prop · H103215 · 2014-04-03 00:00:00 — Paragrafen har utformats i enlighet med Lagrådets förslag. Prövning av en fråga om undantag 37 § I paragrafen, som motsvarar 18 § andra stycket och 21 § i den nuvarande lagen om näringsförbud, regleras frågor om prövning av undantag från näringsförbud. Lagtexten har genomgått viss språklig förändring. Bestämmelsen i första stycket har formulerats så att den omfattar undantag enligt såväl 35 § första stycket som andra stycket. Därmed har bestämmelsen utökats till att även omfatta sådant tidsbegränsat undantag som medges för avveckling. Bestämmelsen ger även möjlighet för en näringsidkare, som har meddelats näringsförbud, att i en senare gjord ansökan begära undantag för att kunna avveckla näringsverksamheten. En sådan ansökan kan också avse ytterligare moment, som ett tidigare beslut om undantag inte har omfattat. I fråga om hur bestämmelsen är avsedd att tillämpas i övrigt kan hänvisas till äldre förarbeten (se prop. 1985/86:126 s. 178 och 182). Paragrafen och rubriken närmast före 37 § har utformats i enlighet med Återkallelse av undantag 38 § I paragrafen finns bestämmelser om återkallelse av undantag från näringsförbud. Paragrafen motsvarar, med mindre språkliga jämkningar, 20 § i den nuvarande lagen. Till skillnad från den gällande paragrafen kan den nya paragrafen tillämpas även när rätten har medgett undantag för avveckling av viss näringsverksamhet. I fråga om hur bestämmelsen i övrigt är avsedd att tillämpas kan hänvisas till äldre förarbeten (se prop. 1985/86:126 s. 181 f.). I paragrafen finns bestämmelser om handläggningen av ett ärende om återkallelse av undantag. Paragrafen motsvarar, med vissa språkliga jämkningar, 22 § i den nuvarande lagen. Någon ändring i sak är inte 2013/14:215 avsedd och därmed kan hänvisas till tidigare förarbeten (se prop. 1985/86:126 s. 183 och prop. 1998/99:49 s. 31). Paragrafen har utformats i enlighet med Lagrådets förslag. Paragrafen innehåller bestämmelser om att ska föra ett register över näringsförbud och tillfälliga näringsförbud. Paragrafen motsvarar 23 § i den nuvarande lagen och därmed kan hänvisas till äldre förarbeten (se prop. 1993/94:171 s. 9). Närmare bestämmelser om näringsförbudsregistret finns i förordningen (1986:441) om underrättelser angående näringsförbud m.m. och kommer även att finnas i en ny förordning om näringsförbud. Tillsynen över meddelade näringsförbud m.m. Av paragrafen framgår att även i fortsättningen ska se till att näringsförbud och tillfälliga näringsförbud följs. Paragrafen motsvarar 24 § första stycket i den nuvarande lagen och ledning för hur tillsynen ska utövas kan hämtas från äldre förarbeten (se prop. 1985/86:126 s. 184). tillsynsansvar inträder i och med att näringsförbudet får verkan. Om rätten har meddelat ett slutligt beslut om näringsförbud, ska myndigheten alltså utöva tillsyn från det att det beslutet vinner laga kraft. Har rätten meddelat ett tillfälligt beslut om näringsförbud, inträder tillsynsansvar eller, om rätten har förordnat att beslutet ska gälla från en senare tidpunkt, från den tidpunkten. I praktiken kan kunna avvakta med tillsynsåtgärder till dess att näringsförbudet har registrerats i näringsförbudsregistret. Tidpunkten för tillsynsansvarets inträde påverkas inte av att rätten har beslutat om undantag för till exempel avveckling enligt 35 § andra Skyldighet att inställa sig för samtal Paragrafen, som saknar tidigare motsvarighet, reglerar Kronofogde- myndighetens rätt och skyldighet att genomföra samtal med den som har Övervägandena finns redovisade i avsnitt 10.3.1. I första stycket anges att den enskilde är skyldig att inställa sig person- ligen för samtal på tid och plats som Av 43 § framgår att den personliga inställelsen kan framtvingas genom vitesföreläggande. Samtalen är av två slag, dels ett i princip obligatoriskt inledande samtal, dels ett eller flera uppföljningssamtal om sådana bedöms nödvändiga. Det inledande samtalet, som regleras i andra stycket, har till syfte att