prop · H103215 · 2014-04-03 00:00:00 — Enligt avgöranden är det inte nödvändigt att de uppgifter som har åtkommits genom tvång används i en rättegång för att rätten enligt artikeln ska vara kränkt, utan det är tillräckligt att en misstänkt eller åtalad mot sin vilja utsätts för tvång i syfte att förmå honom eller henne att lämna uppgifter som kan vara belastande. Utgångspunkten för principen att inte behöva belasta sig själv är att den som är misstänkt för brott inte ska behöva bidra till utredningen eller bevisningen. I dom i målet Kansal mot Förenade , nr 21413/02, , var förutsättningarna dock annorlunda. Med stöd av bestämmelser i den brittiska konkurslagen var sökanden skyldig att svara på frågor från konkursförvaltaren. Om han inte gjorde det, riskerade han att dömas för domstolstrots till böter eller fängelse. riktades inte några brottsmisstankar mot honom. åtalades han för brott som hade samband med konkursen 2013/14:215 och vid rättegången åberopade åklagaren de uppgifter som sökanden hade lämnat till konkursförvaltaren. konstaterade att dessa uppgifter spelade en viktig roll vid rättegången. Åberopandet av förhörsuppgifterna kränkte enligt sökandens rätt enligt artikel 6 i . praxis har påverkat tillämpningen av svensk lag. I rättsfallet NJA 2001 s. 563 var fråga om huruvida en person som hade lämnat felaktiga uppgifter under ed i samband med en konkurs skulle dömas för mened. Klaganden gjorde gällande att om hon hade lämnat riktiga uppgifter under ed så hade hon härigenom avslöjat att hon hade gjort sig skyldig till brott. () konstaterade att var fastlagt att det inte är förenligt med artikel 6 i att någon under straffansvar åläggs att lämna uppgifter som avslöjar att han har begått ett brott och som kan användas som bevis i en kommande rättegång mot honom. Därmed hade den tilltalade enligt HD haft rätt att vägra beediga uppgifterna i samband med edgångssammanträdet. Omständigheterna i fallet ansågs vara sådana att den tilltalade hade haft skälig ursäkt att lämna oriktiga uppgifter och åtalet ogillades därför. Det finns alltså anledning att ställa sig tveksam till en ordning där en person som har näringsförbud ska ha en sanktionerad skyldighet att lämna uppgifter som skulle kunna visa att han eller hon har överträtt förbudet. Effekterna av en sådan bestämmelse skulle kanske kunna mildras om den förenades med en möjlighet för den tillfrågade att vägra att svara på frågor som avslöjar att han eller hon har gjort sig skyldig till brott. Utredningen har dock uttryckt tveksamhet till en sådan lösning, inte minst för att den skulle leda till tillämpningssvårigheter (se SOU 2012:84, s. 185). Mot bakgrund av detta delar regeringen utredningens bedömning att det inte bör införas någon sanktionerad skyldighet för personer som har näringsförbud att lämna information om sina förhållanden. Det sagda innebär dock inte någon begränsning i myndighetens möjlighet att fråga om sådan information (se avsnitt 10.3.2). 10.3.4Uppgiftsskyldighet för tredje man Regeringens förslag: Om det är av betydelse för tillsynsverksamhet, ska myndigheten kunna förelägga tredje man att lämna uppgift om ett ekonomiskt mellanhavande med en person som har näringsförbud. Ett sådant föreläggande får förenas med vite. Utredningens förslag: Överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: De flesta remissinstanser tillstyrker förslaget eller lämnar det utan invändning. men anser att uppgiftsskyldighet för tredje man inte bör begränsas till enbart ekonomiska mellanhavanden utan bör avse alla slags mellan- havanden av betydelse för tillsynen. Myndigheten förordar vidare att lagen om näringsförbud kompletteras med en möjlighet att hålla förhör med tredje man vid tillsyn över näringsförbud. Kronofogdar anser att utsökningsbalkens bestämmelser om upplysnings- skyldighet och tvångsmedel för tredje män bör göras tillämpliga fullt ut vad avser tillsynen över näringsförbud. Datainspektionen anser att det finns skäl att överväga en bestämmelse som i högre