prop · H103243 · 2014-06-26 00:00:00 — rättens område – I- och II-förordningarna (Ds 2013:21). sammanfattning av promemorian finns i bilaga 3 och promemorians lag- förslag finns i bilaga 4. Promemorian har remissbehandlats. En förteckning över remissinstan- serna finns i bilaga 5. Remissyttrandena finns tillgängliga i lagstift- ningsärendet (Ju2013/915/L2). Under den fortsatta beredningen av departementspromemorian har det uppmärksammats bl.a. att det krävs ytterligare lagändringar, utöver departementspromemorians förslag, för att anpassa svensk lag till för- Det har därför i upprättats en promemoria med utkast till lagrådsremiss. Lagförslagen i utkastet till lagrådsremiss finns i bilaga 6. Promemorian med utkast till lagrådsremiss har remissbehandlats. förteckning över remissinstanserna finns i bilaga 7. remissyttrandena över den, finns tillgängliga i lagstiftningsärendet. Begränsning av möjligheten för ett konkursbo att begära återgång av gav en sakkunnig person i upp- drag att utreda och lämna förslag till ett alternativt genomförande av dels artikel 3.1 andra stycket i och rådets direktiv 98/26/EG av om slutgiltig avveckling i system för över- föring av betalningar och värdepapper (finalitydirektivet), dels artikel 8.2 i och rådets direktiv /47/EG av om ställande av finansiell säkerhet (säkerhetsdirektivet). håller bestämmelser som syftar till att skydda transaktioner och avtal på finansmarknaden, t.ex. om en av parterna går i konkurs. 2013/14:243 uppdraget var bl.a. att flera remissinstanser, i samband med genomför- andet av ändringar av direktiven, pekat på vissa praktiska problem och efterfrågat en tydligare reglering när det gäller ett konkursbos möjlighet att enligt 3 kap. 2 § konkurslagen (1987:672) begära återgång av vissa rättshandlingar (se prop. 2010/11:95 s. 43 f.). Uppdraget redovisades i departementspromemorian Säkerheter och avräkningar – ett alternativt genomförande av två direktiv (Ds 2013:71). En sammanfattning av promemorian finns i bilaga 8 och promemorians lagförslag finns i bilaga 9. Departementspromemorian har remissbehandlats. En förteckning över remissinstanserna finns i bilaga 10. Remissyttrandena finns tillgängliga i lagstiftningsärendet (Ju2014/3079/L2). I departementspromemorian föreslås en generell ändring av svensk konkursrätt i denna del. Som ett led i beredningen av departementspro- memorian har det inom utarbetats en promemoria med ett alternativt förslag. Förslaget innebär en mer begränsad ändring med inriktning på finansmarknaden. Lagförslaget i promemorian överens- stämmer med lagförslaget i denna proposition. Promemorian har remissbehandlats. En förteckning över remissinstans- erna finns i bilaga 11. Remissyttrandena finns tillgängliga i lagstiftnings- ärendet (Ju2014/2936/L2). Regeringen beslutade att inhämta Lagrådets yttrande över de lagförslag som finns i bilaga 12. Lagrådets yttrande finns i bilaga 13. Lagrådet lämnar lagförslagen utan erinran. I förhållande till lagrådsremissen görs en ändring i lagförslag 4 som behandlas i avsnitt 12 och i författningskommentaren. Det görs även vissa språkliga ändringar i lagtexten. 4 I- och II-förordningarna I-förordningen innehåller lagvalsregler för avtal på privaträttens område, dvs. regler om vilket lands lag som ska tillämpas på ett avtal när det finns en lagkonflikt. Förordningen tillämpas i samtliga medlemsstater utom . Förordningen består av fyra delar. I del I finns det regler om förord- ningens tillämpningsområde (artiklarna 1 och 2). I del II finns förord- ningens lagvalsregler (artiklarna 3–18). Del III innehåller bestämmelser bl.a. om förordningens förhållande till andra unionsrättsliga bestämmel- ser och till internationella konventioner (artiklarna 19–28). I del IV finns det slutligen bestämmelser om bl.a. ikraftträdande (artikel 29). I-förordningen förutsätter inte ömsesidighet. Lagen i det land som utpekas genom förordningens bestämmelser ska tillämpas även om det är lagen i ett land som inte är medlem i EU (artikel 