prop · H103121 · 2014-02-25 00:00:00 — hetsutövare drabbas vid beslut om dispositionsförbud som saknar grund. påpekar att även ett kortvarigt förbud för en kund att disponera medel kan få långtgående ekonomiska konsekvenser och efterfrågar en närmare analys av effekterna för olika typer av finansiell verksamhet, finansiella produkter och företagsaffärer. Skälen för regeringens bedömning: De föreslagna lagändringarna syf- tar bl.a. till att förenkla tillämpningen av den straffrättsliga regleringen Förslagen om att kriminalisera självtvätt, näringspenning- tvätt samt försök och stämpling till penningtvättsbrott av normalgraden och näringspenningtvätt som inte är ringa, innebär också att det krimina- liserade området ökar något. Ett aktivt utnyttjande av de möjligheter som den förenklade utformningen av brottsbeskrivningen, och den utvidgade kriminaliseringen ger, innebär ökade kostnader för rättsväsendets myn- digheter genom fler utredningar, lagföringar och domar. Genom förslagen införs en möjlighet att förverka egendom hos penning- tvättaren, liksom nya möjligheter att redan på ett tidigt stadium säkra egendom som kan bli föremål för förverkande. Ett aktivt utnyttjande av dessa möjligheter bör kunna medföra att brottsvinster kan förverkas i större utsträckning, vilket bör kunna innebära ökade intäkter för staten. Förslaget om dispositionsförbud innebär en ny arbetsuppgift, med bl.a. krav på ökad beredskap, för genom Finanspolisen. Detta kommer att leda till ökade kostnader för myndigheten. av en särskild reglering om penningbeslag bedöms däremot inte få annat än en begränsad påverkan på arbetsbördan och kostnaderna för rättsvä- Regeringen har beräknat anslagen i budgetpropositionen bl.a. mot bakgrund av de kostnader som kan föranledas av nu aktuella förslag. De ekonomiska konsekvenserna för myndigheterna bedöms därmed kunna hanteras inom befintliga anslag. För företag bedöms förslagen inte få några större ekonomiska konse- Verksamhetsutövare har enligt penningtvättslagen ett ansvar för att utbilda och fortbilda sin personal. Informationen om de förändrade reglerna kan därför integreras i den utbildning som ändå ska genomföras. Förslaget om dispositionsförbud innebär endast att verksamhetsutövarna ska lämna vissa kompletterande uppgifter i den rapport om misstänkta transaktioner som enligt penningtvättslagen ska skickas till Finanspolis- Detta kan komma att kräva justeringar i verksamhetsutövarnas data- system, vilket i så fall medför vissa initiala kostnader för företagen. , i län och Finansbolagens förening efterfrågar en kompletterande analys av konsekvenserna för Svenska försäkringsförmedlares förening efterfrågar ytter- ligare analys av hur verksamhetsutövare drabbas vid beslut om disposi- tionsförbud som saknar grund. ett kortvarigt förbud för en kund att disponera medel kan få långtgående ekonomiska konsekvenser och efterfrågar en närmare analys av effek- terna för olika typer av finansiell verksamhet, finansiella produkter och Som framgår av avsnitt 5.1.6 finns en långtgående möjlig- het att genom reglerna om kvarstad säkra egendom, även sådan som finns hos en verksamhetsutövare, inför ett framtida förverkande. De nu aktu- Prop. 2013/14:121 ella förslagen om dispositionsförbud och penningbeslag innebär därmed en effektivisering, men endast en begränsad utvidgning, av möjligheten att säkra egendom hos bl.a. verksamhetsutövare. De effekter som denna effektivisering och utvidgning kan medföra torde emellertid inte skilja sig från de effekter som ett kvarstadsbeslut kan medföra. Därtill kommer att verksamhetsutövare enligt penningtvättslagens regler, med vissa undantag, är förhindrade att utföra misstänkta transaktioner. För enskilda innebär förslagen om dispositionsförbud och penningbeslag att deras möjligheter att disponera viss egendom i undantagsfall tillfälligt kan komma att begränsas. 