grad inskränker rätt att infordra information från tredje man. FAR anser att de rekvisit som uppställs för när ska få begära in uppgifter från tredje man är alltför oprecisa och obegränsade för att kunna läggas till grund för lagstiftning. tillstyrker uppgiftsskyldigheten för tredje man, men förespråkar att det införs ett kvalificerat rekvisit i lagtexten och ett krav på redovisning av skälen till att myndigheten begär ut informationen i fråga. Skälen för regeringens förslag: Lagen om näringsförbud ger inte någon uttrycklig rätt att begära in upplysningar från tredje man. Det hindrar dock inte att myndigheten i många fall kan få in uppgifter från tredje man. Om tredje man är en myndighet kan alltid begära att få ut sådana uppgifter som är offentliga. Om det råder sekretess för uppgifterna enligt offentlighets- och sekretesslagen (2009:400) kan i viss utsträckning få ut uppgifter med stöd av den s.k. generalklausulen i 10 kap. 27 § första stycket nämnda lag. Om tredje man inte är en myndighet, utan exempelvis en privatperson eller en bank, blir situationen annorlunda. När det i det följande talas om tredje man är det denna kategori av enskilda subjekt som avses. Att det inte finns bestämmelser som ger rätt att infordra uppgifter från tredje man kan i viss utsträckning kompenseras genom bestämmelserna i 4 kap. 15 § utsökningsbalken som anger att tredje man är skyldig att uppge om en gäldenär har en fordran på eller annat mellanhavande med honom, som kan vara av betydelse för bedömningen av om gäldenären har utmätningsbar egendom. Tredje man är också skyldig att lämna uppgift om den närmare beskaffenheten av mellanhavandet. Denna uppgiftsskyldighet är begränsad till situationer då det föreligger ett rättsförhållande av ekonomisk betydelse i vilket gäldenären och tredje man har del (se prop. 1980/81:8 Del 1 s. 415). Den som inte fullgör uppgiftsskyldigheten kan tvingas betala vite eller, i sista hand, häktas. handlägger rutinmässigt utmätningsärenden tillsammans med tillsynsärenden. På så sätt kan de uppgifter som har hämtats in med stöd av utsökningsbalken även användas vid tillsynen över näringsförbud. Enligt myndigheten har uppgifter som hämtas in i samband med utmätning betydelse i tillsynsverksamheten. Genom exempelvis bankkontoutdrag kan man kontrollera om det har förekommit transaktioner som talar för att en person med näringsförbud fortfarande driver en näringsverksamhet. Det upplevs dock som mindre tillfredsställande att myndigheten inte har någon rätt att begära in uppgifter från tredje man, när den som har näringsförbud inte förekommer med skulder hos myndigheten. Som tidigare konstaterats är det viktigt att tillsyn är effektiv och trovärdig. Myndighetens arbete skulle underlättas väsentligt om myndigheten i det inledande skedet av tillsynen kunde få tillgång till uppgifter om banktillgodohavanden och liknande uppgifter. Det skulle därmed på ett helt annat sätt än bli möjligt att kontrollera 2013/14:215 och analysera de övriga uppgifter som myndigheten har tillgång till. Det skulle i sin tur ge bättre förutsättningar för myndighetens riskbedömningar och därmed också för planeringen av tillsynsarbetet. En möjlighet att få in upplysningar från tredje man skulle också vara av värde om det under det fortsatta tillsynsarbetet framkommer sådant som tyder på att näringsförbudet överträds. I den situationen är hänvisad till att själv utföra enklare spaningsåtgärder, begära att polisen biträder med mera omfattande spaning eller, om misstankarna är av någon styrka, göra en brottsanmälan. En möjlighet att få in upplysningar från tredje man, till exempel en bank eller annan näringsidkare, skulle göra det möjligt för att enklare och snabbare få klargjort om det finns grund för misstankarna om överträdelse. Lämpliga åtgärder kan då vidtas i ett tidigare skede än vad som är möjligt. Myndighetens kostnader för tillsynen skulle också sannolikt minska. får alltså i många fall tillgång till de uppgifter som myndigheten behöver genom