2). Förordningens huvudprincip är att parterna har rätt att själva bestämma vilket lands lag som ska tillämpas på deras avtalsförhållande. Det ställs inget krav på att avtalet ska ha anknytning till den valda rättsordningen (artiklarna 3.1 och 3.2). Från huvudregeln om att parterna får bestämma lagvalet gör förordningen några undantag, som alltså inskränker avtals- friheten. När ett avtal har anknytning till endast ett land, dvs. saknar internationell karaktär, får parterna inte avtala bort tvingande bestämmel- ser i det landets rättsordning genom att välja en annan rättsordning (artikel 3.3). Detsamma gäller för tvingande regler i , om alla omständigheter av betydelse för lagvalet finns i en eller flera medlems- stater (artikel 3.4). Parternas lagvalsfrihet inskränks också genom be- stämmelser om s.k. internationellt tvingande regler. Med detta avses reg- ler som ett land anser vara så avgörande för att skydda allmänintressen – t.ex. sin politiska, sociala och ekonomiska struktur – att landet kräver att de tillämpas vid alla situationer inom dess tillämpningsområde, oavsett vilken lag som annars ska tillämpas på avtalet enligt förordningen (artikel 9). Det finns vidare särskilda begränsningar av parternas frihet att välja tillämplig lag för vissa avtalstyper, t.ex. transportavtal, konsument- avtal och försäkringsavtal (artiklarna 5.2, 6.2 och 7.3). Om parterna inte har valt tillämplig lag, innehåller förordningen lag- valsregler för olika typer av avtal (artiklarna 4–8). I artikel 4 finns den allmänna regeln, som gäller om inte någon av specialbestämmelserna i artiklarna 5–8 är tillämplig. I artikeln finns allmänna lagvalsregler för vissa avtalstyper, t.ex. ska ett avtal om köp av varor vara underkastat säljarens lag (artikel 4.1). Om avtalet inte är av detta slag, ska avtalet underkastas lagen i det land där den part som ska utföra den för avtalet karakteristiska prestationen har sin vanliga vistelseort (artikel 4.2). Från dessa regler görs undantag om avtalet har en uppenbart närmare anknyt- ning till ett annat land. I så fall ska lagen i det landet tillämpas (artikel 4.3). I artiklarna 5–8 finns lagvalsregler för transportavtal, konsumentavtal, försäkringsavtal och individuella anställningsavtal. För avtal om godstransport gäller att avtalet, beroende på vissa förut- sättningar, underkastas lagen antingen i det land där transportören har sin vanliga vistelseort eller det land där den överenskomna leveransorten är belägen (artikel 5.1). För avtal om persontransport gäller att avtalet, beroende på vissa förutsättningar, underkastas lagen i det land där an- tingen passageraren eller transportören har sin vanliga vistelseort (artikel 5.2). Om ett transportavtal har en uppenbart närmare anknytning till ett annat land, ska dock detta lands lag tillämpas (artikel 5.3). För vissa konsumentavtal med en nära anknytning till det land där kon- sumenten har sin vanliga vistelseort tillämpas lagen i konsumentens hem- land (artiklarna 6.1 och 6.4). De allmänna reglerna i artiklarna 3 och 4 gäller för övriga konsumentavtal (artikel 6.3). Försäkringsavtal som täcker s.k. stora risker ska underkastas lagen i det land där försäkringsgivaren har sin vanliga vistelseort (artikel 7.2 andra stycket). Andra försäkringsavtal ska, under förutsättning att risken finns inom EU, underkastas lagen i det land där risken var belägen då avtalet ingicks (artikel 7.3 tredje stycket). För återförsäkringsavtal och för vissa försäkringsavtal där risken finns utanför EU tillämpas de allmänna reg- lerna i artiklarna 3 och 4. 