prop · H103106 · 2014-03-11 00:00:00 — delar utredningens bedömning om att samtliga inskränkningar i den kommunala självstyrelsen är proportionerliga med hänsyn till de ändamål som har föranlett dem. anser att förslaget kommer att kosta när det gäller att informera patienterna om den nya lagen. Därför bör staten skjuta till medel. Skälen för regeringens bedömning Konsekvenser för det kommunala självstyret Större delen av förslagen i propositionen innebär inga nämnvärda nya åtaganden för kommuner och landsting. När det gäller förslagen om hur information ska ges till patienter, samtycke, barns ställning samt hälso- och sjukvård till personer som inte själva kan lämna samtycke så syftar de i stort till att förtydliga vad som redan får anses gälla, i praxis, enligt förarbeten eller genom avtal och överenskommelser landstingen emellan. Dessa förslag bedöms därmed inte påverka det kommunala självstyret. Däremot innebär förslagen om att utvidga möjligheten att få en ny medicinsk bedömning och att vårdgarantin ska erbjudas till en utökad personkrets vissa nya åtaganden för landstingen och således en inskränkning av det kommunala självstyret. En sådan inskränkning bör enligt 14 kap. 3 § regeringsformen inte gå utöver vad som är nödvändigt med hänsyn till de ändamål som har föranlett den. Landstingens skyldighet att erbjuda öppen hälso- och sjukvård utvidgas, enligt regeringens förslag, till att även gälla patienter som primärt omfattas av ett annat landstings ansvar (se avsnitt 14). Förslaget påverkar således, i viss utsträckning, möjligheterna för landstingen att bestämma över hur de ska bedriva sin verksamhet. Det kan dock konstateras att landstingen har gjort frivilliga åtaganden, genom rekommendationen om valmöjligheter inom hälso- och sjukvården och riksavtalet för utomlänsvård, att erbjuda patienter möjligheten att välja vård i andra landsting. Regeringens förslag innebär således att det som varit ett frivilligt åtagande för landstingen enligt ovannämnda rekommendation blir en lagstadgad skyldighet för landstingen att erbjuda patienten möjligheten att välja öppenvård i andra landsting. Patienter som kommer från ett annat landsting kommer, till skillnad från , att prioriteras på samma sätt som landstingens egna invånare. Regeringens förslag innebär emellertid att landstingen fortfarande kan styra med formella remisskrav. Syftet med förslaget är att stärka patientens ställning. Valfrihet ger den enskilde inflytande över vården och genom att patienter får möjlighet att utifrån egna behov och önskemål välja utförare stärks patientens ställning. Om patienterna ska kunna tillvarata möjligheten till ett fritt och individuellt val inom hälso- och sjukvården är det nödvändigt att vården präglas av öppenhet och mångfald i fråga om innehåll, form och utförare. Även förslaget om utvidgad möjlighet till en ny medicinsk bedömning syftar till att stärka patientens ställning. Genom att utöka möjligheten till en ny medicinsk bedömning får patienter med livshotande eller särskilt allvarliga sjukdomar eller skador reella och fungerande möjligheter att få en ny bedömning. Möjligheten att få en ny medicinsk bedömning kan bidra till att skapa trygghet för patienten i särskilt svåra situationer, t.ex. då patienten har förlorat tilltron till sin läkare eller då patienten fått besked om en särskilt svår diagnos som han eller hon har svårt att förlika sig med. Enligt regeringens mening är det angeläget att stärka och tydliggöra patientens ställning i hälso- och sjukvården samt främja patientens integritet, självbestämmande och delaktighet. Regeringen bedömer därmed att ett genomförande av förslagen inte innebär ett oproportionerligt ingrepp i det kommunala självstyret. Eftersom några av förslagen i propositionen, t.ex. val av utförare och den utvidgade möjligheten till en ny medicinsk bedömning, innebär ett utökat lagstadgat åtagande för landstingen kan den kommunala finansieringsprincipen vara tillämplig. Om så är fallet ska landstingen kompenseras