prop · H103119 · 2014-03-18 00:00:00 — Det behövs dock tydliga regler för hur de ska användas samt rätt bemanning och personal med kompetens i säkerhetsfrågor. Inspektionen för vård och omsorg () instämmer med förslaget i promemorian att kontrollen i första hand ska ske med hjälp av teknisk utrustning. Vad som utgör särskilda skäl bör dock specificeras. menar att avsikten, såsom den framgår av promemorian, synes vara att kroppsvisitation inte ska vidtas som standardåtgärd utan att den allmänna inpasseringskontrollen ska kunna inskränkas till undersökning med tekniska hjälpmedel. Denna rättssäkerhetsfråga är av sådan vikt att den bör framgå direkt av lagparagrafen. Kommuner och Landsting (SKL) tillstyrker promemorians förslag på allmän inpasseringskontroll vid vårdinrättningar för sluten rättspsykiatrisk vård som har särskilda krav på säkerhet, men är inte övertygade om att bestämmelsen även ska vara tillämplig på allmänpsykiatriska vårdinrättningar för sluten psykiatrisk tvångsvård. Det är inte lika självklart att det även vid psykiatriska vårdinrättningar med särskilda säkerhetskrav men där det inte vårdas psykiskt störda lagöverträdare ska vara möjligt att införa allmän inpasseringskontroll. Nationell Samverkan för Psykisk Hälsa (NSPH) tillstyrker förslaget om allmän inpasseringskontroll eftersom de ser det som en viktig patientsäkerhetsfråga. De som oftast skadas när det tagits in vapen på en avdelning är medpatienter. Ett annat motiv för att tillstyrka förslaget är 2013/14:119 att omvärlden har förändrats och att vi måste gå igenom säkerhets- kontroller på flygplatser eller vid idrottsarenor. Skälen för regeringens förslag och bedömning Kroppsvisitation, varmed även avses kontroll med metalldetektor, och ytlig kroppsbesiktning får, enligt 23 § lagen (1991:1128) om psykiatrisk tvångsvård, förkortad LPT, vidtas för kontroll att en patient inte bär på sig sådan egendom som räknas upp i 21 §, dvs. medel och missbruksverktyg eller annan egendom som kan skada patienten själv eller någon annan eller vara till men för vården eller ord- ningen på vårdinrättningen. Enligt hänvisning i 8 § lagen (1991:1129) om rättspsykiatrisk vård, förkortad LRV, ska detsamma gälla för sluten Åtgärden får även vidtas i förhållande till patienter, vars rätt till att använda elektroniska kommunikationstjänster är inskränkt, för att eftersöka sådan utrustning som avses i 20 a § som möjliggör sådan användning. Syftet med bestämmelsen i 21 § LPT är dels att förhindra att illegal narkotika och annan skadlig egendom förekommer på en vårdinrättning dels, när det gäller utrustning för elek- tronisk kommunikation, för att ett beslut om inskränkning ska få praktisk Ett beslut om kroppsvisitation eller ytlig kroppsbesiktning enligt lagen förutsätter ett individuellt beslut efter en bedömning av om åtgärden är nödvändig i det enskilda fallet. Avsikten är inte att sådana åtgärder ska vidtas rutinmässigt utan i det särskilda fallet måste alltid en bedömning göras av om åtgärden är befogad. Det måste således finnas någon konkret anledning för att få tillgripa åtgärden. Åtgärderna kan enbart komma i fråga beträffande en patient som vårdas med stöd av LPT eller LRV. Lagen ger inte utrymme för kroppsvisitation eller ytlig kroppsbesiktning i förhållande till frivilligt inlagda patienter eller besökande. Vid sjukvårdsinrättningar där psykiatrisk tvångsvård och rätts- psykiatrisk vård får ges är det fundamentalt att en god säkerhet kan upp- rätthållas och att vårdgivaren ges möjlighet att förhindra att egendom som kan vara till men för vården eller ordningen förs in på sjukvårds- Det är inte acceptabelt att det förekommer narkotika, vapen eller annan otillåten egendom vid vårdinrättningar som har till uppgift att ge vård och upprätthålla ett samhällsskydd. kan, i likhet med vad som ansågs vara fallet vid införandet av en allmän inpasseringskontroll i den då gällande lagen (1974:203) om kriminalvård i anstalt, förkortad KvaL, underlätta för patienter att planera och