ge möjlighet att i ett så tidigt skede som möjligt träffa den som har meddelats näringsförbud. Avsikten är att myndighetens handläggare i samband med samtalet ska förklara innebörden och verkningarna av förbudet för den som meddelats sådant. Det inledande samtalet har även till syfte att förbättra myndighetens förutsättningar att bedöma risken för framtida överträdelse av förbudet. Med utgångspunkt i den bedömningen kan sedan den fortsatta tillsynen utformas på ett ändamålsenligt sätt. Myndighetens handläggare kan alltså använda samtalet för att skaffa sig information om personens förhållanden (jfr 44 § 1). Paragrafen är utformad så att som huvudregel ska kalla den enskilde att inställa sig personligen till ett inledande samtal. Som framgår av lagtexten får myndigheten dock avstå från att kräva personlig inställelse om det finns särskilda skäl. Sådana särskilda skäl kan föreligga om en personlig inställelse skulle framstå som oproportionerligt. Så kan exempelvis vara fallet om en person befinner sig utomlands eller om kallelsen skulle resultera i en oproportionerligt lång resa med stora inställelsekostnader som följd. Under sådana förhållanden torde samtalet ibland i stället kunna ske genom telefonsamtal. När det gäller personer som befinner sig utomlands kan ett alternativ i det enskilda fallet även vara att myndigheten avvaktar med att kalla till samtal tills personen åter befinner sig i . På motsvarande sätt kan det ibland finnas anledning att avstå från ett personligt sammanträffande vid tillsynens inledning om personen med näringsförbud avtjänar ett fängelsestraff eller inte kan inställa sig på grund av sjukdom. Under sådana förhållanden kan i stället ta kontakt per telefon och sedan genomföra ett personligt sammanträffande när förutsättningarna har förbättrats. Att det krävs särskilda skäl signalerar emellertid att möjligheten att avstå från ett inledande samtal bara ska användas i undantagsfall. Vid bedömningen måste också vägas in hur bedömer risken för att en person överträder ett näringsförbud. Ju högre risken för överträdelse är, desto mindre är utrymmet för att använda sig av undantagsbestämmelsen. I paragrafens tredje stycke anges att får kalla till ytterligare samtal , om det är av betydelse för tillsynsverksamheten. Avsikten är inte att myndigheten slentrianmässigt ska kalla till ytterligare samtal. Skäl för att kalla till samtal kan föreligga om det framkommer omständigheter som gör att fattar misstankar om att en person inte rättar sig efter näringsförbudet. Skäl kan också föreligga om ett personligt sammanträffande på annat sätt kan hjälpa att klarlägga frågor som har uppstått och som inte kan besvaras genom ett telefonsamtal. I paragrafens fjärde stycke, som har utformats med 18 kap. 6 § första stycket utsökningsbalken som förebild, anges att ett beslut om kallelse till samtal enligt paragrafen inte får överklagas. Om ett beslut om vite 2013/14:215 enligt 43 § överklagas kan dock kallelsens giltighet prövas i den Stycket har utformats i enlighet med Lagrådets förslag. Paragrafen, som saknar tidigare motsvarighet, ger Kronofogdemyndig- heten möjlighet att förena en kallelse till samtal med vite. vägandena finns redovisade i avsnitt 10.3.1. Första stycket har utformats med 2 kap. 10 § första stycket utsöknings- balken som förebild. I fråga om föreläggande av vite gäller, i den mån inte annat föreskrivs i nämnda paragraf, vad som sägs i lagen (1985:206) Det bör påpekas att vitesföreläggande bör användas med försiktighet i fråga om personer som vistas utomlands. I andra stycket regleras frågor om utdömande av vite. har utformats med 2 kap. 12 § utsökningsbalken som förebild. avvikelse från vad som anges i lagen om viten gäller här att beslut om sådant utdömande fattas av utan särskilt Vite får inte dömas ut om ändamålet med vitet har förlorat sin Om däremot är tvungen att skjuta på samtalet på grund av en persons utevaro, kan ändamålet med vitet inte anses ha förlorat sin betydelse. Ytterligare ett exempel