13.1Förslaget till lag om straff för penningtvättsbrott 1 § Denna lag innehåller straffrättsliga bestämmelser om penningtvätt. I lagen (2009:62) om åtgärder mot penningtvätt och finansiering av terrorism finns bestämmelser om åtgärder som den som bedriver finansiell verksamhet och annan näringsverksamhet är skyldig att vidta för att förhindra att verksamheten utnyttjas för penningtvätt eller finansiering av terrorism. Av första stycket framgår lagens innehåll, nämligen i huvudsak straffrättsliga bestämmelser om penningtvätt. Därutöver finns bestämmelser om förverkande och penningbeslag. I andra stycket anges att det finns administrativa bestämmelser i lagen (2009:62) om åtgärder mot penningtvätt och finansiering av terrorism (penningtvättslagen). Dessa regler syftar till att förebygga penningtvätt och terrorismfinansiering. Lagen om straff för penningtvättsbrott är en av två lagar med straffbestämmelser som knyter an till penningtvättslagen. Den andra är lagen (2002:444) om straff för finansiering av särskilt allvarlig brottslighet i vissa fall (finansieringslagen), som innehåller bestämmelser om straff för finansiering av terrorism. 2 § Med brott i 3 och 4 §§ avses 1.gärning som utgör brott enligt svensk lag, eller 2.gärning som utgör brott enligt utländsk lag och som motsvarar brott enligt svensk lag. I paragrafen klargörs att en gärning som inte utgör brott enligt svensk lag men som motsvarar ett svenskt brott kan utgöra förbrott vid tillämpning Övervägandena finns i avsnitt 7.3. 2013/14:121 Uttrycket motsvarar brott ska förstås så att en gärning motsvarar brott även om den inte utgör ett svenskt brott, men skulle ha gjort det om gärningen t.ex. hade vidtagits i , av ett svenskt subjekt eller mot ett svenskt objekt. Ett exempel på när en gärning inte utgör, men motsvarar, svenskt brott kan vara ett olaga vapeninnehav förövat i utlandet; vapeninnehavet skulle utgöra ett svenskt brott om det ägde rum i . Likaså skulle ett utländskt skattebrott kunna utgöra ett svenskt skattebrott om gärningen avsett svensk skatt och uppgift till svensk myndighet (se t.ex. NJA 1993 s. 137). Bestämmelsen har betydelse även för innebörden av rekvisitet brottslig verksamhet i 3 och 4 §§ eftersom sådan verksamhet förutsätter att brott enligt definitionen har begåtts. Bestämmelsen leder därigenom till att även brottslig verksamhet som har bedrivits utomlands kan utgöra förbrottslighet till penningtvättsbrott. 3 § För penningtvättsbrott döms, om åtgärden syftar till att dölja att pengar eller annan egendom härrör från brott eller brottslig verksamhet eller till att främja möjligheterna för någon att tillgodogöra sig egendomen eller dess värde, den som 1.överlåter, förvärvar, omsätter, förvarar eller vidtar annan sådan åtgärd med egendomen, eller 2.tillhandahåller, förvärvar eller upprättar en handling som kan ge en skenbar förklaring till innehavet av egendomen, deltar i transaktioner som utförs för skens skull, uppträder som bulvan eller vidtar annan sådan åtgärd. Straffet är fängelse i högst . I paragrafen finns huvudbestämmelsen om penningtvättsbrott av normalgraden. Bestämmelsen omfattar närmast de tidigare bestämmelserna om straff för penninghäleri i 9 kap. 6 a § första och andra styckena , som har upphävts. Övervägandena finns i kapitel 7. Enligt första stycket begränsas straffansvaret av att gärningen ska syfta till ett döljande eller främjande, dvs. det ska ha funnits en viss avsikt med För straffansvar krävs alltså att gärningen syftat till att anting- en dölja att pengar eller annan egendom härrör från brott eller brottslig verksamhet eller främja möjligheterna för någon att tillgodogöra sig egendomen eller värdet av den. Med någon avses vem som helst, dvs. gärningen omfattar även den som tvättar vinster från egen brottslighet (självtvätt, se nedan under Brottskonkurrens). Övervägandena i denna del finns i avsnitt 7.5 och 7.7. I bestämmelsen knyts syftet till gärningen och inte till gärningsmannen. Det innebär att gärningsmannen själv inte behöver ha det angivna syftet med sitt handlande, utan att det är tillräckligt att någon annan medver- kande har