prop · H103256 · 2014-09-19 00:00:00 — Det bör således införas en möjlighet att vidta de föreslagna åtgärderna för att säkerställa efterlevnaden av ett hindrande av fortsatt färd som beslutats enligt nu aktuella författningar. Regeringen instämmer i Förvaltningsrätten i Malmös synpunkt att det finns skäl att reglera åtgärder enligt nu angivna grunder i en särskild paragraf och har utformat förslaget därefter. Som framgått i avsnitt 5.2.3 saknar dock frågan om vem som har fattat det underliggande förbuds- beslutet betydelse för vem som får besluta om åtgärder enligt lagen. anför att det enligt förbundets mening kan uppstå gränsdragningsproblem och att åtgärder inte bör övervägas vid situationer där det finns risk att det senare visar sig att brott inte kan konstateras. Regeringen vill framhålla att det är en grundläggande förut- sättning för att den föreslagna lagen ska kunna tillämpas att ett fordons fortsatta färd har hindrats enligt de bestämmelser som reglerar sådana beslut. Ett hindrande får enligt nu aktuella paragrafer ske om fordonet 2013/14:256 framförs i strid mot vissa bestämmelser. Om en polisman eller tulltjänsteman har bedömt att en överträdelse av dessa underliggande författningar har skett, kan alltså den fortsatta färden förbjudas. De nu föreslagna åtgärderna syftar till att effektivisera verkställigheten av ett sådant beslut. Något utrymme för att vidta åtgärderna i syfte att utreda om en överträdelse begåtts eller inte finns således inte. Hur länge ska åtgärden få bestå? Regeringen föreslår att en åtgärd i syfte att förhindra fortsatta över- trädelser av yrkestrafiklagstiftningen ska upphöra så snart det inte längre finns skäl för den och får i vart fall inte bestå längre än . I de underliggande författningarna regleras inte när ett förbudsbeslut ska upphöra och det finns inte någon maximal tidsgräns för ett sådant förbud. Frågan berörs inte heller i förarbetena till respektive bestämmelse. Med beaktande dels av de höga kostnaderna för stillestånd för yrkestrafik, dels att de aktuella överträdelserna normalt bestraffas med böter anser rege- ringen att det inte kan motiveras ur proportionalitetssynpunkt att låta de nu föreslagna åtgärderna bestå än . I sammanhanget kan det anmärkas att om förbudsbeslutet och åtgärden vidtagits på grund av att de tillstånd som behövs för transporten saknas finns det inte några hinder mot att exempelvis flytta över lasten till ett annat fordon som har nödvändiga tillstånd. Att åtgärden ska upphöra så snart det inte längre finns skäl för den innebär att behovet av åtgärden fortlöpande ska omprövas. Åtgärden ska självfallet också upphöra om det inte längre finns något underliggande förbudsbeslut. I de underliggande bestämmelserna medges också att – om det är fråga om ett fordon som är registrerat i utlandet – en polisman eller tulltjänsteman får tillåta att fordonet förs ut ur landet. 5.3.4Hindra fortsatt färd med ett fordon vars förare utgör en påtaglig fara för trafiksäkerheten Regeringens förslag: Omhändertagande eller klampning får vidtas om föraren utgör en påtaglig fara för trafiksäkerheten och fordonets fortsatta färd har hindrats enligt 10 kap. 1 § förordningen om kör- och vilotider samt färdskrivare, m.m., 32 § förordningen om arbets- förhållanden vid vissa internationella vägtransporter eller 14 kap. 15 § trafikförordningen. Åtgärden ska upphöra så snart det inte längre finns skäl för den och får inte bestå än . Rapportens förslag: Överensstämmer i huvudsak med regeringens. Rapportens lagförslag anger inte uttryckligen att föraren ska utgöra en påtaglig fara för trafiksäkerheten för att åtgärder ska kunna vidtas. Rapportens förslag i denna del omfattar inte möjligheten att vidta åtgärder när hindrande skett enligt trafikförordningen. Remissinstanserna: Förvaltningsrätten i påtalar att de författningar som åtgärder i denna del kan grundas på omfattar även andra situationer än när föraren utgör en påtaglig fara för trafiksäker- Avgränsningen i lagrummets