på när ändamålet med vitet har förlorat sin betydelse är om beslutet om näringsförbud upphävs innan vitet har hunnit dömas ut. får inte döma ut vitet om det finns särskilda skäl mot ett sådant utdömande. Sådana särskilda skäl kan föreligga om det kan antas att personen har laga förfall för sin utevaro (jfr 2 kap. 9 § Vidare bör vara försiktig med att döma ut viten i förhållande till personer som befinner sig utomlands, jfr vad som sagts ovan om att över huvud taget använda vite mot personer som befinner sig utomlands. I tredje stycket föreskrivs att ett beslut om utdömande av vite får över- klagas till allmän förvaltningsdomstol. Av 23 § andra stycket förvalt- ningslagen (1986:223) följer att överklagandetiden är från det att klaganden fick del av beslutet. I fjärde stycket finns bestämmelser om verkställighet av Kronofogde- myndighetens beslut att döma ut vite. Stycket har i allt väsentligt utformats med 2 kap. 19 § utsökningsbalken som förebild. Paragrafen, som saknar tidigare motsvarighet, reglerar vilka tillsyns- åtgärder som har rätt att vidta i förhållande till den som har näringsförbud. Övervägandena finns redovisade i avsnitt 10.3.2 och 10.3.7. För att kunna genomföra en effektiv och ändamålsenlig tillsyn är det av stor betydelse att har tillgång till uppgifter om hur en person som meddelats näringsförbud försörjer sig. punkten 1 att får begära att den som har näringsförbud lämnar uppgift om inkomst och anställningsförhållanden och övriga omständigheter av betydelse för att klarlägga hur han eller hon försörjer sig. Bestämmelsen bör regelmässigt tillämpas i samband med det inledande samtalet. I syfte att få ett rättvisande underlag för riskbedömningen bör i sin kallelse till samtal upplysa om att myndigheten, som en del av tillsynen, kommer att begära in uppgift om inkomst- och anställningsförhållanden. Under den fortsatta tillsynen bör bestämmelsen användas om det framkommer uppgifter som tyder på oklarheter om hur en person försörjer sig. har dock inte möjlighet att tvinga den som har näringsförbud att svara på myndighetens frågor (jfr avsnitt 10.3.3). Vägrar han eller hon att svara, får myndigheten utnyttja de andra instrument som den har tillgång till för tillsynen och till exempel hämta in uppgifter från tredje man, göra hembesök eller begära hjälp av polisen med spaning. I punkten 2 anges att har rätt att söka upp den som har näringsförbud i hans eller hennes bostad eller där han eller hon annars befinner sig. De besök som i första hand kan komma i fråga är hembesök hos den som har näringsförbud. Vidare kan besök ske hos exempelvis påstådda arbetsgivare eller på platser där det kan misstänkas att personen driver näringsverksamhet. Det finns inte någon begränsning i fråga om vilka platser som har rätt att bege sig till som ett led i tillsynsverksamheten. Bestämmelsen är dock inte avsedd att ge myndighetens handläggare rätt att tränga in i någons bostad utan lov eller att stanna kvar på en enskild plats från vilken de har blivit avvisade. Bestämmelsen ger alltså inte de befogenheter som följer med ett beslut om husrannsakan. Planerade besök behöver inte anmälas i förväg. Punkten 3 innehåller en generell bestämmelse om att i övrigt har rätt att vidta de utrednings- och spaningsåtgärder som omständigheterna ger anledning till för att klarlägga hur den som har näringsförbud försörjer sig. Bestämmelsen ska ses som en upplysning om att – så länge det sker med respekt för den personliga integriteten (se artikel 8 i ) – har rätt att vidta nödvändiga åtgärder för att kunna genomföra en effektiv tillsyn. har exempelvis möjlighet att på internet efterforska material som ger anledning att misstänka att en person bryter mot ett näringsförbud. Myndigheten kan också samla in material genom att bedriva viss spaning ute på fältet. Avsikten med bestämmelsen är dock inte att ändra arbetsfördelningen mellan och polisen. har alltjämt, enligt 46 §, rätt att få hjälp av polismyndighet för att genomföra spaningsåtgärder. I linje