reglerna om tillgångsundersökning i samband med utmätning. Det framstår emellertid som principiellt tveksamt att myndighetens möjligheter att utöva sin tillsyn är beroende av vilken information som myndigheten har erhållit för annat ändamål. Till detta kommer att en förhållandevis stor grupp av personer med näringsförbud inte förekommer i några utmätningsärenden, varför myndigheten rörande dessa personer saknar möjlighet att infordra upplysningar från tredje man. Det har även betydelse att de upplysningar som myndigheten får in med stöd av utsökningsbalken, exempelvis uppgifter om behållningen på ett visst konto, inte alltid är av det slag som behövs i ett tillsynsärende. Införandet av en särskild bestämmelse om uppgiftsskyldighet för tredje man i lagen om näringsförbud skulle därmed allmänt sett öka myndighetens möjligheter att få tillgång till just den information som tillsynsarbetet kräver. bör därför ges rätt att begära in sådana upplysningar från tredje man som har betydelse för myndighetens tillsynsverksamhet. behov av att kunna kontrollera uppgifter med tredje man kan uppstå i många olika situationer. På motsvarande sätt som gäller enligt 4 kap. 15 § utsökningsbalken bör det därför inte finnas någon begränsning i fråga om vem myndigheten kan hämta in uppgifter ifrån. Det avgörande för om det finns en uppgiftsskyldighet bör vara huruvida tredje man har ett ekonomiskt mellanhavande med den som har näringsförbud och att mellanhavandet har betydelse för tillsynen. Med ekonomiskt mellanhavande avses situationer då det finns ett rättsförhållande av ekonomisk betydelse som såväl den som har näringsförbud som tredje mannen har del i (se prop. 1980/81:8, s. 415 f). Vad som är av betydelse för tillsynen måste avgöras av i det enskilda fallet. Det är viktigt att poängtera att avsikten inte är att möjligheten att begära ut uppgifter från tredje man ska användas slentrianmässigt. Här kan hänvisas till de överväganden som gjordes i samband med införandet av utsökningsbalken. I motiven uttalades att inte rutinmässigt ska vända sig till exempelvis en bank för uppgifter (se prop. 1980/81:8, s. 417). Utgångspunkten för tillsynsverksamhet ska vara att om det saknas anledning att ifrågasätta de uppgifter som en person med näringsförbud lämnar bör dessa godtas och inga ytterligare åtgärder vidtas. Om det däremot finns skäl att ifrågasätta riktigheten i de lämnade uppgifterna, ska , i syfte att klarlägga de rätta förhållandena, ha möjlighet att infordra relevanta uppgifter från tredje man. och Föreningen anser att uppgiftsskyldigheten för tredje man inte bör vara begränsad till enbart ekonomiska mellanhavanden och att tredje man ska kunna kallas till förhör. FAR anser att uppgiftsskyldigheten är för oprecis och obegränsad för att kunna läggas till grund för lagstiftning. Datainspektionen anser att rätt att infordra information från tredje man bör inskränkas. Även förespråkar ett kvalificerande rekvisit och vidare ett krav på redovisning av skälen till att begär informationen. Den föreslagna uppgiftskyldigheten är utformad med motsvarande bestämmelse i utsökningsbalken (4 kap. 15 §) som förebild, med den skillnaden att den föreslagna uppgiftsskyldigheten begränsas till ekonomiska mellanhavanden och att uppgiften ska vara av betydelse för tillsynen. Det har inte framkommit något som tyder på att bestämmelsen i utsökningsbalken har gett upphov till några större tillämpningsproblem. Regeringen bedömer därför att den föreslagna begränsade uppgiftsskyldigheten inte är så oprecis eller obegränsad att den kommer ge upphov till tillämpningsproblem. Mot bakgrund av de skilda syftena med utsökningsmålen och tillsynen över näringsförbud anser regeringen vidare att begränsningen till ekonomiska mellanhavanden är motiverad. Det saknas beredningsunderlag för att överväga frågan om möjligheten att kunna kalla tredje man till förhör. Som angetts ovan är det i en situation där det finns anledning att ifrågasätta riktigheten i de uppgifter som den