för eventuella ökade kostnader till följd av förslagen. Som nämns ovan syftar förslagen om informationsplikten, förtydligandet om patientnämndernas verksamhet, samtycke, barns ställning samt hälso- och sjukvård till vuxna beslutsoförmögna i stort till att förtydliga vad som redan får anses gälla. Dessa förslag bör således inte innebära några ökade kostnader för landstingen. Förslaget om ett fritt val av utförare i öppen vård (avsnitt 14.1) går enligt regeringens uppfattning inte utöver vad landstingen sinsemellan har avtalat om i enlighet med den ovan nämnda rekommendationen. Det är den enskilde patientens medicinska behov som ska vara avgörande för om öppen vård ska erbjudas i ett annat landsting än det där patienten är hemmahörande. Det innebär rimligen att patientens hemlandsting ändå skulle fått bekosta vård för patienten. Enligt regeringen får därför förslaget i allt väsentligt betecknas som ett nollsummespel där landsting tar emot patienter från andra landsting, vilket genererar en intäkt för , och bekostar öppen vård i andra landsting för patienter som valt att få sin vård där. Regeringen menar, i likhet med utredningen, att det finns ingenting som talar för att patienter, som en direkt följd av förslaget, i så mycket högre grad än vad som sker kommer att resa till andra landsting i syfte att erhålla vård. Uppföljningar av vårdval i primärvården visar bl.a. att patienter värdesätter geografisk närhet och kontinuitet när det gäller val av utförare. Vidare visar statistik från att utomlänsvården svarar för av den totala nettokostnaden för samtliga landstings hälso- och 2013/14:106 sjukvård. Eftersom förslaget om val av utförare regleras i rekommendationen från SKL och det s.k. för utomlänsvård anser regeringen att förslagen inte kommer medföra några ökade kost- nader för landstingen. Detta eftersom landstingen har kostnader för t.ex. administration av patienter som kommer från ett annat Förslaget kommer däremot innebära ett utökat planerings- ansvar för landstingen. Regeringen avser dock att tillfälligt stödja det arbetet (se nedan). När det gäller den utvidgade möjligheten till en ny medicinsk bedöm- ning (avsnitt 13) kan konstateras att en viss ökning av antalet sådana bedömningar kan förutses. Omfattningen av denna ökning är svår att Det är bl.a. oklart hur stor inverkan är av övriga kvarvarande begränsningar i lagstiftningen när det gäller möjligheten till en ny Det handlar dock även i fortsättningen om en mycket begränsad grupp patienter som kan komma ifråga för en ny Förslaget bedöms således endast ha marginella ekonomiska konsekvenser för landstingen. när möjligheten till en ny medicinsk bedömning infördes i hälso- och sjukvårdslagen 1999 och när en ändring av bestämmelsen gjordes 2010 som innebar att möjligheten att få en ny bedömning utvidgades till fler Remissinstanserna har inte påtalat att förslaget kommer innebära några ökade kostnader för landstingen. indirekt leda till positiva ekonomiska konsekvenser, eftersom bestämmelsen har som syfte att skapa trygghet åt särskilt sjuka och En patient som känner tillit och förtroende för sin läkare och den behandling som han eller hon föreslår, kan förväntas delta mer aktivt i behandlingen och följa de rekommendationer som ges. är viktigt för att vården ska kunna ha avsedd verkan och nå bästa Regeringen gör bedömningen att en utökad möjlighet till en ny medicinsk bedömning kan bidra till en sådan förståelse och deltagande från patientens sida och att det i sig kan skapa förutsättningar för vården att vara mer effektiv. Förslagen innebär vidare att landstingens skyldighet att erbjuda vårdgaranti utvidgas till att omfatta fler personer (se avsnitt 14.2). finns enligt regeringen inget som visar att detta kommer att medföra ökade kostnader för landstingen. Ett fortsatt arbete för att stärka tillgängligheten och korta vårdköerna för fler patienter medför snarare en potential för landstingen att använda tillgängliga resurser mer effektivt. Regeringens åtgärder