2013/14:243 Individuella anställningsavtal ska underkastas den lag där arbetstagaren vanligtvis utför sitt arbete (artikel 8.1). Om arbetstagaren inte kan sägas vanligtvis utföra sitt arbete i ett visst land, ska avtalet underkastas lagen i det land där det företag som har anställt arbetstagaren finns (artikel 8.2). Om ett anställningsavtal har en närmare anknytning till ett annat land, ska dock detta lands lag tillämpas (artikel 8.3). I-förordningen innehåller också regler om tillämplig lag för vissa näraliggande rättsfrågor, bl.a. frågan om avtalets giltighet (artiklarna 10– 13). Därutöver finns särskilda regler om vilken lag som ska tillämpas vid t.ex. överlåtelse av en fordran och kvittning (artiklarna 14–17). I-förordningen trädde i kraft och tillämpas på avtal som ingåtts eller . II-förordningen innehåller lagvalsregler för utomobligatoriska för- pliktelser på privaträttens område. Med utomobligatoriska förpliktelser menas förpliktelser som har sin grund i en skadegörande handling och andra privaträttsliga förpliktelser som inte grundas på ett avtalsförhållan- de mellan parterna. Förordningen tillämpas i samtliga medlemsstater utom . Förordningen består av sju delar. I del I finns det regler om förord- ningens tillämpningsområde (artiklarna 1–3). I del II finns det lagvals- regler för skadestånd till följd av skadevållande händelser (artiklarna 4– 9). Del III innehåller lagvalsregler för utomobligatoriska förpliktelser som inte är en följd av en skadevållande händelse (artiklarna 10–13). I del IV och V finns det gemensamma bestämmelser för alla utomobliga- toriska förpliktelser, bl.a. om lagval genom avtal och om internationellt tvingande regler (artiklarna 14–22). Del VI innehåller bestämmelser om bl.a. förordningens förhållande till andra unionsrättsliga bestämmelser och till internationella konventioner (artiklarna 23–28). I del VII finns det slutligen bestämmelser om bl.a. ikraftträdande (artiklarna 30–32). II-förordningen förutsätter inte ömsesidighet. Lagen i det land som utpekas genom förordningens bestämmelser ska tillämpas även om det är lagen i ett land som inte är medlem i EU (artikel 3). Förordningen ger parterna viss rätt att själva bestämma vilket lands lag som ska tillämpas på den utomobligatoriska förpliktelsen. För andra än näringsidkare gäller dock att ett sådant avtal får ingås endast efter det att den ersättningsgrundande händelsen har inträffat. Om ett lagvalsavtal är tillåtet, ställs det dock inget krav på att avtalet ska ha någon anknytning till den valda rättsordningen. Lagvalet måste däremot vara uttryckligt eller klart framgå av omständigheterna i det enskilda fallet. Det får inte heller innebära att en tredje mans rättigheter åsidosätts (artikel 14.1). Det finns vissa ytterligare begränsningar i partsautonomin. När ett avtal har anknytning till endast ett land, dvs. saknar internationell karak- tär, får parterna inte avtala bort tvingande bestämmelser i det landets rättsordning genom att välja en annan rättsordning (artikel 14.2). Detsamma gäller för tvingande regler i , om alla omständig- heter av betydelse för lagvalet finns inom unionen (artikel 14.3). Parter- nas lagvalsfrihet begränsas också genom bestämmelser om tillämpning av internationellt tvingande regler (artikel 16). Huvudregeln i II-förordningen är att lagen i det land där skadan Prop. 2013/14:243 uppkom ska tillämpas på anspråk till följd av en skadevållande händelse (artikel 4.1). Från denna regel görs undantag om den skadevållande och den skadelidande har gemensam hemvist. I sådana fall ska lagen i det landet tillämpas (artikel 4.2). Det görs också undantag om den utom- obligatoriska förpliktelsen har uppenbart närmare anknytning till ett annat land. Så kan vara fallet exempelvis till följd av ett tidigare rätts- förhållande mellan parterna. I så fall ska lagen i det landet tillämpas (artikel 4.3). I förordningen finns det vidare lagvalsregler för vissa särskilda typer av utomobligatoriska förpliktelser, bl.a. produktansvar, konkurrensska- dor, miljöskador, immaterialrättsliga skador och skador till följd av arbetsrättsliga stridsåtgärder (artiklarna 5–9). Förordningen gäller även för utomobligatoriska förpliktelser som trots att de inte är grundade på avtal inte heller är skadeståndsförpliktelser. Det gäller bl.a. rättsfigurer som återbetalning av felaktigt utbetalda belopp (condictio indebiti) och obehörig vinst (artikel 10), tjänster utan uppdrag (negotiorium gestio, artikel 11) samt vårdslöshet före eller i samband med ingående av ett avtal (culpa in contrahendo, artikel 12). II-förordningen trädde i kraft och tillämpas på skadevållande händelser som inträffat eller . 