registrerade lämnat som uppgiftsskyldigheten för tredje man är tänkt att inträda. Det går dock inte att utesluta andra situationer som berättigar till att begär uppgifter från tredje man. Så kan exempelvis vara fallet om myndigheten inte kunnat få några uppgifter alls från den registrerade. Regeringen bedömer därför att något ytterligare kvalificerande rekvisit, utöver att uppgiften ska vara av betydelse för tillsynen, inte bör införas. Regeringen ser inget större behov av att införa ett krav på att ska redovisa skälen till varför den begär in uppgifter. I den bedömningen ligger att myndigheten givetvis måste formulera sitt föreläggande på sådant sätt att tredje man vet vad som efterfrågas. Även om uppgiftsskyldigheten begränsas till ekonomiska mellanhavanden av betydelse för tillsyn, kommer den att aktualisera frågor om genombrott av tystnadsplikt och lämpligheten av inhämtande av uppgifter från närstående. Dessa frågor kommer att behandlas särskilt i avsnitten 10.3.5 och 10.3.6. Uppgiftsskyldigheten enligt utsökningsbalken är sanktionerad med vite och i sista hand häktning. De långtgående sanktionsmöjligheterna i utsökningssammanhang har motiverats med hänvisning till vikten av att tredje mans rätt tillgodoses. Möjligheten att kunna kombinera uppgiftsskyldigheten med sanktioner skulle innebära att tillsyn över närings- 2013/14:215 förbud får ökad effektivitet. Visserligen gör sig inte tredje mans intressen gällande på samma sätt vid tillsynen över näringsförbud som vid tillgångsundersökningar enligt utsökningsbalken. I ett utsökningsärende finns alltid en borgenär som har ett direkt intresse av att gäldenärens tillgångar kan tas i anspråk för gäldenärens skulder. Något sådant direkt tredjemansintresse finns inte i ett tillsynsärende. En av grundtankarna bakom näringsförbudet är dock att skydda tredje man från personer som visat sig vara olämpliga i affärssammanhang och en effektiv tillsyn är en förutsättning för att ett sådant skydd verkligen ska komma till stånd. Indirekt finns därmed ett inte obetydligt tredjemansintresse. Regeringen bedömer att detta intresse väger så tungt att det motiverar att ges en möjlighet att kunna förena ett föreläggande om utlämnande av upplysningar med vite. Det saknas däremot skäl att införa starkare sanktionsmedel. 10.3.5Verksamheter i vilka det finns bestämmelser om tystnadsplikt Regeringens bedömning: ska inte kunna infordra uppgifter som omfattas av bankers tystnadplikt om uppgifterna är äldre än . Vad avser andra verksamheter för vilken det gäller tystnadsplikt behöver inga särregler införas. Utredningens bedömning: Överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: De flesta remissinstanser instämmer i bedöm- ningen eller lämnar den utan invändning. anser att det uttryckligen bör framgå av den föreslagna lagen att bankers tystnadsplikt får brytas. Föreningen anser även att det bör införas ett krav på att uppgifter som framkommer om annan person eller som inte behövs för tillsynen förstörs och att nödvändiga uppgifter för tillsynen endast får sparas . Föreningen framhåller att det är av stor vikt för den enskilde att reglerna om tredjemansföreläggande och reglerna om skydd för den enskilde inom utsökningsförfarandet samordnas så att det inte blir lättare att inhämta uppgifterna från det ena förfarandet som senare kan användas i det andra. Skälen för regeringens bedömning Av 1 kap. 10 § första stycket lagen (2004:297) om bank- och finansie- ringsrörelse får en enskilds förhållanden till kreditinstitutet inte Den uppgiftsskyldighet som följer av utsökningsbalken sätter emellertid denna tystnadsplikt åt sidan (jfr ordet obehörigen i det nämnda lagrummet). I sådana tillgångsundersökningar är det vanligen endast saldobesked som utvisar storleken av aktuella banktillgodo- havanden som är av intresse. I tillsynsärendena över näringsförbud kan det även finnas behov av att få in uppgifter om transaktionshistorik. informationsbehov ska tillgodoses fullt ut, kommer ingreppet i tystnadsplikten