prop · H103170 · 2014-03-18 00:00:00 — Det som lyftes fram särskilt av domare var att det kan behöva tydliggöras i vilken ordning vite, hämtning och häktning kan tillgripas och vad som krävs för att en mer ingripande åtgärd ska kunna användas. Vid diskussionsmötena påpekades också att bestämmelsen i 46 kap. 15 § RB om tvångsmedelsanvändning mot den tilltalade är svårtolkad och bör förtydligas. betonar i sitt remissvar över utredningens betänkande att det är viktigt att domstolarna får de verktyg som krävs för att motverka att förhandlingar ställs in. Attunda tingsrätt påpekar att regelsystemet är svårtillämpat och att praxis är otydlig. Även Justitiekanslern och framhåller att det finns ett behov av att förtydliga reglerna. Regeringen kan konstatera att innehåller bestämmelser som syftar till att säkerställa att personer som kallats till en huvudförhandling också inställer sig. Den osäkerhet som råder om hur regelverket kan tillämpas kan leda till att det inte används i de fall där det är befogat, vilket i sin tur kan medföra ökade svårigheter att genomföra huvudförhandlingar. Detta är otillfredsställande. Domstolarna bör, inte minst mot bakgrund av intresset av att minska risken för inställda förhandlingar, ges tydliga förutsättningar att använda de tvångsmedel som finns när detta är befogat. Det finns alltså behov av att förtydliga regelverket. Regeringen lämnar därför i det följande förslag om detta. Utdömande av förelagda viten Utredningen konstaterar att vitet normalt ska dömas ut om en person som kallats vid vite uteblir från en huvudförhandling. Av den målundersökning som utredningen har gjort framgår emellertid att tingsrätterna beslutat om utdömande av vite i få mål. Det går dock inte av undersökningen att dra någon slutsats om hur vanligt det är att rätten inte dömer ut vitet. JO anför i sitt remissvar att han sett många exempel på fall där frågan om utdömande av vite lämnats öppen när huvudförhandlingen ställts in. JO anser att det borde vara en självklarhet 2013/14:170 att den domare som ställer in en förhandling på grund av att den tilltalade uteblir tar ställning till denna fråga. Regeringen instämmer i detta. För att vitespåföljden ska vara en effektiv åtgärd för att åstadkomma inställelse krävs naturligtvis att domstolen dömer ut vitet i de fall den kallade inte inställer sig och det inte är sannolikt att han eller hon har laga förfall. Mot den angivna bakgrunden lämnade regeringen i lagrådsremissen, i likhet med utredningen, ett förslag som när det gäller målsägande och tilltalad ska tydliggöra att rätten ska ta ställning till utdömande av vitet när den som kallats vid vite inte inställer sig till huvudförhandlingen. Lagrådet för fram att det knappast torde finnas någon tvekan om att en skyldighet att ta ställning till frågan om vitet ska dömas ut i dessa fall gäller som princip helt oberoende av någon särskild föreskrift och att, i den mån vitet inte döms ut, detta inte brukar dokumenteras på något särskilt sätt. Eftersom Lagrådet inte anser att det är lämpligt att införa något krav på dokumentation i sådana situationer förordar Lagrådet att den föreslagna föreskriften tas bort. Mot bakgrund av vad som anförts av utredningen och remissynpunkten från JO anser regeringen dock att det är motiverat att det införs en föreskrift av nu aktuellt slag och lägger därför ett förslag om detta. Om rätten efter en prövning inte finner skäl att döma ut vitet bör det normalt vara tillräckligt att det av akten i målet framgår att rätten tagit ställning till frågan. Med anledning av att bestämmelsen om vittnes utevaro i 36 kap. 20 § RB är tillämplig i både brottmål och tvistemål föreslår utredningen inte någon motsvarande reglering där. I detta lagstiftningsärende finns därför inte underlag för att överväga en sådan reglering för vittnen. Kallelse med förnyat vite eller hämtning? Om en person som kallats vid vite uteblir, finns det anledning att befara att han eller hon inte kommer att respektera en ny kallelse. Följden av att kalla personen vid vite till en senare dag