inom området , bl.a. i form av den s.k. kömiljarden (se avsnitt 15.1), har haft syftet att bistå landstingen i Några av förslagen, t.ex. möjligheten för patienter att få skriftlig information, kan komma att innebära merarbete för hälso- och sjuk- vårdspersonalen genom viss ökad administration. och sjukvårdspersonalen , för att uppfylla kraven på individuellt anpassad information i hälso- och sjukvårdslagen, ge patienten skriftlig information om det behövs för att patienten ska förstå betydelsen av informationen. Studier pekar dessutom på att god informa- tion påverkar vården positivt. Man har funnit effekter som kortare vårtider, mindre eller färre behandlingar, större patient-tillfredsställelse och bättre medicinskt resultat. Förslaget om möjligheten för patienter att få skriftlig information bedöms sammantaget leda till marginella kostnadsökningar för landstingen. Regeringen anser att det är svårt att uppskatta vilka eventuella kostnader som kan uppstå men bedömningen är att förslagen i propositionen endast innebär marginella kostnadsökningar för landstingen. Någon kompensation i enlighet med den kommunala finansieringsprincipen bedöms därmed inte vara aktuell. visar forskning och flera studier på att ökad delaktighet för patienter ger nöjdare patienter, kan leda till bättre följsamhet till insatta behandlingar, färre komplikationer och i slutändan viss kostnadsminskning. Att beräkna storleken på dessa vinster är emellertid inte möjligt. I avsnitt 17 har regeringen aviserat att man avser att stödja olika insatser för att stödja och följa upp den nya lagen. Enligt budgetpropositionen kommer totalt att avsättas . Det kan t.ex. handla om att ge stöd i arbetet med sjukvårdshuvudmännens prioriteringar och planeringen av hälso- och sjukvården. Konsekvenser för jämställdheten mellan kvinnor och män Förslagen syftar till att stärka patientens ställning genom att bl.a. göra tydligt vilka möjligheter till inflytande, självbestämmande och delaktighet som patienter ska ha inom hälso- och sjukvården. Enligt regeringens uppfattning kommer varken kvinnor eller män att specifikt gynnas eller missgynnas av förslagen. Däremot kan förslagen indirekt bidra till en ökad jämställdhet genom att de så tydligt betonar bl.a. patientcentrering och individualiserad information. har i olika studier följt jämlikheten i hälsan och vården genom att analysera relationen mellan olika grupper. Myndighetens uppföljningar visar bl.a. att det oftast inte finns några ogrundade skillnader mellan män och kvinnor när det gäller vård och behandling. Det finns dock exempel på att kvinnor får sämre vård än män vid samma sjukdomstillstånd. Det gäller t.ex. behandling med blodtryckssänkande läkemedel som minskar risken för återinsjuknande i hjärtinfarkt som i högre utsträckning ges till män än till kvinnor. Skillnaderna mellan män och kvinnor har emellertid minskat . Den nationella patientenkäten visar att kvinnor oftare är mindre nöjda med flera centrala aspekter inom hälso- och sjukvården. Kvinnor upplever t.ex. ett något sämre bemötande än män inom både primärvård, vid akutmottagningar och inom den slutna vården. Regeringen har bedrivit ett omfattande arbete för att minska skillnaderna inom vården. Regeringen har t.ex. beslutat om en strategi för jämlik vård 2012–2016 (se avsnitt 5.2). SKL bedriver med stöd från regeringen ett utvecklingsarbete, Hållbar Jämställdhet, som syftar till att skapa jämställda välfärdstjänster inom t.ex. hälso- och sjukvården. Ett flertal landsting medverkar i programmet och bedriver utvecklingsarbeten som bl.a. syftar till en jämställd ungdomsmottagning, smärtlindring på lika villkor, jämställt bemötande av föräldrar vid förlossningsavdelningar och kvalitetssäkring av information om kvinnors och mäns ibland olika biverkningar av läkemedel. 