genom- föra brottsliga aktiviteter på och utanför sjukvårdsinrättningen. medföra ordningsstörningar och skapa ett negativt socialt klimat som försvårar vård- och rehabiliteringsarbetet med patienten. även säkerhets- och arbetsmiljöproblem för personalen. tvångsvården måste således ges förutsättningar att effektivt förhindra att otillåtna föremål förs in på vårdinrättningar och avdelningar. ska därför ges möjlighet att besluta att, vid en sjukvårdsinrättning eller avdelning för vilken en förhöjd säkerhetsklassificering gäller, alla som passerar in i lokalen ska kroppsvisiteras (allmän inpasseringskontroll). Liksom i fråga om förbud att inneha annan utrustning för elektronisk kommunikation än sådan som vårdgivaren tillhandahåller får sådan kontroll alltså enbart genomföras vid inrättningar eller avdelningar för vilka, enligt föreskrifter (2006:9) om säkerhet vid sjukvårdsinrättningar som ger psykiatrisk tvångsvård och rättspsykiatrisk vård samt enheter för rättspsykiatrisk undersökning, en förhöjd säkerhetsklassificering gäller. Mot bakgrund av att en allmän inpasseringskontroll är en kroppsvisitation, vilket utgör ett icke obetydligt intrång i den personliga integriteten, ser regeringen inte skäl att utvidga möjligheten till en inpasseringskontroll även vid inrättningar eller avdelningar som har säkerhetsklass 3. De möjligheter till kroppsvisitation och ytlig kroppsbesiktning som gällande lag ger utrymme för, och med beaktande av den utvidgning som föreslås avseende patienter som vårdas med stöd av HSL, får enligt regeringens mening anses tillräckliga. Regeringen vill understryka att den föreslagna bestämmelsen i 23 b § LPT inte innebär att säkerhetsklassificeringen vid allmänpsykiatriska vårdinrättningar ska höjas. Bestämmelsens inplacering även i LPT ska enbart ses som en möjlighet för vårdgivare att besluta om allmän inpasseringskontroll om det i något fall skulle finnas en inrättning eller avdelning för vilken en förhöjd säkerhetsklassificering gäller. En allmän inpasseringskontroll ska gälla samtliga som passerar in i inrättningen eller på avdelningen dock, vilket utvecklas nedan, med undantag av dem som ska närvara vid domstolsförhandling. Det finns en rad kategorier av personer som besöker en vårdinrättning. Det kan vara fråga om besökare till patienterna, patienterna själva, offentliga biträden, stödpersoner, personal, myndighetspersoner m.fl. De kontrollmöjligheter som finns inom ramen för nu gällande lagstiftning ger därvid inte möjlighet att kontrollera någon annan än en tvångsintagen patient efter ett beslut i det enskilda fallet. Vid införandet av allmän inpasseringskontroll i KvaL var regeringens allmänna utgångspunkt att en reglering som syftar till att lösa ett problem har större förutsättningar att uppnå goda resultat ju vidare del av de tänkbara orsakerna bakom problemet som regleringen täcker. Å andra sidan ska en reglering inte göras mer långtgående än vad som är nödvändigt. Det går inte att utesluta risken att otillåtna föremål förs in, eller kan komma att föras in, av olika kategorier av personer som har tillträde till sjukvårdsinrättningarna (se prop. 2003/04:3). Regeringen anförde vidare att en reglering som inte tar fasta på detta, utan som bara siktar in sig på någon eller några av dessa grupper har sämre förutsättningar att bli effektiv. Mot bakgrund av vad som sagts finns det därför skäl att eftersträva en reglering som syftar till att kunna tillämpas mot alla kategorier av personer som har tillträde till inrättningen eller avdelningen. En kontroll som omfattar alla blir enklare att tillämpa därför att bedömningar inte behöver göras i det enskilda fallet. En generell kontroll har också större förutsättningar att accepteras bland dem som ska kontrolleras då den inte pekar ut någon särskild person eller grupp som särskilt benägen att föra in otillåtna föremål. I lagrådsremissen föreslog regeringen att en allmän inpasseringskontroll endast skulle få gälla vid sjukvårdsinrättning eller avdelning som på grund av verksamhetens inriktning har särskilda krav på säkerhet. 