ett sådant syfte och att gärningsmannen har uppsåt i relation Om den som har tjänat pengar på en olaglig verksamhet, i syfte att dölja pengarnas ursprung, ber någon annan att ta emot medlen på sitt bankkonto, gör sig den som tar emot pengarna på sitt konto skyldig till penningtvättsbrott, även om han eller hon inte själv har som syfte att döl- ja pengarnas ursprung. Däremot måste han eller hon, för att kunna dömas till ansvar, ha uppsåt till att uppdragsgivaren har ett sådant syfte med gär- Prop. 2013/14:121 ningen. Hans eller hennes eget syfte kan däremot vara ett annat, t.ex. att få ersättning för sin åtgärd. Egendom som härrör från brott eller brottslig verksamhet Den egendom som det straffbara handlandet avser ska härröra från brott eller brottslig verksamhet. Rekvisitet härrör från brott innebär att det handlande som genererat en förmögenhetsökning måste uppfylla rekvisiten i en brottsbeskrivning samt uppfylla det allmänna kravet på uppsåt eller oaktsamhet. Däremot behöver de närmare omständigheterna kring brottet, såsom tid, plats, brottsutbyte eller förövare inte visas. Med brott avses såväl ett enskilt som flera brott, och vidare alla typer av brott som kan ge utbyte, dvs. även sådana som inte innebär ett frånhändande eller ett förvärv utan ett undandragande av egendom, t.ex. ett skatte- eller tullbrott. Övervägandena i denna del finns i avsnitt 7.4. Rekvisitet härrör från brottslig verksamhet är uppfyllt även om det inte kan visas att några närmare angivna gärningar har ägt rum. Kravet på att verksamheten ska vara brottslig förutsätter inte kännedom om konkreta gärningar utan avser en viss typ av brottslighet som inte behöver vara närmare preciserad i fråga om omfattning eller detaljer. Åklagaren ska kunna peka på konkreta omständigheter som tyder på brottslig verksamhet av en viss typ, t.ex. ekonomisk brottslighet eller narkotikabrottslighet. är det inte nödvändigt att styrka närmare detaljer eller uppgifter om verksamhetens omfattning eller inriktning. Rekvisitet är framför allt tillämpligt i situationer där medel från flera och framför allt olika typer av brottsliga gärningar som inträffat blandats samman. Brottslig verksamhet omfattar såväl brottslighet vid ett enda tillfälle som flera brott under en någorlunda sammanhängande tidsperiod, men även enstaka brott inom ramen för en verksamhet som bedrivs i mer eller mindre organiserade former. Som exempel på det sistnämnda kan nämnas den brottslighet som förekommer inom vissa s.k. mc-klubbar och andra kriminella nätverk. Även planerade brott, som nått den punkt där gärningen är straffbar, kan ingå i den brottsliga verksamheten. Beviskravet för egendomens koppling till brott eller brottslig verksamhet är detsamma som i brottmål i allmänhet, dvs. att det ska vara styrkt att egendomen härrör från brott eller brottslig verksamhet. Med brott avses gärning som utgör eller motsvarar brott enligt svensk lag (se 2 §). Kravet på att egendomen ska härröra från brott eller brottslig verksamhet innebär att inte endast det konkreta brottsutbytet kan vara föremål för brott. Även egendom som trätt i stället omfattas, liksom den förmögenhetsökning som uppstått genom ett skattebrott eller annat undandragandebrott. Vad som krävs är alltså att egendomen kan härledas till brott eller brottslig verksamhet. När det gäller avsikten att främja möjligheterna för någon att tillgodogöra sig egendomen, anges särskilt att avsikten även kan avse att tillgodogöra sig värdet av egendomen. Det är därmed inte nödvändigt att det är just den egendom som kan härledas till förbrottsligheten som någon ska kunna tillgodogöra sig. Stycket är uppdelat i två punkter som beskriver två huvudtyper av åtgärder som är straffbara under förutsättning att de vidtas i sådant penningtvättssyfte som beskrivits ovan. Även åtgärder av den som begått det förbrott som genererat brottsutbytet omfattas, dvs. I de båda punkterna används exemplifierande uppräkningar för att beskriva det straffbara området. Det fordras