2013/14:106 Andra konsekvenser Enligt regeringens bedömning medför förslagen inte några konsekvenser för sysselsättning och offentlig service i olika delar av landet, för brottsligheten eller det brottsförebyggande arbetet eller för möjligheterna att nå de integrationspolitiska målen. Förslaget om fritt val av utförare i den öppna vården kan dock leda till ökad konkurrens inom hälso- och sjukvården, vilket bör gynna även små företag. Förslaget medför enligt regeringens uppfattning att något särskilt upphandlingsförfarande inte blir aktuellt under förutsättning att den privata utföraren har ett kontrakt med det landsting inom vars område denne är etablerad. Förslaget kan därmed sägas innebära en förenkling för privata utförare och i synnerhet för små företag. 1 § Denna lag syftar till att inom hälso- och sjukvårdsverksamhet stärka och tydliggöra patientens ställning samt till att främja patientens integritet, självbestämmande och delaktighet. Lagen innehåller bestämmelser om tillgänglighet (2 kap.), information (3 kap.), samtycke (4 kap.), delaktighet (5 kap.), fast vårdkontakt och individuell planering (6 kap.), – val av behandlingsalternativ och hjälpmedel (7 kap.), ny medicinsk bedömning (8 kap.), val av utförare (9 kap.), personuppgifter och intyg (10 kap.), synpunkter, klagomål och patientsäkerhet (11 kap.). Paragrafen behandlas i avsnitt 6. Paragrafens första stycke beskriver lagens syfte och har i allt väsentligt utformats i enlighet med Lagrådets förslag. Paragrafens andra stycke redogör för lagens struktur och syftar till att ge en överblick över de olika kapitlens innehåll. 1993/94:149 s. 77 avses med patient den som på eget initiativ eller på annat sätt etablerat en kontakt med hälso- och sjukvårdspersonalen angående sitt eget hälsotillstånd. 2 § Bestämmelserna i 1 kap. 9 §, 6 kap. 4 § och 7 kap. 1 och 2 §§ gäller endast hälso- och sjukvårdsverksamhet som bedrivs med ett landsting eller en kommun som huvudman. Bestämmelserna i 2 kap. 3 och 4 §§, 6 kap. 3 §, 8 kap. 1 § och 9 kap. 1 § gäller endast hälso- och sjukvårdsverksamhet som bedrivs med ett landsting som huvudman. Paragrafen behandlas i avsnitt 6. De allra flesta bestämmelserna i patientlagen gäller inom all hälso- och sjukvårdsverksamhet, oavsett vem som är huvudman och vem som Av paragrafens första stycke framgår att bl.a. bestämmelserna om individuella planer och val av behandlingsalternativ och hjälpmedel enbart gäller hälso- och sjukvårdsverksamhet som bedrivs med ett landsting eller en kommun som huvudman. stycket följer att bestämmelserna om vårdgaranti, val av fast läkar- kontakt, ny medicinsk bedömning och val av utförare inom offentligt finansierad öppen hälso- och sjukvård enbart gäller hälso- och sjuk- vårdsverksamhet där ett landsting är huvudman. huvudman även när vården utförs av privata vårdgivare med avtal med eller av privata utförare som är verksamma enligt lagen (1993:1651) om läkarvårdsersättning eller lagen (1993:1652) om ersätt- ning för fysioterapi. Bestämmelsen innebär ingen skillnad gentemot vad 3 § Lagen omfattar inte tandvård enligt tandvårdslagen (1985:125). Paragrafen behandlas i avsnitt 6. Paragrafen innebär att patientlagen inte gäller tandvård enligt tandvårdslagen. 4 § Bestämmelser om landstings, kommuners och privata vårdgivares skyldigheter och ansvar finns i hälso- och sjukvårdslagen (1982:763). Bestämmelser om hälso- och sjukvårdspersonalens skyldigheter och ansvar för vården av patienter finns i patientsäkerhetslagen (2010:659). Paragrafen hänvisar till hälso- och sjukvårdslagen (1982:763), förkortad HSL, och patientsäkerhetslagen (2010:659). HSL innehåller bl.a. bestämmelser om vilken personkrets som omfattas av landstingens och kommunernas ansvar att erbjuda hälso- och sjukvård samt bestämmelser om hur hälso- och sjukvårdsverksamhet ska bedrivas som gäller samtliga vårdgivare, dvs. såväl offentliga som privata. Bestämmelser om hälso- och sjukvårdspersonalens skyldigheter och ansvar för vården av patienterna finns i patientsäkerhetslagen. 