tillämpningsområde är därför oklar och bör förtydligas. kan se att det finns skäl att överväga klampning i fall där föraren utgör en påtaglig fara för trafik- säkerheten om fordonet inte kan framföras på annat sätt. menar dock att en åtgärd inte nödvändigtvis leder till att föraren blir mindre farlig för trafiksäkerheten, med mindre än att det är fråga om trötthet till följd av överträdelser av kör- och vilotider. företag anser å sin sida att det kan finnas andra fall som medför att en förare kan utgöra en påtaglig fara för trafiksäkerheten, t.ex. medicinska Även i sådana fall bör åtgärder kunna vidtas. dock inte införas i dessa fall. klampning av ett fordon i aktuella fall är proportionerlig om åtgärden får bestå i högst . Skälen för regeringens förslag Åtgärder i syfte att hindra fortsatt färd med ett fordon vars förare utgör en påtaglig fara för trafiksäkerheten 10 kap. 1 § förordningen (2004:865) om kör- och vilotider samt färd- skrivare, m.m. och 32 § förordningen (1993:185) om arbetsförhållanden vid vissa internationella vägtransporter reglerar hindrande av fortsatt färd vid överträdelser av regler om kör- och vilotider. ska fortsatt färd hindras om färden sker i strid mot respektive förordning eller mot någon föreskrift som har meddelats med stöd av förord- ningarna, om den fortsatta färden skulle medföra en påtaglig fara för trafiksäkerheten eller annars utgöra en väsentlig olägenhet. graferna innehåller vidare en bestämmelse om att till dess att orsaken till en överträdelse har åtgärdats ska en polisman hindra fortsatt färd med ett fordon i de fall och rådets förordning (EG) nr 561/2006 av om harmonisering av viss sociallagstift- ning på vägtransportområdet och om ändring av rådets förordningar (EEG) nr 3821/85 och (EG) nr 2135/98 samt om upphävande av rådets förordning (EEG) nr 3820/85 respektive den europeiska överens- kommelsen om arbetsförhållanden för fordons- besättningar vid vissa internationella vägtransporter (AETR) har över- trätts på ett sätt som uppenbart kan utgöra ett hot mot trafiksäkerheten. Enligt vad Transportstyrelsen anför i rapporten aktualiseras ett hindrande enligt bestämmelserna i praktiken när en förare brutit mot när- liggande vilotider och därmed är så trött att han eller hon inte kan fram- föra fordonet på ett trafiksäkert sätt. Vid införandet av 24 a–d §§ polislagen betonades behovet av en regle- ring som på ett enkelt sätt gör det möjligt för polisen att avvärja ett rattfylleribrott genom att tillfälligt omhänderta i första hand Regeringen anser att det finns samma behov av att kunna ingripa mot en förare som på grund av trötthet utgör en fara för trafik- En uttröttad förare utgör på samma sätt som en onykter förare en påtaglig fara för såväl sig själv som sina medtrafikanter. Transportstyrelsen har i sin rapport föreslagit att åtgärder ska få vidtas när en polisman har hindrat fortsatt färd enligt 10 kap. 1 § förordningen om kör- och vilotider samt färdskrivare, m.m. och 32 § förordningen om arbetsförhållanden vid vissa internationella vägtransporter. Åkeriföretag påpekar kan det dock även finnas andra fall som medför att en förare kan utgöra en påtaglig fara för trafiksäkerheten. Regeringen instämmer i denna synpunkt. En förare kan exempelvis vara uttröttad även om han inte brutit mot kör- och vilotidsbestämmelserna eller inte omfattas av sådana bestämmelser. Det kan även finnas andra orsaker till att en förare kan utgöra en påtaglig fara för trafiksäkerheten, till exempel sjukdom eller att han eller hon är påverkad av ämnen som medför att han eller hon är olämplig som förare. Av 3 kap. 1 § trafikförordningen fram- går att ett fordon inte får föras av den som på grund av sjukdom, uttröttning, påverkan av alkohol, andra stimulerande eller bedövande ämnen eller av andra skäl inte kan föra fordonet på ett betryggande sätt. Av 14 kap. 15 § samma förordning följer att en polisman under sådana förhållanden ska hindra fortsatt färd, om den fortsatta färden medför påtaglig fara för