2013/14:119 Lagrådet menar att för att klargöra att det är säkerhetsklasserna 1 och 2 i föreskrifter som avses bör det i bestämmelsen i stället anges att det avser sjukvårdsinrättning eller avdelning för vilken en för- höjd säkerhetsklassificering gäller. Regeringen ansluter sig till Lagrådets En allmän inpasseringskontroll ska sålunda efter vårdgivarens beslut omfatta alla personer, utom de som ska närvara vid domstolsförhandling, som passerar in i vårdinrättningen eller på en avdelning för vilken en förhöjd säkerhetsklassificering gäller. När det gäller patienter är det här inte enbart fråga om vissa patienter som vårdas med stöd av LRV. händelse av att en patient som vårdas med stöd av LPT, i enlighet med 6 kap. 4 § tidigare nämnda föreskrift SOSFS 2006:9 placerats på en avdelning med den högsta eller näst högsta säkerhets- nivån, får inpasseringskontrollen omfatta även denne. ombudsmän () har ställt sig frågande till varför det, i motsats till motsvarande bestämmelse i fängelselagen (2010:610), förkortad FäL, saknas möjlighet att medge undantag från en beslutad Av 8 kap. 11 § tredje stycket FäL framgår att Kriminalvården, i enskilda fall får medge undantag från allmän inpasseringskontroll, om det finns särskilda skäl. KvaL därför att det kan vara svårt att på förhand förutse alla situationer som kan uppstå. Därför borde dåvarande , som ansågs bäst kunna bedöma behovet av kontroll, ges möjlighet att medge undantag i ett enskilt fall från kravet på visitation. undantag sades i proposition (2003/04:3) Allmän inpasseringskontroll i vissa kriminalvårdsanstalter och häkten kunna variera beroende på det Ett beslut i fråga om undantag från kontrollen skulle kunna överklagas. I motiven till FäL (prop. 2009/10:135) uppges att utrymmet att medge undantag kan variera beroende på dels det aktuella säkerhetsläget vid anstalten, dels vem det är som ska passera in. Det finns således, sägs det, utrymme att t.ex. undanta barn från kon- trollen om det i ett enskilt fall finns särskilda skäl för det. Det är regeringens uppfattning att den allmänna inpasseringskontrollen inom psykiatrin ska, inte minst av praktiska skäl, omfatta alla med undantag av dem som ska närvara vid domstolsförhandling. utrymme för att i enskilda fall medge undantag synes inte vara nöd- Därmed undviks också misstankar om att någon som medgivits undantag faktiskt kan ha fört in otillåten egendom. sen ska gälla lika för alla behövs heller inte någon riskbedömning i det Regeringen vill emellertid framhålla, att vid genomförandet av inpasse- ringskontroll gäller proportionalitetsbestämmelserna i 2 a § LPT respek- Det innebär att kontrollen i de flesta fall som huvudregel kan inskränka sig till undersökning med hjälp av en metalldetektor eller annan teknisk anordning t.ex. larmbåge. Så som anfördes i proposition 2009/10:135. En ny fängelse- och häkteslagstiftning rörande mot- svarande bestämmelse i 8 kap. 11 § fängelselagen (2010:610), måste en allmän inpasseringskontroll alltid genomföras på så sätt att den inte påverkar förutsättningarna för ett förtroendefullt förhållande mellan de intagna och t.ex. läkare, advokater och präster. också visas barn som besöker inrättningen. ningen ligger också att ett beslut om allmän inpasseringskontroll i vissa fall torde kunna inskränkas till att omfatta enbart en viss avdelning eller vissa avdelningar. Utformningen av regleringen innebär i sig vissa begränsningar av hur en allmän inpasseringskontroll får användas. En sådan kontroll får endast tillämpas vid vårdinrättningar eller avdelningar för sluten psykiatrisk tvångsvård eller sluten rättspsykiatrisk vård för vilka en förhöjd säkerhetsklassificering gäller. Ett beslut om allmän inpasseringskontroll får vidare endast fattas om det är nödvändigt för att vårdgivaren ska kunna upprätthålla säkerheten vid vårdinrättningen eller avdelningen. Syftet med kontrollen är enligt lagrådsremissens lagförslag att söka efter otillåtna