5Behovet av lagändringar med anledning av Regeringens bedömning: Det finns till följd av I- och II- förordningarna skäl att överväga ändringar i lagen om tillämplig lag beträffande internationella köp av lösa saker, trafikskadelagen, lagen om tillämplig lag för vissa försäkringsavtal, sjölagen och lagen om tillämplig lag för avtalsförpliktelser. I övrigt finns det inte någon kon- flikt mellan svensk lag och förordningarna. Promemorians bedömning överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna delar bedömningen eller har ingen invändning mot Bedömningen i utkastet till lagrådsremiss överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna delar bedömningen eller har ingen invändning mot den. Skälen för regeringens bedömning: I- och II-förordning- arna är, i likhet med andra EU-förordningar, direkt tillämpliga i med- lemsstaterna. En förordning ska inte genomföras i nationell rätt. Det ute- sluter dock inte att det kan finnas ett behov av att anpassa nationella bestämmelser till förordningarna. Av följer att förordningarna har företräde framför nationell rätt (artikel 288 i fördraget om Europeiska unionens funktionssätt). Medlemsstaterna är därför skyldiga att ändra 2013/14:243 eller upphäva nationella bestämmelser som står i konflikt med förord- ningarna. I svensk rätt finns det ett stort antal lagvalsregler på olika områden. De flesta av dessa lagvalsregler är förenliga med I- och II-förord- ningarna, antingen för att de inte omfattas av förordningarnas tillämp- ningsområde eller för att de är tillåtna med hänsyn till förordningarnas förhållande till andra unionsrättsliga bestämmelser eller till internatio- nella konventioner. Det finns inte anledning att inom ramen för detta lag- stiftningsärende överväga ändringar i regler som inte står i strid med förordningarna. I promemorian görs bedömningen att det finns skäl att överväga ändringar i lagen (1964:528) om tillämplig lag beträffande internationella köp av lösa saker, trafikskadelagen (1975:1410), lagen (1993:645) om tillämplig lag för vissa försäkringsavtal, sjölagen (1994:1009) och lagen (1998:167) om tillämplig lag för avtalsförpliktelser. I övrigt finns det, enligt promemorian, inte något behov av lagändringar till följd av förord- ningarna. Regeringen delar, liksom remissinstanserna, den bedömningen. I det följande prövas vilka ändringar som från dessa utgångspunkter krävs för att undvika konflikter mellan svensk lag och förordningarna. 6Tillämplig lag vid internationella köp av lösa saker Regeringens förslag: Konsumentköp ska även fortsättningsvis undan- tas från tillämpningsområdet för lagen om tillämplig lag beträffande internationella köp av lösa saker. Regeringens bedömning: bör inte säga upp om tillämplig lag beträffande internationella köp av lösa saker. Promemorians förslag skiljer sig från regeringens. I promemorian föreslås att ska säga upp om tillämplig lag beträffande internationella köp av lösa saker och att lagen om tillämplig lag beträffande internationella köp av lösa saker därför ska upphävas. Remissinstanserna: De flesta remissinstanser tillstyrker eller har ingen invändning mot promemorians förslag. och Kom- merskollegium anser dock att konsekvenserna av en uppsägning av konventionen bör analyseras närmare, särskilt i förhållande till konven- tionsstater som inte omfattas av I-förordningen, t.ex. , och . Förslaget och bedömningen i utkastet till lagrådsremiss överens- stämmer med regeringens. Remissinstanserna: De flesta remissinstanser delar bedömningen och tillstyrker förslaget eller har ingen invändning mot dem. dock att en uppsägning av konventionen bör övervägas ytterligare. Skälen för regeringens förslag och bedömning: Haagkon- vention om tillämplig lag beträffande internationella köp av lösa saker () innehåller