att bli något större än vid tillämp- ningen av utsökningsbalkens bestämmelser. Det är angeläget att tystnadsplikten inte inskränks mer än nödvändigt. Behovet av en effektiv tillsyn väger emellertid tungt. Med hänsyn till detta bör informationsbehov ha företräde. Vid den bedömningen får det betydelse att antalet fall då upplysningar kommer att begäras ut sannolikt kommer att bli begränsat och att ingreppet i tystnadsplikten därför i praktiken kan antas bli ganska litet. Av betydelse är också att uppgifterna även hos kommer att omfattas av sekretess. Enligt 34 kap. 1 § första stycket offentlighets- och sekretesslagen (2009:400) råder sekretess hos i verksamhet enligt lagen om näringsförbud, för uppgift om en enskilds personliga eller ekonomiska förhållanden, om det inte står klart att uppgift kan röjas utan att den enskilde eller någon närstående till denne lider skada eller men. Det innebär att det som regel råder sekretess för sådana uppgifter som en bank lämnar inom ramen för tillsynsverksamhet. Det bör framhållas att behov av information regelmässigt torde vara begränsat till sådana uppgifter som bankerna kan ta fram på elektronisk väg. kommer därför vanligen inte att behöva begära in underliggande verifikat eller liknande material. Myndighetens förfrågningar kommer därmed inte att ge upphov till något mera betydande manuellt arbete för bankerna. En bestämmelse som bryter igenom den tystnadsplikt som råder i bankverksamhet innebär att får tillgång till uppgifter som inte bara berör den som har meddelats näringsförbud. Genom att myndigheten får tillgång till uppgifter om transaktioner till och från ett visst konto berörs även de som har gjort överföringar till kontot. Det bör inte finnas något hinder mot att sådan information används för vidare efterforskningar, exempelvis genom att gör förfrågningar hos den som har gjort en viss överföring. Det går dock inte att bortse ifrån att den information som hämtas in kan vara känslig ur integritetssynpunkt. Det finns mot bakgrund av detta skäl att överväga om bankernas uppgiftsskyldighet bör förenas med begränsningar som förhindrar ett överutnyttjande av rätten till information. En möjlighet att förhindra att bestämmelsen om uppgiftsskyldighet överutnyttjas är att, såvitt gäller uppgifter som omfattas av bankers tystnadsplikt, förse den med ett kvalificerande rekvisit. Exempelvis skulle bestämmelsen kunna utformas så att uppgifter får lämnas ut enbart om det kan antas att uppgifterna behövs för tillsynen. Det innebär att det måste ske en särskild prövning innan uppgifterna kan lämnas ut. Det är emellertid uppenbart att en bank inte har någon möjlighet att göra en sådan bedömning. Om rätt till information ska begränsas genom ett kvalificerande rekvisit, bör det därför i stället ske genom en bestämmelse som inskränker myndighetens rätt att infordra informationen, till exempel en bestämmelse som säger att uppgifter får begäras ut från en bank endast om det behövs för tillsynsverksamheten eller – ännu mera restriktivt – om det av särskild anledning kan antas att de uppgifter som personen med näringsförbud har lämnat är oriktiga. Det är dock tveksamt om en sådan begränsning skulle ha något större mervärde som den skulle försvåra myndighetens möjlighet till informationsinhämtande. 2013/14:215 från banker bör därför inte begränsas genom något ytterligare kvalificerande rekvisit än att uppgiften ska ha betydelse för tillsynen. De uppgifter som hämtar in omfattas av sekretess hos myndigheten. Denna sekretess torde inte hindra att uppgifterna används hos myndigheten i ärenden om utsökning och indrivning då utsökningsverksamheten och tillsynsverksamheten inte utgör olika verksamhetsgrenar inom (jfr 8 kap. 2 § offentlighets- och sekretesslagen, se även SOU 2012:84, s. 200). Det kan övervägas om det, som föreslagit, bör införas en bestämmelse som förhindrar att uppgifter som hämtas in i tillsynsverksamheten används i annan verksamhet hos . Vad som talar för en sådan regel är att det