föremål. Lagrådet har därvid anfört att innebörden av ordet otillåtna i detta sammanhang kan ge upphov till oklarheter om vad som avses och föreslår därför en annan utformning av bestämmelsen. Sålunda menar lagrådet att syftet ska vara att söka efter föremål som en intagen inte får inneha enligt LPT eller LRV eller beslut som har meddelats med stöd av respektive lag. Regeringen delar Lagrådets uppfattning. En försändelse får öppnas i syfte att granska om det finns något otillåtet föremål i den men skriftliga meddelanden får inte läsas. En inpasseringskontroll ska inte göras mer ingående än nödvändigt. Som huvudregel torde det räcka att kontrollen genomförs med hjälp av teknisk utrustning såsom larmbåge, handmetalldetektor och röntgenmaskin. kroppsvisitation får endast förekomma om det finns särskilda skäl för det. Liksom i fråga om säkerhetskontroll i domstol avses med särskilda skäl främst att den tekniska utrustningen ger indikation på att ett vapen eller annat otillåtet föremål medförs. Det kan även vara fråga om att den tekniska utrustningen inte kan användas vid ett visst kontrolltillfälle, t.ex. på grund av tekniska fel eller andra praktiska omständigheter som gör att utrustningen för tillfället inte kan användas (prop. 2000/01:32). Syftet med säkerhetskontroll i domstol är att eftersöka vapen eller andra föremål som kan komma att användas vid brott som innebär allvarlig fara för någons liv, hälsa eller frihet eller för omfattande förstörelse av egendom. Sjukvårdsinrättningarna torde emellertid, liksom kriminalvården, ha behov av att även kunna upptäcka otillåtna föremål eller annat som inte är av material som kan upptäckas med hjälp av metalldetektor, främst narkotika. Med kroppsvisitation avses en undersökning av kläder och annat som någon bär på sig samt väskor och paket och andra föremål som någon har med sig (28 kap. 11 § ). Vårdinrättningen bör därför ges möjlighet att, när det finns särskilda skäl, vidta alla de undersökningsmetoder som innefattas i begreppet kroppsvisitation, t.ex. att genomsöka den kontrollerades kläder och föremål som han eller hon bär med sig. Även undersökning med röntgenmaskin av föremål som någon bär på sig eller har med sig torde innefattas i begreppet kroppsvisitation. Särskilda skäl kan det alltså vara fråga om ifall den tekniska utrustningen av tekniska eller andra skäl inte kan användas men även om det vid en mekanisk kontroll uppkommer misstankar om otillåten införsel, t.ex. därför att metalldetektorn ger utslag. Regeringen menar att den mekaniska kontrollens företräde uttryckligen bör framgå av lagens text. 2013/14:119 Den allmänna inpasseringskontrollen innebär inte att någon kan bli tvingad att underkasta sig kroppsvisitation. En besökare eller annan som säger nej till att genomgå kontrollen får däremot vägras inpassering. Därvid kan självfallet särskilda frågor uppkomma i händelse av att det är hälso- och sjukvårdspersonal som vägrar genomgå kontrollen. Som anförts i propositionen Allmän inpasseringskontroll i vissa kriminalvårdsanstalter och häkten (prop. 2003/04:3) innebär en inpasseringskontroll ett allvarligt intrång i de kontrollerades personliga integritet och att detta framstår som än mer allvarligt när det tillämpas i ett anställningsförhållande eftersom en arbetstagare som vägrar att genomgå kontrollen riskerar att förlora sin anställning. Följden av en vägran kan alltså ytterst bli att anställningen med tillämpning av arbetsrättsliga regler bringas att upphöra. Vid en avvägning mellan intresset för personalens skydd för den personliga integriteten och det allmänna intresset av ökad säkerhet vid vissa sjukvårdsinrättningar, vilket i likhet med förhållandena inom kriminalvården även inbegriper personalens säkerhet, är det regeringens uppfattning att intresset av möjligheten till en allmän inpasseringskontroll väger tyngre. En tidsbegränsning gäller för beslut om allmän inpasseringskontroll enligt 8 kap. 11 § FäL och 4 kap. 11 § HäL. Det har i förarbetena till dessa