regler om lagvalet i internationella köprättsliga förhållanden. Konventionen trädde i kraft och har tillträtts av , , , , , , , och . har dock senare sagt upp sin anslutning till konventionen. När tillträdde införlivades den i svensk rätt genom lagen om tillämplig lag beträffande internationella köp av lösa saker (IKL). Lagen gäller för köp som har internationell karaktär och ska tillämpas även när det leder till tillämpning av lagen i ett land som inte är anslutet till . I-förordningen lämnar företräde till konventionen (artikel 25.1). Lagvalsreglerna i IKL och I-förordningen är lika men inte iden- tiska. Enligt I-förordningen finns t.ex. möjlighet att göra undantag från regeln om tillämpning av säljarens lands lag, om det finns en uppen- bart närmare anknytning till ett annat land (artikel 4.3). Någon sådan möjlighet finns inte i IKL. Enligt I-förordningen gäller vidare att om alla omständigheter av betydelse för lagvalet finns i ett annat land än det parterna valt, får lagvalet inte hindra tillämpningen av tvingande regler i det landet (artikel 3.3). IKL saknar en motsvarande bestämmelse. Det finns även vissa ytterligare skillnader mellan konventionen och förordningen. I promemorian föreslås att ensidigt ska säga upp och att IKL därför ska upphävas. En uppsägning av konventionen övervägdes redan i samband med att tillträde Rom- konventionen. Eftersom flertalet konventionsstater också var medlemmar i , bedömdes det som lämpligt att avvakta vidare diskussioner om en gemensam uppsägning av konventionen av samtliga anslutna EU-med- lemsstater (prop. 1997/98:14 s. 23 f.). Några sådana diskussioner har dock inte kommit till stånd. Ordningen med särskilda lagvalsregler för internationella köp av lösa saker har funnits i svensk rätt . Som tings- rätt, , och påpekar är fördelen med att säga upp att får ett enhetligt regelverk om val av tillämplig lag för avtalsför- pliktelser. Regeringen konstaterar dock att detta gäller från ett rätts- tillämpningsperspektiv. Det är däremot inte självklart att en uppsägning av skulle leda till att det blir enklare för svenska företag att förutsäga vilket lands lag som ska tillämpas på ett internationellt köp. Konventionen kommer nämligen även fortsättnings- vis att tillämpas av övriga konventionsstater, däribland de nordiska länderna (med undantag för ) och EU-medlemsstaterna och . En uppsägning av konventionen skulle därför inte leda till ett enhetligt system för lagval mellan och EU:s medlemsstater. och skulle t.ex. få olika lagvalsregler för internationella köp. För svenska företag är nordiska näringsidkare viktiga handelspart- ner. Om det inte längre finns ett gemensamt system i för att fast- ställa tillämplig lag vid internationella köp, kan detta försvåra handeln inom . Lagvalet kan även komma att utfalla olika beroende på i vilket nordiskt land en tvist prövas. I sammanhanget kan det även konsta- 2013/14:243 teras att det inte har framkommit att den nuvarande ordningen leder till några problem i praktiken. Sammantaget anser regeringen att det inte finns tillräck- liga skäl för att ensidigt säga upp . IKL bör därför fortsätta att gälla tills vidare. IKL tillämpas inte på konsumentköp. Bakgrunden är att utan ett sådant undantag skulle lagvalsreglerna i IKL gälla för konsumenters köp av lösa saker, medan lagvalsreglerna i Romkonventionen skulle gälla för andra typer av konsumentavtal. Med hänsyn till att Romkonventionen särskilt reglerar konsumentskyddet och till att konsumentköp rimligen bör bedömas efter samma principer som andra konsumentavtal, ansågs en sådan ordning inte ändamålsenlig (se prop. 1997/98:14 s. 23). Det finns inte skäl att göra någon annan bedömning av denna fråga med an- ledning av . Konsumentköp bör alltså även fortsätt- ningsvis undantas från lagens tillämpningsområde. Regeringen föreslår en lagändring med denna innebörd. 