ytterligare skulle begränsa spridningen av uppgifter som kan vara känsliga. En regel av detta slag skulle dock på ett påtagligt sätt försvåra verksamhet. Vid bedömandet bör också hänsyn tas till att myndigheten i sin utsökningsverksamhet i princip har rätt att begära ut samma information från tredje man. Det bör därför inte införas någon sådan bestämmelse. En begränsning som särskilt tar sikte på uppgifternas ålder, till exempel att endast får begära in upplysningar som avser , kan också övervägas. Det kan hävdas att en sådan begränsning inte får så stor betydelse eftersom sällan kommer att ha behov av äldre uppgifter och att en sådan begränsning därmed sällan skulle aktualiseras. En begränsningsregel av detta slag torde likväl i vissa fall kunna fungera som en spärr mot ett onödigt informationsinhämtande. Det bör även framhållas att uppgiftsskyldigheten kompletteras av de regler som aktualiseras vid en förundersökning. Om utredningen av en mera konkret misstanke om överträdelse av ett näringsförbud kräver tillgång till äldre uppgifter, kan detta behov tillgodoses inom ramen för bestämmelserna om förundersökning. Regeringen bedömer mot bakgrund av detta att rätt att infordra information som omfattas av den tystnadsplikt som råder för banker inte bör få avse uppgifter som är äldre än vid förfrågningstillfället. För försäkringsverksamhet saknas en generell bestämmelse om tystnadsplikt motsvarande den som gäller för banker. Försäkringsföretagen tillämpar istället en självpåtagen tystnadsplikt med interna skriftliga regler om tystnadsplikt och arkivering. har frivilligt åtagit sig att följa regleringen om tystnadsplikt för banker. Övriga företag har motsvarande interna regler. Företagen ställer då som krav att samtliga anställda, såväl fast som tillfällig personal och konsulter, ska underteckna en förbindelse om tystnadsplikt (se Ds 2011:7 s. 35). Den tystnadsplikt som finns hos försäkringsföretag bryts av upplysningsplikten i utsökningsbalken (se G. m.fl., Utsökningsbalken: en kommentar, 4 uppl., 2009, s. 153). Förslaget att ska kunna inhämta upplysningar från tredje man kommer att ge myndigheten möjlighet att inhämta upplysningar även från försäkringsföretag. 2013/14:215 behov av att begära ut information från försäkringsföretag bedöms i praktiken att vara ganska begränsat. Mot den bakgrunden bedömer regeringen att det rörande försäkringsföretag inte finns något behov av att göra en sådan uttrycklig begränsning i rätten att infordra äldre uppgifter som föreslås i fråga om banker. En revisor har tystnadsplikt. Enligt 9 kap. 41 § aktiebolagslagen (2005:551) får inte en revisor till en enskild aktieägare eller till någon utomstående obehörigen lämna upplysningar om sådana bolagets angelägenheter som revisorn får kännedom om när han eller hon fullgör sitt uppdrag, om det kan vara till skada för bolaget. I 26 § revisorslagen (2001:883) finns ytterligare bestämmelser om tystnadsplikt, tillämpliga på auktoriserade och godkända revisorer. Enligt dessa bestämmelser får revisorn inte, till fördel för sig själv eller till skada eller nytta för någon annan, använda uppgifter som han eller hon har fått i sin yrkesutövning. Revisorn får inte heller obehörigen röja sådana uppgifter. Ett utlämnande av uppgifter som sker med stöd av lag anses emellertid inte ske obehörigt utan sätter revisorns tystnadsplikt åt sidan. En revisor kan alltså enligt den nu föreslagna uppgiftsskyldigheten för tredje man vid tillsyn över näringsförbud vara skyldig att upplysa om sina ekonomiska mellanhavanden med en person med näringsförbud. Som framgår av avsnitt 7.2 bör det dock inte vara avsikten att en revisor ska vara skyldig att lämna upplysningar om sådant som denne fått kännedom om vid ett revisionsuppdrag. Uppgiftsskyldigheten är begränsad till att lämna uppgifter om revisorns egna mellanhavanden med den som står under tillsyn och får därför i praktiken ingen betydelse i fråga om sådan information som revisorn har erhållit vid utförandet av revisionsuppdrag.