trafiksäkerheten eller någon annan väsentlig olägenhet. Regeringen anser att de åtgärder som föreslås bör kunna vidtas även när en polisman har hindrat den fortsatta färden av nu angivna skäl enligt den bestämmelsen. Som Förvaltningsrätten i framhåller är dock tillämpnings- området enligt den i rapporten föreslagna lydelsen av bestämmelsen vidare än vad som sannolikt avsetts. Regeringen instämmer i att lagrummets tillämpningsområde bör avgränsas. Hindrande kan enligt de författningar som reglerar detta ske såväl om den fortsatta färden medför påtaglig fara för trafiksäkerheten som vid annan väsentlig olägenhet. Enligt regeringens mening är det endast i de fall där den fortsatta färden skulle medföra en påtaglig fara för trafiksäkerheten som det kan anses vara proportionerligt att vidta åtgärder. Det i sammanhanget mest relevanta kriteriet är när det är föraren som utgör en påtaglig fara för trafiksäkerheten. Åtgärder för att säkerställa sådana hindrandebeslut som fattats på den grund att den fortsatta färden endast skulle medföra en påtaglig olägenhet bör däremot inte omfattas av den nya lagen. Rege- ringen föreslår således att om en polisman har hindrat den fortsatta färden enligt ovan angivna författningar, får åtgärder vidtas i den mån det bedöms att föraren utgör en påtaglig fara för trafiksäkerheten och om förutsättningarna i övrigt är uppfyllda. Hur länge ska åtgärden få bestå? När det gäller åtgärdens varaktighet kan man – på samma sätt som man kan påräkna att en onykter förare nyktrat till – i de allra flesta fall utgå från att en trött förare är utvilad senast . En åtgärd som vidtagits för att säkerställa ett effektivt hindrande av fortsatt färd med ett fordon vars förare utgör en påtaglig fara för trafiksäkerheten bör därför bestå i högst . Av trafikförordningens bestämmelser framgår att hindrande av fortsatt färd kan vidtas även i andra fall då föraren inte kan föra fordonet på ett betryggande sätt, t.ex. vid sjukdom. Om föraren i ett sådant fall bedöms utgöra en påtaglig fara för trafik- säkerheten, kan en åtgärd enligt den föreslagna lagen vidtas. Som det får förstås menar att en åtgärd som vidtagits på denna grund inte nödvändigtvis leder till att föraren blir mindre farlig. Regeringen instämmer i och för sig i detta, men vill framhålla att förarens trafikfarliga tillstånd i majoriteten av fallen torde ha upphört I vissa fall, t.ex. vid sjukdom, kan det inte uteslutas att Prop. 2013/14:256 föraren alltjämt bedöms utgöra en påtaglig trafikfara, men en sådan situation kan dock antas bli relativt sällsynt. Det finns dessutom inte något underlag för att t.ex. göra ett undantag från den föreslagna tids- gränsen och låta en åtgärd bestå längre än i en sådan situation. Åtgärden får alltså bestå i maximalt men ska upphöra så snart det inte längre finns skäl för den. Om föraren inte längre bedöms utgöra en påtaglig fara för trafiksäkerheten, t.ex. om han eller hon har slutfört föreskriven viloperiod och inte längre bedöms vara så trött att den fortsatta färden innebär trafikfara, ska åtgärden upphöra. Om en åtgärd har vidtagits på den nu aktuella grunden ska åtgärden upphöra om en annan förare, som inte utgör en påtaglig fara för trafiksäkerheten, finns på plats och kan ta vid. 5.3.5Hindra fortsatt färd med ett fordon som utgör en påtaglig fara för trafiksäkerheten Regeringens förslag: Omhändertagande eller klampning får vidtas om fordonets skick eller beskaffenhet utgör en påtaglig fara för trafik- säkerheten och fordonets fortsatta färd har hindrats enligt 5 kap. 8 § fordonslagen eller 14 kap 15 § trafikförordningen. Åtgärden ska upphöra så snart det inte längre finns skäl för den. Rapportens förslag: Överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: Hovrätten för anser att det är tvek- samt om det är proportionerligt att inte ha en maximal tidsgräns för hur länge åtgärden får bestå. Förvaltningsrätten i ställer sig tveksam till om åtgärder ska få vidtas även för sådana fordon som inte används i