bestämmelsers föregångare i KvaL befunnits angeläget att en allmän inpasseringskontroll inte används annat än då det är motiverat ur säkerhetssynpunkt. Ett beslut om allmän inpasseringskontroll är därför beroende av kontinuerlig prövning av säkerhetssituationen vid den aktuella anstalten. Beslutet skulle därför inte ha för lång tidsmässig räckvidd. Tre månaders tidsintervall har därvid bedömts som en lämplig avvägning mellan behovet att undvika onödigt utsträckta kontroller och förutsättningarna för att kontrollerna ska kunna verka och leda till konstaterbara förbättringar (prop. 2003/04:3). Till skillnad från psykiatrilagsutredningens förslag (SOU 2012:17 s. 819) med en tidsgräns och vad som gäller enligt FäL och HäL, föreslås i departementspromemorian ingen tidsbegränsning. JO har också i sitt remissvar över psykiatrilagsutredningens förslag ifrågasatt behovet av detta. Regeringen menar att eftersom möjligheten till allmän inpasseringskontroll ska begränsas till inrättningar eller avdelningar för vilka en förhöjd säkerhetsklassificering gäller bör ett beslut om allmän inpasseringskontroll få gälla tills säkerhetsnivån ändras. Av 5 kap. 4 § ovan nämnda föreskrift (SOSFS 2006:9) framgår att om en vårdgivare avser att vidta åtgärder för att ändra en avdelnings säkerhetsnivå, ska den säkerhetsansvarige anmäla detta till Inspektionen för vård och omsorg senast en månad innan åtgärderna påbörjas. I samband därmed torde också ett beslut om allmän inpasseringskontroll kunna omprövas och upphöra om säkerhetsnivån ändras till den lägsta nivån. Självklart ska beslutet om allmän inpasseringskontroll även upphöra om vårdgivaren inte längre anser sådan kontroll vara nödvändig för att säkerheten vid vårdinrättningen eller avdelningen ska kunna upprätthållas. Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer bör få meddela verkställighetsföreskrifter om hur kontrollen närmare ska utformas. Den allmänna inpasseringskontrollen får inte omfatta den som ska närvara vid en domstolsförhandling vid sjukvårdsinrättningen. Av 37 § LPT (21 b § LRV) följer att muntlig förhandling ska hållas på sjukvårdsinrättningen, om inte särskilda skäl talar för något annat. Säkerhetskontroll i domstol får, enligt 1 § lagen (1981:1064) om säkerhetskontroll i domstol, genomföras om en sådan kontroll behövs för att begränsa risken för att det i en domstols lokaler eller i andra lokaler som används vid domstolsförhandling begås brott som innebär allvarlig fara för någons liv, hälsa eller frihet eller för omfattande förstörelse av egendom. Enligt 2 § samma lag beslutas säkerhetskontroll av domstolens chef eller någon annan lagfaren domare som han eller hon har delegerat beslutanderätten till. Ska säkerhetskontroll ske med anledning av en viss förhandling, får den även beslutas av rätten. Ett beslut om säkerhetskontroll ska avse , dock längst , eller en viss förhandling. I beslutet ska det anges vilka lokaler som kontrollen ska omfatta. En säkerhetskontroll i domstol omfattar, enligt 3 §, dem som har kallats att närvara vid en förhandling och övriga besökare till de lokaler som beslutet om säkerhetskontroll avser. Kontrollen omfattar dock inte domstolens anställda eller nämndemän och andra som infinner sig i berörda lokaler när de utövar allmän tjänst eller offentligt uppdrag och inte heller advokater. Den som enligt 2 § får besluta om säkerhetskontroll får, om det finns särskilda skäl, undanta andra personer från kontrollen eller besluta att personer som annars skulle vara undantagna ska omfattas av denna. Bakgrunden till lagen om säkerhetskontroll i domstol är att riskerna för våld i samband med domstolsförhandlingar ökat påtagligt och lagstiftaren fann det angeläget att genom olika åtgärder försöka minska riskerna och bereda åhörare och medverkande vid förhandlingen ett tillfredsställande skydd. En kroppsvisitation och undersökning av väskor m.m. innebär en inskränkning i den i 2 kap. 11 § regeringsformen (RF) inskrivna principen om att en förhandling vid domstol