5 § Med hälso- och sjukvård avses i denna lag dels åtgärder för att medicinskt förebygga, utreda och behandla sjukdomar och skador, dels sjuktransporter. Paragrafen behandlas i avsnitt 6. Paragrafen har utformats med definitionen av hälso- och sjukvård i 1 § HSL som förebild. Definitionen i denna lag omfattar dock inte omhändertagande av avlidna. Förarbeten till 1 § HSL finns i prop. 1981/82:97 s. 29 ff. och s. 110 ff. 6 § Målet med hälso- och sjukvården är en god hälsa och en vård på lika villkor för hela befolkningen. Vården ska ges med respekt för alla människors lika värde och för den enskilda människans värdighet. Den som har det största behovet av hälso- och sjukvård ska ges företräde till vården. 2013/14:106 Paragrafen behandlas i avsnitt 15. Paragrafens första stycke innehåller en bestämmelse om målet med hälso- och sjukvården och i andra stycket uttrycks de människovärdes- och behovs- och solidaritetsprinciper som ställt sig bakom. Motsvarande bestämmelser finns i 2 § HSL. I den nya lagen används dock uttrycket Målet med hälso- och sjukvården för att bestämmelsen ska överensstämma med definitionen av hälso- och sjukvård som olika åtgärder. Förarbeten till 2 § HSL finns i prop. 1981/82:97 s. 20 ff. och s. 112 ff. samt i prop. 1996/97:60 s. 18 f. och s. 40 f. 7 § Patienten ska få sakkunnig och omsorgsfull hälso- och sjukvård som är av god kvalitet och som står i överenstämmelse med vetenskap och beprövad erfarenhet. Paragrafen behandlas i avsnitt 15. Paragrafen innehåller grundläggande krav på den hälso- och sjukvård som ges. Bestämmelser om att hälso- och sjukvårdspersonalen ska utföra sitt arbete i överensstämmelse med vetenskap och beprövad erfarenhet samt att patienten ska ges sakkunnig och omsorgsfull hälso- och sjukvård som uppfyller dessa krav finns i 6 kap. 1 § patientsäkerhetslagen. Att hälso- och sjukvården ska vara av god kvalitet följer av 2 a § första stycket 1 HSL. Den föreslagna paragrafen innebär att en motsvarighet till de nämnda bestämmelserna även finns i den nya patientlagen. Förarbeten till 6 kap. 1 § patientsäkerhetslagen finns i prop. 1978/79:220 s. 43 f., prop. 1993/94:149 s. 63 f. och s. 118 samt prop. 1997/98:109 s. 151. Förarbeten till 2 a § HSL finns i prop. 1981/82:97 s. 116. 8 § När hälso- och sjukvård ges till barn ska barnets bästa särskilt beaktas. Paragrafen behandlas i avsnitt 10.1. Vad som är barnets bästa måste avgöras utifrån förhållandena i varje enskilt fall. Bedömningen ska bygga på vetenskap och beprövad erfarenhet och ska, beroende på barnets ålder och mognad, utgå från underlag från vårdnadshavare och det som barnet själv ger uttryck för. I vissa fall kan det även vara relevant att inhämta underlag från andra personer som har kunskap om barnet. Så långt som möjligt bör såväl långsiktiga som kortsiktiga konsekvenser av att exempelvis ge eller avstå från att ge barnet viss vård eller behandling beaktas. Med barn avses personer . 9 § Bestämmelser om habilitering och rehabilitering, hjälpmedel för personer med funktionsnedsättning och tolktjänst för vardagstolkning finns i 3 b och 18 b §§ hälso- och sjukvårdslagen (1982:763). Paragrafen hänvisar till bestämmelser i om landstings respektive kommuners skyldighet att erbjuda vissa insatser för personer med funktionsnedsättning. 1 § Hälso- och sjukvården ska vara lätt tillgänglig. Paragrafen behandlas i avsnitt 15. Paragrafen motsvarar 2 a § första stycket 2 HSL. Förarbeten till den bestämmelsen finns i prop. 1981/82:97 s. 57 och s. 117. 2 § Patienten ska, om det inte är uppenbart obehövligt, få en medicinsk bedömning av sitt hälsotillstånd. Paragrafen behandlas i avsnitt 15. Paragrafen motsvarar i sak 2 a § tredje stycket HSL. Förarbeten till den bestämmelsen finns i prop. 1996/97:60 s. 40 f. och s. 44. 3 § Enligt § hälso- och sjukvårdslagen (1982:763) ska patienter erbjudas en vårdgaranti. Den ska innehålla en försäkran om att den enskilde får 1.kontakt med primärvården, 2.besöka läkare inom primärvården, 3.besöka den specialiserade vården, och Paragrafen behandlas i avsnitt 15 och 15.1. Paragrafen hänvisar till och redovisar delvis innehållet i § HSL. Enligt den bestämmelsen ska landstingen erbjuda vissa patienter vårdgaranti. Förarbeten till paragrafens nuvarande lydelse finns i prop. 2009/10:67 s. 36 ff. och s. 78 f. I förordningen (2010:349) om vårdgaranti finns bestämmelser om bl.a. längsta tillåtna väntetider inom ramen för vårdgarantin. 