yrkesmässig trafik och anser att frågan i vart fall inte är tillräckligt belyst. har svårt att se anledningen till att klampning ska användas om det konstateras att fordonet utgör en fara för trafik- säkerheten då en sådan åtgärd inte leder till att fordonet blir mindre farligt ur trafiksäkerhetssynpunkt. I sådana fall bör fordonet i stället utan dröjsmål bogseras till en verkstad för att åtgärda bristen. Skälen för regeringens förslag Åtgärder i syfte att hindra fortsatt färd med ett fordon som utgör en påtaglig fara för trafiksäkerheten I fordonslagen (2002:574) finns bestämmelser om kontroll av fordon, deras last och utrustning. Vidare innehåller lagen ett bemyndigande att meddela föreskrifter bl.a. om fordons beskaffenhet och utrustning. 5 kap. 3 § fordonslagen ska en polisman hindra fortsatt färd med ett fordon som inte är i föreskrivet skick, om den fortsatta färden skulle medföra en påtaglig fara för trafiksäkerheten eller annars utgöra en Trafikförordningen innehåller regler om trafik på väg och i terräng. I förordningen finns bl.a. bestämmelser om fordons vikt och längd, om last och om vinterdäck. Enligt 14 kap. 15 § trafik- förordningen ska en polisman hindra fortsatt färd som sker i strid mot förordningen eller mot någon föreskrift som har meddelats med stöd av förordningen, om den fortsatta färden medför påtaglig fara för trafik- säkerheten eller någon annan väsentlig olägenhet. En polisman ska också hindra fortsatt färd i vissa andra särskilt angivna fall. När det gäller nu aktuella bestämmelser kan det noteras att regleringen har karaktären av skyddslagstiftning. Intresset att skydda såväl förare som medtrafikanter har i dessa fall bl.a. kommit till uttryck genom att paragraferna under vissa förhållanden föreskriver en skyldighet för polisman att hindra den fortsatta färden. Det är väsentligt att det finns en möjlighet att säkerställa att ett sådant förbud efterlevs. Detta gör sig särskilt gällande när det är fråga om ett trafikfarligt fordon. Regleringen möjliggör dock även hindrande av fortsatt färd vid överträdelser som beror på hur föraren har framfört fordonet, exempelvis vid hastighets- överträdelse. Transportstyrelsen har i sin rapport anfört att det endast är vid brister som hänför sig till fordonet som en åtgärd enligt den före- slagna lagen kan fylla en direkt funktion. Vid exempelvis en hastighets- överträdelse upphör den akuta faran i samband med hindrandet. Det finns då inget skäl att vidta några åtgärder för att säkerställa att fordonet inte förflyttas efter att polisen lämnat platsen. Regeringen instämmer i denna bedömning. Åtgärder enligt den nu föreslagna bestämmelsen bör därför endast avse fall där en polisman har hindrat fortsatt färd på grund av att fordonets skick eller beskaffenhet är sådant att det bedöms utgöra en påtaglig fara för trafiksäkerheten. Under sådana förhållanden anser rege- ringen att intresset att skydda såväl föraren som tredje man från före- komsten av trafikfarliga fordon i trafiken uppväger det intrång eller men som en åtgärd kan föra med sig för den som drabbas av åtgärden. invänder mot möjligheten att vidta åtgärder i nu aktuella fall mot bakgrund av att detta inte leder till att fordonet blir mindre farligt ur trafiksäkerhetssynpunkt. Regeringen vill i samman- hanget anföra att syftet med åtgärden är att se till att ett trafikfarligt fordon inte är i trafik. Ansvaret för att säkerställa att fordonet uppfyller gällande krav åligger enligt 14 § fordonsförordningen (2009:211) ägaren. Vissa brister torde kunna rättas till på plats, antingen genom åtgärder som vidtas av föraren eller någon annan representant för transportören eller genom att tillkalla reparatör. I andra fall kan bristen avhjälpas genom att fordonet genomgår reparation på särskilt avsedd plats. Som anges i avsnitt 5.2.4 kan det under sådana förhållanden vara lämpligt att medge att fordonet förs till en verkstad. Möjligheten att vidta åtgärder på den grunden att fordonet utgör en påtaglig fara för