7 Tillämplig lag för vissa försäkringsavtal Regeringens förslag: I-förordningen är tillämplig på lagvalet för försäkringsavtal, och de svenska reglerna om detta i lagen om tillämp- lig lag för vissa försäkringsavtal ska därför upphävas. Det ska dock även fortsättningsvis i svensk rätt finnas dels en särskild lagvalsregel för obligatorisk skadeförsäkring, dels en regel som anger var risken ska anses finnas vid viss import av fordon. Promemorians förslag överensstämmer i huvudsak med regeringens. I promemorian föreslås dock inte någon bestämmelse om var risken ska anses finnas vid viss import av fordon. Remissinstanserna tillstyrker förslagen eller har ingen invändning mot dem. Förslagen i utkastet till lagrådsremiss överensstämmer med rege- ringens. Remissinstanserna tillstyrker förslagen eller har ingen invändning mot dem. Skälen för regeringens förslag I-förordningen reglerar lagvalet för försäkringsavtal Romkonventionen var endast i begränsad utsträckning tillämplig på för- säkringsavtal. Konventionens lagvalsregler gällde för återförsäkringsav- tal och för övriga försäkringsavtal där risken var belägen utanför EU. För försäkringsavtal där risken var belägen inom EU reglerades lagvalet i stället i vissa av EU:s försäkringsdirektiv, huvudsakligen i det konsoli- derade livförsäkringsdirektivet1 och i det andra skadeförsäkringsdirek- Prop. 2013/14:243 tivet2. Försäkringsdirektivens lagvalsregler har genomförts i svensk rätt genom lagen om tillämplig lag för vissa försäkringsavtal (se prop. 1992/93:222). Försäkringsdirektiven kommer att upphävas genom det s.k. Solvens II-direktivet3 och ändringsdirektiv till detta. Hänvisningar till de upphävda direktiven ska därefter tolkas som hänvis- ningar till Solvens II-direktivet (artikel 310). I-förordningen innehåller en i princip heltäckande reglering av tillämplig lag för försäkringsavtal. Sådana livförsäkringar och omställ- ningsförsäkringar som har tecknats genom kollektivavtal är dock undantagna från förordningens tillämpningsområde (artikel 1.2 j). I I-förordningen finns det lagvalsregler för försäkringsavtal som avser s.k. stora risker. Det är fråga om sådana kategorier försäkrings- tagare som inte anses vara i behov av särskilt skydd, t.ex. som har en verksamhet av större omfattning eller som försäkrar vissa särskilt stora risker som flygplan och fartyg (artikel 7.2). Det finns vidare lagvalsregler för övriga försäkringsavtal – t.ex. olycksfalls- och sjukförsäkring (s.k. massrisker) samt skadeförsäkring avseende små risker – om risken är belägen inom EU (artikel 7.3). Dessa regler ersätter, som framgått, lag- valsreglerna i försäkringsdirektiven (artikel 23). För återförsäkringsavtal samt för försäkringsavtal om massrisker och skadeförsäkringsavtal avseende små risker där risken är belägen utanför EU (artikel 7.1) gäller i stället de allmänna lagvalsreglerna i I-för- ordningen (artiklarna 3 och 4). När uttrycket medlemsstat används i artikel 7, innefattar det samtliga medlemsstater (artikel 1.4), dvs. Uttrycket medlemsstat omfattar här även , och . EES-länderna ska nämligen tillämpa likalydande lagvalsregler som de i I-förord- ningen för att fastställa tillämplig lag för sådana försäkringsavtal som omfattas av artikel 7 (artikel 178 i Solvens II-direktivet samt artikel 36 och bilaga IX i ). Valet av tillämplig lag för försäkringsavtal regleras alltså numera av I-förordningen. Lagvalsreglerna i lagen om tillämplig lag för vissa försäkringsavtal bör därför upphävas (se dock nedan beträffande obliga- torisk skadeförsäkring). Detta medför även behov av en följdändring i lagen (2002:562) om elektronisk handel och övriga informationssam- hällets tjänster. När det gäller övriga bestämmelser i lagen gör regeringen följande bedömning. 1Europaparlamentets och rådets direktiv /83/EG av om livförsäkring, EGT L 345, 19.12.2002, s. 1. 2Rådets andra direktiv /357/EEG av om samordning av lagar och andra författningar som avser annan direkt försäkring än livförsäkring, och med bestämmelser avsedda att göra det lättare att effektivt utöva friheten att tillhandahålla tjänster samt om ändring av direktiv /239/EEG, EGT L 172, , s. 1.