med detta bör endast ägna sig åt sådan spaning som är av enklare slag; mera närgången spaning som är av utpräglat polisiärt slag ska överlåtas åt polisen (jfr uttalande i prop. 1985/86:126 s. 116). Förekommande spaningsarbete ska också avbrytas så snart misstankar om överträdelser av näringsförbud har fått sådan konkretion att det finns anledning att göra polisanmälan. Den spaning som därefter kan behövas ska då i stället göras inom ramen för polisens förundersökning. Punkten 1 i paragrafen har utformats i enlighet med Lagrådets förslag. Paragrafen, som saknar tidigare motsvarighet, ger Kronofogdemyndig- heten viss rätt att i tillsynsverksamheten infordra uppgifter från tredje Den har utformats med bestämmelserna i 2 kap. 15 § och 4 kap. 15 § utsökningsbalken som förebild. Övervägandena finns redovisade i I paragrafens första stycke anges att i samband med tillsynen får begära att tredje man lämnar uppgift om huruvida en person som har meddelats näringsförbud har ett ekonomiskt mellanhavande med honom eller henne, om det kan vara av betydelse för Tredje man är skyldig att lämna ut den efterfrågade I de flesta fall har inte anledning att samla in andra uppgifter än sådana som myndigheten har tillgång till genom registerslagning eller genom kontakter med andra myndigheter. det vid sådana kontroller visar sig att det finns oklarheter exempelvis om hur den som tillsynen avser försörjer sig och det vid ett samtal med honom eller henne inte går att komma till rätta med denna oklarhet, har genom bestämmelsen möjlighet att begära in uppgifter från exempelvis personens arbetsgivare. En snarlik situation är om det under tillsynen uppstår misstanke om att ett anställningsavtal har upprättats för skens skull; den påstådda arbetsgivaren bör då kunna tillfrågas om riktigheten i den påstådda anställningen. bestämmelsen rätt att kontakta en anhörig till den som har näringsförbud, till exempel om det finns skäl att befara att det sker överträdelser mot förbudet enligt 11 § 12 mot att vara anställd eller återkommande ta emot uppdrag i en näringsverksamhet som drivs av en närstående. Den anhörige är då skyldig att lämna uppgifter om sina ekonomiska mellanhavanden med den person som har näringsförbud. Bestämmelsen ger även rätt att begära in uppgifter från en bank om transaktioner till och från ett konto som en person med näringsförbud innehar. Inhämtade transaktionsuppgifter kan i enskilda fall ge myndigheten anledning att begära uppgifter från dem som har gjort betalningar till eller tagit emot betalningar från den som Om myndigheten begär in transaktionshistoriken för ett visst konto, kan de inkomna uppgifterna i sin tur ge anledning att infordra uppgifter från de myndigheter och personer som har gjort betalningar till eller tagit mot betalningar från den som har närings- Det är naturligt att förfrågningar preciseras noga så att bankers och andra tredje mäns arbete med att ta fram det begärda materialet så långt som möjligt begränsas. endast i undantagsfall bli aktuellt att myndigheten begär in annat material än det som finns tillgängligt elektroniskt hos bankerna, till exempel Sådana uppgifter får i stället begäras in av åklagare inom ramen för eventuell förundersökning om överträdelse av Som inledningsvis har nämnts är den som begär uppgifter från skyldig att lämna ut uppgifterna. om uppgifterna har betydelse för myndighetens tillsyn ligger helt och I fråga om inhämtande av upplysningar från en myndighet gäller tillämpliga sekretessbestämmelser, se till exempel 10 kap. 28 § offentlighets- och sekretesslagen (2009:400). Enskilda rättssubjekt kan normalt inte göra gällande att de på grund av sekretess eller tystnadsplikt inte kan lämna ut uppgifterna. Bestämmelsen sätter den tystnadsplikt som, enligt 1 kap. 10 § första stycket lagen (2004:297) om bank- och finansieringsrörelse, gäller för kreditinstitut åt sidan. En företagare kan inte göra gällande att de begärda uppgifterna utgör skyddade företagshemligheter. I vilken utsträckning