därmed att åtgärden är av sådan typ som nämns i punkterna eller utgör en därmed jämförbar åtgärd. Övervägandena i denna del finns i avsnitt 7.5. I första punkten beskrivs det straffbara handlandet som att överlåta, förvärva, omsätta, förvara eller vidta annan sådan åtgärd med egendom som härrör från brott eller brottslig verksamhet. Uppräkningen av olika straffbara förfaranden är inte uttömmande. Exemplen är avsedda att indikera att åtgärden i sig ska vara av viss kvalitet, såtillvida att den har eller typiskt sett har betydelse för möjligheterna att dölja egendomens ursprung eller att tillgodogöra sig egendomen eller dess värde. De åtgärder som nämns avser alla något slags befattning med den egendom som härrör från brott eller brottslig verksamhet. Det kan röra sig om åtgärder som innebär fysisk befattning med egendomen, t.ex. att man tar emot egendomen i syfte att säkerställa att den förvaras på en plats där den inte kan upptäckas. Även sådana åtgärder som innebär att någon vidtar dispositioner med, eller råder över, egendomen utan att rent fysiskt befatta sig med den omfattas. Att göra en elektronisk överföring av en summa pengar, att tillåta insättning på ett bankkonto eller att medge förvaring i ett bankfack och andra liknande åtgärder kan således vara sådant handlande som träffas av denna bestämmelse. Ett förvärv av egendom bör i detta sammanhang anses fullbordat redan när ett avtal om köp har ingåtts. Det är således inte nödvändigt att egendomen har överlämnats och kommit i köparens besittning. Motsvarande bör gälla vid andra transaktioner där avtal och fullgörelse är åtskilda. När det gäller sådan förvaring eller ett sådant innehav som minskar riskerna för upptäckt av egendomen, bör gälla att också underlåtenhet att avbryta förvaring eller innehav, åtminstone under vissa förutsättningar, bör kunna anses innefatta en sådan förvaringsåtgärd som omfattas av bestämmelsen (genom att förvaring tillåts eller godtas). Man kan uttrycka det så att underlåtenheten att befatta sig med egendomen kan övergå i ett godtagande av förvaring (jfr NJA 2003 s. 254). I rekvisitet vidtar annan sådan åtgärd får anses ligga ett krav på att det ska röra sig om någon form av aktivt handlande från gärningsmannens sida. Det kan röra sig om att ställa ett bankkonto till förfogande genom att meddela kontonummer eller annars att tillåta annan att använda ett visst säkert utrymme. Andra åtgärder som omfattas är att förflytta egendom rent fysiskt, t.ex. att föra bort den, eller att förflytta tillgångar genom att föra över dem mellan olika konton eller värdepappersdepåer, på sätt som gör att riskerna minskar för att egendomens ursprung avslöjas. Även omvandling liksom pantsättning av egendom som utgör brottsutbyte är exempel på andra sådana åtgärder som avses i bestämmelsen. Att bruka egendomen är ytterligare ett exempel. Enligt andra punkten döms för penningtvättsbrott även när någon tillhandahåller, förvärvar eller upprättar en handling som kan ge en skenbar förklaring till innehavet av egendom som härrör från brott eller brottslig verksamhet, deltar i transaktioner som utförs för skens skull, uppträder som bulvan eller vidtar annan sådan åtgärd. I dessa fall handlar det inte om ett handlande som innebär att åtgärder vidtas med egendom som härrör från brott eller brottslig verksamhet. Här avses i stället förfaranden som syftar till att skapa en rimlig, men falsk, förklaring till en förmögenhetsökning som uppkommit genom brott eller brottslig verksamhet. För att det ska vara fråga om en annan sådan åtgärd fordras därmed att det rör sig om åtgärder som typiskt sett innebär att egendomens ursprung eller ägarförhållanden blir svårare att klarlägga. Ett exempel är att upprätta eller medverka till att upprätta ett falskt skuldebrev som utvisar att någon har tagit ett lån som kan förklara en tillgångsökning. Att köpa eller sälja en vinstbong, check eller motsvarande som kan ge en legitim förklaring till en förmögenhetsökning är ett annat exempel. Andra