ska vara offentlig och offentligheten får, enligt 2 kap. 20 § 4 RF begränsas genom lag. För kroppsvisitationen i sig åtnjuter var och en ett skydd i förhållande till det allmänna genom 2 kap. 6 § RF. Också detta skydd kan, som framgått ovan, inskränkas genom lag. Befogenheten att besluta om säkerhetskontroll i domstol tillkommer bl.a. domstolens chef. JO har i beslut (Dnr 1898–2008) rörande passering av s.k. larmbåge vid rättspsykiatrisk klinik bl.a. konstaterat att om det inte fattats beslut om säkerhetskontroll i enlighet med lagen (1981:1064) om säkerhetskontroll i domstol, finns det inte någon laglig rätt att kräva att den som vill närvara vid en domstolsförhandling ska passera genom larmbåge för att få tillträde till förhandlingssalen. I förarbetena till LPT och LRV förutsätts också att sjukvårdshuvudmannen kan tillhandahålla lokaler så att muntlig förhandling kan äga rum på sjukvårdsinrättningen 2013/14:119 och att förhållandena där är sådana att principen om offentlighet kan upprätthållas (prop. 1990/91:58). Vissa remissinstanser menar att den allmänna inpasseringskontrollen även bör omfatta dem som ska närvara vid domstolsförhandling. Med hänsyn till vikten av att offentlighetsprincipen vid domstolsförhandlingar kan upprätthållas är det dock regeringens uppfattning att allmän säkerhetskontroll vid domstolsförhandlingar enbart får beslutas i enlighet med vad som föreskrivs i den särskilda lagen. Såväl JO som och några förvaltningsrätter har påpekat att principen om offentlighet vid förhandling i domstol är så viktig att detta bör framgå redan av författningstexten i LPT. Regeringen delar den uppfattningen. Det får ankomma på vårdgivaren att säkerställa att, om man väljer att besluta om en allmäninpasseringskontroll, de som passerar kontrollen inte är personer som ska närvara vid domstolsförhandling. Det kan t.ex. göras genom att den mekaniska kontrollen stängs av när domstolens besökare ska passera eller att det ordnas en separat ingång till domstolslokalen. Enligt 15 § LPT och 6 § LRV ges vård enligt respektive lag på en sjukvårdsinrättning som drivs av ett landsting. Med vårdgivare avses det landsting som enligt nämnda bestämmelser ansvarar för verksamheterna. Det är samma begrepp som används i föreskrifter (SOSFS 2006:9) om säkerhet vid sjukvårdsinrättningar som ger psykiatrisk tvångsvård och rättspsykiatrisk vård samt vid enheter för rättspsykiatrisk undersökning. Den föreskriften riktar sig genomgående till vårdgivaren. 10 Konsekvenser av förslagen Regeringens bedömning: Förslaget om en skyldighet för vårdgivare att tillhandahålla viss utrustning för elektroniska kommunikationstjänster, förslaget om att omhänderta patientens egen utrustning för sådana tjänster samt förslaget att otillåten egendom i övrigt ska omhändertas innebär en begränsning av den kommunala självstyrelsen. Övriga förslag bedöms inte påverka den kommunala självstyrelsen. Förslagen i propositionen innebär endast marginella kostnadsökningar för landstingen. Någon kompensation i enlighet med den kommunala finansieringsprincipen bedöms därmed inte vara aktuell. Promemorians bedömning: Överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: bedömer att förslagen om att individuellt pröva omfattningen av patientens rätt att använda sig av elektronisk kommunikation kommer att medföra en viss ökad måltillströmning. förordar därför i första hand att en närmare uppskattning av måltillströmningen görs i det fortsatta lagstiftnings- arbetet och att Domstolar beviljas anslag i enlighet härmed. 2013/14:119 befarar att en lagändring kan medföra ökade kommunikationskostnader. Kommuner och Landsting (SKL) vill framhålla att även om staten bedömer att de kostnader förslagen kommer att ge upphov till kommer att kunna hanteras inom befintliga ramar är det sannolikt att omställning av verksamheten och eventuell organisationsanpassning av den psykiatriska tvångsvården till de nya bestämmelserna initialt kommer att medföra icke försumbara kostnader för landstingen.