trafiksäkerheten omfattar samtliga fordon, alltså inte bara sådana som används i yrkesmässig trafik. Förvaltningsrätten i är tveksam till om åtgärder ska få vidtas även för sådana fordon som inte används i yrkesmässig trafik. Regeringen anser emellertid att trafiksäkerhetsintresset gör sig gällande för alla typer av fordon, inte bara sådana i yrkesmässig trafik. Regeringen anser därför att det är rimligt att kunna vidta åtgärder i samtliga fall när fordonet bedöms utgöra en påtaglig fara för trafiksäkerheten och övriga förutsättningar är uppfyllda. Åtgärden ska upphöra så snart det inte längre finns skäl för den När det gäller samtliga behandlade grunder för beslut om åtgärd enligt lagen har regeringen, med hänsyn till bl.a. proportionalitets- principen, föreslagit att åtgärden ska få bestå i högst . När det Prop. 2013/14:256 gäller åtgärder som vidtagits på den grunden att den fortsatta färden skulle medföra en påtaglig fara för trafiksäkerheten till följd av beskaffenheten hos själva fordonet anser regeringen dock inte att det vore lämpligt att föreskriva en motsvarande begränsning . I dessa fall bör fordonet, med hänsyn till faran för förare och medtrafikanter, inte få fortsätta färden förrän bristen har åtgärdats. Hovrätten för anser att det är tveksamt att inte föreskriva en gräns för hur länge åtgärden får bestå. Regeringen anser emellertid att det av trafiksäkerhets- skäl är motiverat med en reglering som anger att åtgärden ska få bestå så länge det finns skäl för den. I detta ligger alltså att det trafikfarliga fordonet inte ska kunna fortsätta färden intill dess att det fel som har föranlett åtgärden är avhjälpt, t.ex. genom att fordonet repareras, vinter- däck monteras eller lasten anbringas på föreskrivet sätt. Enligt rege- ringens mening väger intresset av att skydda förare och medtrafikanter i dessa fall så tungt att det uppväger de ytterligare olägenheter som ett längre ingripande kan innebära för den som drabbas av åtgärden. Som anförts ovan ska behovet av åtgärden fortlöpande omprövas. Någon maximal tidsgräns bör dock inte föreskrivas. På samma sätt som när det gäller övriga grunder för åtgärd, finns det inget som hindrar att transporten av godset kan fortsätta, dock inte med det trafikfarliga fordonet. I den mån lasten kan föras över till ett annat fordon kan alltså godset vidarebefordras till godsmottagaren. 5.4.1Beslutet ska delges de berörda Regeringens förslag: Föraren, annan från vilken egendom omhändertagits och fordonets registrerade ägare ska delges beslutet om åtgärd och underrättas om hur egendomen och fordonet kan komma att hanteras. Om åtgärden får bestå längre än , ska det underrättas om möjligheten att begära omprövning. Rapportens förslag: Överensstämmer i huvudsak med regeringens även om den lagtekniska utformningen är annorlunda. I rapporten före- slås inte uttryckligen att föraren ska delges. Det föreslås att om det är känt att någon annan också berörs av åtgärden ska även denne delges. Remissinstanserna: påpekar att förslaget att den vars fordon klampats efter beslutet ska delges underrättelse om beslutet visserligen är rimlig men att det kan uppstå praktiska problem i de fall där åtgärden ska upphöra . Eftersom det i de flesta fall torde röra sig om yrkestrafik är fordonets ägare sannolikt någon annan än föraren och delgivningen kan därför komma att ta än , särskilt när det är fråga om ett utländskt fordon. Till detta kommer att den registrerade ägaren inte nödvändigtvis är densamma som den civilrättsliga ägaren. Det bör därför övervägas om delgivning i första hand kan ske med fordonets förare eller om beslutet kan delges ägaren genom muntlig delgivning. 