exempel är att intyga eller vidimera en uppgift eller handling. Vidare innefattas att ställa sig till förfogande som bulvan i syfte att dölja t.ex. verkliga ägarförhållanden. Ett förfarande som innebär att man medverkar till att registreras som ägare till en bil som i själva verket ägs av någon annan, kan således omfattas av bestämmelsen. Ytterligare exempel är att låna ut sina identitetshandlingar i samband med t.ex. ett köp (jfr prop. 1998/99:19 s. 71), att agera målvakt eller att upprätta fakturor som ska ge sken av att inkomster i en näringsverksamhet har ett lagligt ursprung. Det är inte endast åtgärder med fysiska handlingar eller dokument som omfattas. Även användande av elektroniska handlingar kan utgöra en sådan åtgärd som avses i bestämmelsen. Rådgivning om hur egendomen bör hanteras för att tvättas kan också vara en sådan åtgärd som kan falla under denna bestämmelse. från skatte- och andra undandragandebrott Även de s.k. berikandefallen som tidigare reglerades i 9 kap. 6 a § andra stycket omfattas. som uppstått genom undandragande som kan leda till ansvar för t.ex. skatte- eller tullbrott kan därmed vara föremål för brott enligt denna paragraf. Vinningen uppkommer genom att gärningsmannen behåller en större del av sin inkomst eller förmögenhet än vad han eller hon skulle ha behållit om brottet inte hade begåtts. Övervägandena i denna del finns i avsnitt 7.6. Eftersom medel som är föremål för undandragandebrott normalt är lovligt åtkomna blir ansvar för penningtvättsbrott i första hand aktuellt enligt andra punkten. En situation då ansvar enligt första punkten skulle kunna aktualiseras är om någon för ut tillgångar ur till ett land där svenska myndigheter inte har någon möjlighet att kontrollera egendomen. Av andra stycket följer att straffet för penningtvättsbrott är fängelse i högst . Om det beträffande en och samma gärning föreligger förutsättningar att döma för såväl penningtvättsbrott som häleri, bör domstolen döma för penningtvättsbrott. Detsamma bör gälla om en gärning som utgör penningtvättsbrott uppfyller rekvisiten för skyddande av brottsling. Penningtvättsbrott enligt den nu aktuella bestämmelsen kan nämligen ses som en kvalificerad form av dessa brottstyper. Eftersom självtvätt, dvs. tvätt av vinster från egen brottslighet, omfattas av straffbestämmelsen kan konkurrenssituationer även uppkomma i förhållande till förbrottet. Enligt allmänna straffrättsliga principer anses visst efterföljande handlande ingå som en så naturlig del i förbrottet att det ska betraktas som konsumerat av och medbestraffat med förbrottet. Normalt bör därför domstolen döma till ansvar enbart för förbrottet. I vissa fall finns emellertid anledning att döma för förbrottet och penningtvättsbrottet i konkurrens. Det gäller framför allt situationer där en person endast har deltagit i begränsad utsträckning i förbrottet men haft en avgörande roll när det gäller den efterföljande penningtvätten. Det kan vidare aktualiseras i vissa situationer då penningtvättsåtgärderna klart går utöver vad som får anses utgöra sedvanlig hantering av brottsutbyte. 4 § För penningtvättsbrott döms även den som, utan att åtgärden har ett sådant syfte som anges i 3 §, otillbörligen främjar möjligheterna för någon att omsätta pengar eller annan egendom som härrör från brott eller brottslig verksamhet. I paragrafen föreskrivs straffansvar för den som, utan att det finns ett penningtvättssyfte, otillbörligen främjar möjligheterna för någon att omsätta pengar eller annan egendom som härrör från brott eller brottslig verksamhet. Övervägandena finns i avsnitt 7.8. Det ställs här inte något krav på att gärningen ska ha vidtagits i ett sådant syfte att dölja eller främja som förutsätts enligt 3 §. Däremot måste gärningen faktiskt ha främjat omsättning av egendomen och främjandet ska framstå som otillbörligt. Bestämmelsen syftar till att träffa åtgärder som innebär att omsättning av svåromsatt egendom underlättas. Det kan vara fråga om kontanter som härrör