4 § Om vårdgarantin enligt 3 § 3 eller 4 inte uppfylls, ska patienten få vård hos en annan vårdgivare utan extra kostnad för patienten. Paragrafen behandlas i avsnitt 15 och 15.1. Paragrafen motsvarar i sak 3 h § HSL. Förarbeten till den bestämmelsen finns i prop. 2009/10:67 s. 51 ff. och s. 79 f. 1 § Patienten ska få information om 2.de metoder som finns för undersökning, vård och behandling, 3.de hjälpmedel som finns för personer med funktionsnedsättning, 4.vid vilken tidpunkt han eller hon kan förvänta sig att få vård, 5.det förväntade vård- och behandlingsförloppet, 6.väsentliga risker för komplikationer och biverkningar, 8.metoder för att förebygga sjukdom eller skada. Paragrafen behandlas i avsnitt 7.1 där också Lagrådets synpunkter på paragrafen bemöts. En motsvarighet till punkterna 1 och 2 finns i 2 b § första stycket 1 och 2 HSL och 6 kap. 6 § första stycket 1 och 2 patientsäkerhetslagen i paragrafernas nuvarande lydelse. Förarbeten till dessa bestämmelser finns i prop. 1978/79:220 s. 43 f., prop. 1981/82:97 s. 119 och prop. 1998/99:4 s. 46 och s. 48 f. I informationsskyldigheten enligt punkt 1 får bl.a. anses ligga att informera om resultatet av undersökningar, provtag- ningar och dylikt. Kravet enligt punkt 2 får anses innefatta att även informera om de metoder för undersökning, vård och behandling som finns i andra landsting eller utomlands, om dessa är i enlighet med inter- nationell medicinsk vetenskap och beprövad erfarenhet samt så pass vedertagna att det är rimligt att hälso- och sjukvårdspersonalen känner Se även 2 § 1 och 4. Punkt 3 motsvarar det tillägg till de ovan nämnda paragraferna i och patientsäkerhetslagen om information om hjälpmedel som föreslås i 2013/14:67 Mer inflytande för den enskilde i valet av hjälpmedel, se s. 27 f., s. 36 och s. 38. Patienten ska få information om vilka hjälp- medel som finns att tillgå och om möjligheterna att påverka vilket hjälp- medel som förskrivs. I punkterna 4–7 förtydligas vad som i stort sett kan anses gälla redan enligt de nämnda bestämmelserna om informationsskyldighet i HSL och patientsäkerhetslagen. Skyldigheten enligt punkt 4 att informera om den förväntade tidpunkten för vård har inget samband med vårdgarantin, utan gäller oavsett om vården kan ges inom ramen för vårdgarantin eller inte. Informationen bör ges så snart den är tillgänglig. Med det förväntade vård- och behandlingsförloppet i punkt 5 avses en beskrivning av vad patienten normalt sett kan förvänta sig. innefattar de åtgärder som är aktuella och följderna av dem, men även hur patienten kan antas må och fungera efter att ha fått vård. Med väsentliga risker för komplikationer och biverkningar i punkt 6 avses risker som inte är försumbara. anses omfatta alla tänkbara risker och komplikationer som ett ingrepp kan leda till, exempelvis mycket sällsynta komplikationer. en biverkan av en behandling är förhållandevis ovanlig men mycket allvarlig, får den anses utgöra en väsentlig risk för patienten som han eller hon bör få information om. Kravet på information måste i denna del stå i rimligt förhållande till den planerade behandlingen. Det är av stor vikt att patienten får information även om vad som händer när han eller hon har lämnat hälso- och sjukvårdsinrättningen. Patienten ska därför enligt punkt 7 informeras om eftervård, dvs. uppföljande behandling, exempelvis läkemedelsbehandling, diet eller Informationen bör ges , men senast då patienten lämnar vårdinrättningen. Punkt 8 motsvarar i sak nuvarande andra meningen i 2 c § HSL. Förarbeten till bestämmelsen finns i prop. 1984/85:181 s. 94 ff. och i bet. 1984/85:SoU28 s. 13 f. Paragrafen är inte avsedd att tolkas uttömmande. behöver ytterligare information måste sådan naturligtvis ges.