2013/14:256 påpekar att det finns svårigheter med att delge såväl fysiska som juridiska personer utomlands. Svensk Försäkring och anser att även ägaren till godset om möjligt bör underrättas när åtgärder vidtas. anser att tiden för delgivande av om beslut om åtgärd bör ha en angiven sluttid eftersom i vart fall vissa av åtgärderna är ingripande. Skälen för regeringens förslag Omhändertagande av egendom och klampning avser visserligen åtgärder för att effektivt verkställa redan fattade beslut att hindra fortsatt färd, men kan vara kännbara ingripanden för de enskilda. Det är därför viktigt att den som berörs av åtgärden får kännedom om ett beslut om omhändertagande eller klampning. Transportstyrelsen har föreslagit att beslut om åtgärder ska delges. Ingen remissinstans motsätter sig förslaget. Regeringen anser också att det bör krävas att beslut om omhändertagande av egendom eller klampning delges. Att det i lagen anges att delgivning ska ske innebär, enligt vad som framgår av 1 § första stycket delgivningslagen (2010:1932), att bestämmelserna i den lagen ska tillämpas. Vem ska delges? Transportstyrelsen har föreslagit att delgivning ska ske med den från vilken egendom omhändertagits, eller vars fordon klampats och, om det är känt att någon annan också berörs av åtgärden, att även denne ska delges. Om åtgärden består i omhändertagande av egendom, torde i de flesta fallen omhändertagandet ske från föraren. En förare kommer således i sådant fall normalt att omfattas av kravet på delgivning med den av Transportstyrelsen föreslagna formuleringen. Delgivningen kan då genomföras på platsen för omhändertagandet. Det kan dock inte uteslutas att egendom kan komma att omhändertas från någon annan än föraren, t.ex. av en passagerare, jfr avsnitt 5.2.2. Föraren torde dock regelmässigt vara berörd av åtgärden och är också den som vanligen står i kontakt med transportören. Han eller hon är också den som i första hand befinner sig på platsen, oavsett om åtgärden består i omhändertagande eller klampning. Det är därför rimligt att föraren delges även i dessa fall. Det bör därför i bestämmelsen uttryckligen anges att föraren ska delges. Därvid tillgodoses också synpunkt. Därutöver bör fordonets registrerade ägare delges beslutet. Transport- styrelsen hade föreslagit en något annorlunda utformning av bestämmel- sen som dock inte klargjorde om det var den registrerade eller civilrätts- liga ägaren av fordonet som skulle delges. Med anledning av Kronofog- demyndighetens påpekande bör det i lagtexten klargöras att det är den registrerade ägaren till fordonet som ska delges. Det kan som Krono- fogdemyndigheten uppger emellertid inte uteslutas att den civilrättslige ägaren till fordonet är någon annan än den registrerade ägaren. Detta bör dock inte innebära att det ska införas ett krav att delge den civilrättslige Ett sådant krav skulle innebära alltför för stora skyldigheter för den myndighet som vidtagit åtgärden. Ett klargörande i fråga om huruvida den civilrättslige ägaren är en annan än den registrerade ägaren torde vanligtvis inte heller vara möjligt att uppbringa inom sådan tid att en delgivning av den personen hinner ske innan åtgärden har upphört. Det bör därför inte införas något krav att delge den civilrättslige ägaren beslutet. Om en sådan ägare är känd, finns dock inget hinder mot att även denne underrättas om beslutet. Transportstyrelsen har vidare föreslagit att om det är känt att någon annan berörs av åtgärden ska även denne delges. Regeringen instämmer förvisso i att det finns en rad andra aktörer, t.ex. godsets ägare eller mottagare eller transportören, som i praktiken är mer eller mindre berörda av en åtgärd som innebär att t.ex. en lastbil med gods inte kan köra vidare, särskilt i de fall åtgärden får bestå än . Det kunde därför tyckas rimligt att även dessa ska delges beslutet. Det kan dock i många fall finnas ett stort antal ägare av godset i ett fordon, särskilt om det är fråga om en lastbil i styckegodstrafik. Det kan också vara mycket svårt för en polisman eller tulltjänsteman att reda ut vem som faktiskt är ägare av godset eftersom ägaren oftast inte framgår av uppgifterna i en fraktsedel, som däremot anger mottagaren av godset. Det kan emellertid även vara fråga om ett stort antal mottagare av gods, t.ex. i nämnda styckegodsexempel.