advokater och försäkringsbolag kan vägra att lämna ut uppgifter under hänvisning till den tystnadsplikt som gäller inom respektive bransch har berörts i avsnitt 10.3.5. Revisorer är inte skyldiga att lämna ut uppgifter som de har fått del av inom ramen för revisions- eller rådgivningsuppdraget men kan inte vägra att lämna ut uppgifter om sina egna ekonomiska mellanhavanden med den som har näringsförbud, till exempel om förekomsten av ett arvoderat rådgivningsuppdrag. har anledning att utnyttja bestämmelserna med viss återhållsamhet. Rätten att inhämta uppgifter ska inte, framför allt inte i förhållande till enskilda, användas slentrianmässigt, utan först om det av något skäl finns anledning att ifrågasätta de uppgifter som framkommer i samband med tillsynen. Om de uppgifter som en person lämnar i samband med tillsynen framstår som trovärdiga, saknas det som regel skäl att begära in uppgifter från tredje man. Det gäller i synnerhet i fråga om äldre förhållanden. I praktiken har sällan behov av andra uppgifter än sådana som avser . förfrågan får enligt andra stycket inte avse uppgifter som omfattas av kreditinstituts tystnadsplikt, om dessa vid förfrågningstillfället är äldre än . Som regel torde samma ettårsgräns kunna tillämpas i förhållande till andra tredje män. bör också avstå från att ställa frågor, om svaret på frågan skulle röja att uppgiftslämnaren själv har begått brott, till exempel medverkat till en överträdelse av näringsförbudet. Enligt tredje stycket får förena ett föreläggande om att lämna uppgifter enligt första stycket med vite. Vitet ska bestämmas till ett belopp som kan antas förmå den som avses med föreläggandet att rätta sig efter detta (se 3 § lagen [1985:206] om viten). Vitesföreläggandet ska delges. Även i övrigt ska lagen om viten tillämpas. Det innebär att frågor om utdömande av viten prövas av förvaltningsrätt på ansökan av . För att undvika situationer där en närstående tvingas vid vite att lämna uppgifter om sådant som den närstående inte, enligt 36 kap. 3 § , är skyldig att vittna om, får ett föreläggande riktat till en närstående inte förenas med vite. Paragrafen har utformats i enlighet med Lagrådets förslag. I paragrafen, som motsvarar 24 § andra stycket i nuvarande lagen om näringsförbud, regleras förutsättningarna för polisens biträde i samband med tillsynen. Övervägandena redovisas i avsnitt 10.3.8. 2013/14:215 sak är inte avsedd. I fråga om bestämmelsens innebörd hänvisas till äldre förarbeten (se prop. 1995/96:98 s. 32 f.). Överträdelse av näringsförbud m.m. Paragrafen, som motsvarar 25 § i den nuvarande lagen, innehåller en ansvarsbestämmelse avseende brottet överträdelse av näringsförbud. Skillnaderna mellan den nuvarande och den nya paragrafen är endast av språklig art. När det gäller paragrafens innebörd kan därför hänvisas till äldre förarbeten (se prop. 1985/86:126 s. 123 f. och 185). Förlängning av näringsförbud 48 § I paragrafen finns bestämmelser om förlängning av näringsförbud. Paragrafen motsvarar 26 § i den nuvarande lagen. Övervägandena redovisas i avsnitt 6.2. Av första stycket framgår att huvudregeln vid överträdelse av ett näringsförbud är att näringsförbudet ska förlängas. har det inte varit nödvändigt att en person verkligen döms för överträdelsen för att förlängning skulle kunna ske. Således har det varit möjligt att förlänga näringsförbudet även när överträdelsen på grund av preskription inte kunnat föranleda straffrättsligt ansvar. En sådan ordning har bedömts vara olämplig och således har i den nya paragrafen förlängningen gjorts beroende av om en person verkligen döms för överträdelse av näringsförbud. Vidare har möjligheterna att väcka talan om förlängning begränsats. Såväl subsidiära talerätt som åklagarens rätt att ansöka om förlängning i ett från brottmålet skilt ärende har tagits bort. Så har skett för att förhindra att det uppstår situationer som strider mot åtagande enligt . Således föreskriver den justerade bestämmelsen att frågan om förlängning prövas