inte uppställs något krav på att reglerna ska vara skriftliga och beslutade i någon angiven ordning. Regeringen konstaterar att straffbestämmelsen ställer precisa krav på vad som ska 2013/14:208 kunna utläsas ur reglerna, och i de fall där regelverket är för obestämt för att det ska vara möjligt att avgöra om rekvisiten är uppfyllda bör det inte komma i fråga att tillämpa bestämmelsen på en förbindelse som har ingåtts enligt reglerna i fråga. Något skäl att uppställa formkrav ser regeringen därför inte. Enligt Lagrådet blir vidare uppfattningar i en vagt avgränsad krets av personer av betydelse för hur straffansvaret avgränsas. Lagrådet har i denna del hänvisat till uttalanden i lagrådsremissen om att det inte med någon exakthet behöver kunna avgöras hur gruppen är avgränsad eller sammansatt och att det kan röra sig om mycket stora grupper. Redan det att gruppen måste kunna knytas till ett väldefinierat regelverk innebär dock en för syftet relevant och enligt regeringens uppfattning tillräckligt tydlig avgränsning av gruppen. Sådant som gruppens sammansättning eller storlek får därför en underordnad betydelse. Lagrådet har också anfört att rekvisiten att parterna betraktas som makar och anses ha rättigheter eller skyldigheter i förhållande till varandra är oklara.