från exempelvis narkotikabrottslighet, koppleri eller dobbleri. Även t.ex. ädelstenar, smycken eller konst som mottagits som betalning för narkotika kan vara sådan svåromsatt egendom som avses här. För ansvar är det tillräckligt att det finns uppsåt till att egendomen härrör från brott eller brottslig verksamhet och att gärningen innebär att någons möjligheter att omsätta denna egendom otillbörligen främjas. Vid bedömningen av om det rört sig om ett otillbörligt främjande bör samtliga omständigheter vid transaktionen beaktas, liksom vad som kan anses normalt i det aktuella sammanhanget. Som exempel på fall som omfattas av bestämmelsen kan nämnas en näringsidkare som tar emot en stor summa kontanter som betalning för en vara, t.ex. en båt, trots att han eller hon har åtminstone likgiltighetsuppsåt till att kontanterna härrör från brott eller brottslig verksamhet. 5 § Är brott som avses i 3 eller 4 § grovt, döms för grovt penningtvättsbrott till fängelse i lägst och högst . Vid bedömande av om brottet är grovt ska det särskilt beaktas om gärningen avsett betydande värden, om de brottsliga åtgärderna har ingått som ett led i en brottslighet som utövats systematiskt eller i större omfattning eller i annat fall varit av särskilt farlig art. Av paragrafen framgår vad som gäller vid grovt penningtvättsbrott. Övervägandena finns i avsnitt 7.9. I första stycket föreskrivs en särskild, strängare straffskala för de fall då ett brott som avses i 3 eller 4 § är grovt. Minimistraffet för grovt penningtvättsbrott är sex månaders fängelse och straffmaximum . I andra stycket anges vilka omständigheter som särskilt ska beaktas vid bedömningen av om brottet är grovt. Det är inte fråga om en uttömmande uppräkning. De angivna omständigheterna överensstämmer i stort sett med de som tidigare ansetts vara av betydelse vid bedömningen av om ett penninghäleribrott varit grovt, nämligen vilka värden gärningen avsett, om de brottsliga åtgärderna har skett systematiskt eller vidtagits inom ramen för en omfattande ekonomisk verksamhet (jfr prop. 1990/91:127 s. 56 och 1998/99:19 s. 71 f.). Med betydande värde bör, i de fall förbrottet är ett förmögenhetsbrott, krävas att penningtvättsgärningen i vart fall följer den gräns som gäller för när förbrottet är att bedöma som grovt. Denna princip kan emellertid inte tillämpas vid alla typer av förbrott. När det gäller narkotikabrott kan narkotika till ett i sammanhanget lågt värde betraktas som grovt utan att det enbart på den grunden finns skäl att bedöma penningtvättsbrottet som grovt. Vidare bör en penningtvättsgärning avseende utbyte av skattebrott kunna betraktas som grov även om inte skattebrottet bedöms som grovt, eftersom den i praxis använda beloppsgränsen för grovt skattebrott ligger betydligt högre än vad som gäller för grova förmögenhetsbrott. Med att brottsligheten har utövats systematiskt avses, på samma sätt som i 29 kap. 2 § 6 , att ett visst tillvägagångssätt har upprepats ett flertal gånger, antingen av en ensam gärningsman eller av flera personer i samförstånd (prop. 2009/10:147 s. 43). En gärning kan sägas vara av särskilt farlig art t.ex. när någon utnyttjar luckor i det system som enligt penningtvättslagen ska finnas för att förhindra penningtvätt. Andra exempel är att någon som har en särskild förtroendeställning har utnyttjat denna för att begå brott eller när någon, som visserligen inte kan sägas ha en särskild förtroendeställning, har utnyttjat sin ställning som anställd hos en verksamhetsutövare för att genomföra penningtvättsåtgärder. Även den som med utnyttjande av sådana personer som nämnts genomför penningtvättsåtgärder kan vara att döma för grovt penningtvättsbrott. De i lagtexten angivna omständigheterna utgör endast exempel på vad som kan föranleda att ett brott bedöms som grovt. Andra omständigheter som kan föranleda att brottet bör bedömas som grovt är om brottet ingått som ett led i en verksamhet som har utövats i organiserad form eller föregåtts av särskild planering.