i samband med åtal för överträdelse av näringsförbud på talan av åklagaren. I övrigt överensstämmer paragrafen med gällande rätt. Det innebär att man även fortsättningsvis ska avstå från att förlänga näringsförbudet om det finns särskilda skäl. Sådana skäl kan vara att överträdelsen bedöms som ringa brott eller att det vid domstolens prövning har gått mycket sedan förbudstiden löpte ut (se prop. 1995/96:98 s. 37 f.). Ett näringsförbud kan förlängas med som mest . Förlängningen löper normalt från det att tiden för det ursprungliga näringsförbudet löper ut. Om ett beslut om förlängning fattas efter det att tiden för det ursprungliga näringsförbudet har löpt ut – eller löper ut därefter men innan beslutet om förlängning har vunnit laga kraft – gäller det förlängda näringsförbudet först från det att beslutet om förlängning vann Det innebär att det vid en förlängning av näringsförbudet kan uppkomma ett glapp mellan den ursprungliga förbudstiden och Prop. 2013/14:215 förlängningstiden. Lagen ger inte utrymme för att genom något slag av interimistiskt beslut om förlängning komma tillrätta med detta glapp. I det enskilda fallet kan det dock finnas förutsättningar att yrka om ett nytt näringsförbud och i samband därmed också begära ett beslut om tillfälligt näringsförbud. Ikraftträdande- och övergångsbestämmelser behandlas i avsnitt 11. I första punkten anges att lagen träder i kraft . I och med ikraftträdandet ska lag om näringsförbud upphöra att gälla. I andra punkten klargörs att förutsättningarna för näringsförbud i 4–9 §§ gäller även för åsidosättanden som skett innan den nya lagen träder i kraft. Ett villkor för det är att bestämmelserna i den upphävda lagen är tillämpliga på den person som åsidosatt sina skyldigheter i näringsverksamheten eller som utövat ledningen av en näringsverksamhet, som en juridisk person bedrivit, där skyldigheten har åsidosatts. Punkten har i huvudsak utformats i enlighet med Lagrådets förslag, dock med tillägget att det avser åsidosättanden som skett före lagens ikraftträdande. I tredje punkten klargörs att bestämmelserna om upphävande av näringsförbud (28 och 29 §§) och ansökan om återkallelse av undantag från näringsförbud (39 §) även är tillämpliga på sådana näringsförbud som har meddelats med stöd av lagen (1986:436) om näringsförbud. Punkten har utformats i enlighet med Lagrådets förslag. Av fjärde punkten följer att sådan avvecklingstid som beslutats om med stöd av 18 § lagen (1986:436) om näringsförbud även gäller efter det att den nya lagen om näringsförbud har trätt i kraft. Emellertid ska den nya lagens bestämmelser om förlängning av tiden för avveckling (35–37 §§) tillämpas även på sådant beslut om avveckling som beslutats enligt den tidigare lagen. Detsamma gäller bestämmelserna om återkallelse enligt 38 och 39 §§ i den nya lagen. I femte punkten klargörs att den skyldighet som en person med näringsförbud enligt 42 § har att inställa sig hos för samtal – och de därtill knutna bestämmelserna i 43 § om vite – gäller även den som har meddelats näringsförbud eller tillfälligt näringsförbud före den nya lagens ikraftträdande. Av sjätte punkten framgår att överträdelser av föreskrifter som har meddelats före lagens ikraftträdande bestraffas enligt de nya bestämmelserna. 13.3Förslaget till lag om ändring i lagen (1992:160) om utländska filialer m.m. Paragrafen har ändrats på så sätt att bestämmelsen om att den som har näringsförbud är förhindrad att inneha vissa funktioner i en utländsk filial 2013/14:215 har förts över till lagen (2014:000) om näringsförbud. Den har också försetts med ett nytt andra stycke som, utöver andra hinder mot att inneha vissa funktioner, innehåller en upplysning om bestämmelsen i lagen om näringsförbud. Paragrafen innehåller bland annat bestämmelser om när en person är förhindrad att vara föreståndare enligt lagen om utländska filialer m.m. Paragrafen har genomgått samma typ av ändringar som 9 §. 13.4Förslaget till lag om ändring i lagen (2014:000) om näringsförbud