blir inte sällan att personen uteblir ytterligare en gång och att även den senare huvudförhandlingen måste ställas in. Utredningen anser att rätten i sådana fall i stället i första hand ska överväga hämtning redan vid det första huvudförhandlingstillfället. Möjligheten att kalla på nytt vid vite bör enligt utredningen tillämpas först i fall då hämtning eller häktning inte är aktuell. Utredningen föreslår att rätten, när ett vittne, en målsägande eller en tilltalad uteblir, ska förordna att han eller hon ska hämtas till rätten om det inte finns särskilda skäl mot det. Förslaget innebär således en presumtion för att hämtning ska ske i dessa situationer. Flera remissinstanser, bl.a. Hovrätten för , Hovrätten för Nedre och , ifrågasätter om förslaget inte är alltför ingripande. Hovrätten för Nedre , som avstyrker förslaget om en obligatorisk regel, framhåller att en bättre och mer nyanserad ordning är att låta domaren i det enskilda fallet avgöra om det finns skäl till hämtning utifrån motsvarande förutsättningar, vilket kräver ett förtydligande av nu gällande regler. Enligt hovrätten har domaren i många fall en god uppfattning om i vilka mål som hämtning behövs och i vilka det inte är lämpligt. Regeringen instämmer i utredningens utgångspunkt att det ofta inte är meningsfullt med en förnyad kallelse, när den kallade valt att inte inställa I dessa fall kan hämtning vara ändamålsenligt. Hämtning är dock en ingripande åtgärd som rör en persons rörelsefrihet och integritet. Inför ett beslut om hämtning ska, som alltid vid användning av tvångsmedel, en proportionalitetsbedömning göras i det enskilda fallet. Allmänt bör givetvis gälla att hämtning inte bör tillgripas om det kan antas att den aktuella personen kommer att följa ett föreläggande vid högre vite (prop. 1986/87:89 s. 181). Vid den avvägning som rätten har att göra måste hämtning bedömas som en proportionerlig åtgärd med hänsyn till bl.a. den enskildes person, vad målet gäller och omständigheterna i övrigt. Vidare är det så att förutsättningarna för att genomföra hämtning varierar i landet, bl.a. på grund av geografiska avstånd och om den som ska hämtas finns i en större stad eller ett mindre samhälle. Som Hovrätten för påpekar är hämtning av dessa skäl inte alltid en effektiv åtgärd och besluten kan inte verkställas. framför liknande tankegångar. Utgångspunkten bör vara att hämtning inte ska beslutas om det inte kan antas att åtgärden kommer att lyckas. Regeringen anser därför att utredningens förslag om att hämtning ska ske om inte särskilda skäl talar emot det har en för stark presumtion för hämtning, vilket kan leda till oönskade resultat i det enskilda fallet. Hovrätten för Nedre framför en synpunkt av samma innebörd. Enligt regeringen bör bestämmelserna om hämtning vara av fakultativ karaktär. Det bör anges i lagtext att ett skäl för hämtning är att det kan antas att den som uteblivit inte kommer att följa en ny kallelse. För den tilltalades del finns i 45 kap. 15 § andra stycket RB en liknande bestämmelse som är tillämplig under målets förberedelse. För tydlighets skull bör det förslag som regeringen nu lämnar införas även i den bestämmelse som reglerar sanktioner vid den tilltalades utevaro från huvudförhandlingen. Därutöver bör bestämmelsen om hämtning också lyftas fram i respektive paragraf så att det blir tydligt att rätten ska överväga detta alternativ redan första gången den kallade uteblir. Att rätten har att göra en proportionalitetsbedömning i det enskilda fallet behöver dock inte anges i lagtexten, jfr regeringens proposition om vissa tvångsmedelsfrågor (prop. 1988/89:124 s. 28). Häktning av den tilltalade Om den tilltalade undandrar sig lagföringen är ofta inte heller hämtning en effektiv åtgärd för att säkerställa att rättegången kan genomföras. Då återstår som regel endast att den tilltalade häktas, om förutsättningar finns för det. Utredningen föreslår att den tilltalade ska häktas om det är sannolikt att hämtning inte kan ske och det finns förutsättningar för det enligt 24 kap RB. Hovrätten för , som delar utredningens uppfattning att det finns anledning att i högre grad använda de möjligheter som finns i , ifrågasätter om bestämmelsens utformning är för strikt. I likhet med vad som gäller för bestämmelserna om hämtning anser regeringen att bestämmelsen bör ha en fakultativ utformning. Rätten bör inte besluta om häktning i de fall hämtning kan vara en ändamålsenlig åtgärd. Som regel bör rätten ha gjort ett hämtningsförsök innan frågan om häktning aktualiseras. Häktning bör som utredningen uttalar användas endast i klara undantagsfall om inte ett hämtningsförsök gjorts. Det kan dock finnas fall där det på förhand står 2013/14:170 klart att ett hämtningsförsök inte kommer att lyckas, varför häktning kan vara det enda kvarstående alternativet. Dessa förhållanden bör lyftas fram i lagtexten på ett tydligare sätt än vad utredningens förslag gör. tingsrätt framför att det i den fortsatta beredningen av förslaget bör övervägas en lagstadgad presumtion för häktning då den tilltalade trots delgivning inte inställer sig till huvudförhandling och det inte föreligger förutsättningar för hämtning. Regeringen anser emellertid att en sådan presumtion vore att gå för långt. Enligt artikel 5.1 b) i får frihetsberövande ske när någon är lagligen arresterad eller på annat sätt berövad friheten, antingen därför att han underlåtit att uppfylla en domstols lagligen meddelade föreläggande eller i syfte att säkerställa ett fullgörande av någon i lag Regleringen innebär att det ska vara fråga om en preciserad skyldighet och att det från den enskildes sida ska föreligga en underlåtenhet i förhållande till denna skyldighet (se Lagrådets yttrande i 1986/87:89 s. 251). Vidare får enligt artikel 5.1 c) i frihetsberövande ske bl.a. för att någon ska ställas inför behörig rättslig myndighet såsom skäligen misstänkt för att ha begått ett brott. Utredningen gör bedömningen att det förhållandet att den tilltalade kallas att närvara personligen vid huvudförhandlingen men i vissa fall upplyses om att målet kan komma att avgöras även om han eller hon uteblir, inte innebär att skyldigheten att inställa sig blir otydlig eller oprecis. Enligt utredningen strider det inte mot att i ett sådant fall häkta den tilltalade om han eller hon uteblir från förhandlingen. Justitiekanslern är dock tveksam till utredningens resonemang och menar att en kallelse som innehåller både ett föreläggande om personlig inställelse och en upplysning om att målet kan komma att avgöras även om den tilltalade inte inställer sig är alltför tvetydig och oprecis för att kunna ligga till grund för ett beslut om Utgångspunkten bör enligt Justitiekanslern i stället vara att domstolen redan när kallelsen till huvudförhandling upprättas noggrant ska överväga om det finns förutsättningar att avgöra målet i den tilltalades utevaro och utforma kallelsen på ett sätt som ger klart besked till den tilltalade om han eller hon måste inställa sig till förhandlingen Först sedan den tilltalade underlåtit att följa en sådan otvetydig kallelse bör det enligt Justitiekanslern komma i fråga att fatta beslut om ett så ingripande tvångsmedel som häktning. Regeringen instämmer med Justitiekanslern att häktning som regel inte bör ske om den tilltalade i kallelsen upplysts om att målet kan komma att avgöras även om han eller hon uteblir. Det förslag som utredningen lämnar, om att kallelsen till den tilltalade ska innehålla en upplysning om att han eller hon i vissa fall kan häktas vid sin utevaro, bör därför inte Det skulle tvärtom kunna övervägas att införa ett förbud mot häktning av den tilltalade vid utevaro om han eller hon i kallelsen upplysts om att målet kan komma att avgöras även om han eller hon Det finns emellertid undantagssituationer då en sådan lagreglering skulle kunna medföra oönskade effekter. exempelvis kunna vara fallet om det inför en huvudförhandling kommit fram information om att en tilltalad, vars personliga närvaro vid huvudförhandlingen är nödvändig, vidtagit åtgärder för att undandra sig lagföringen, till exempel genom att vara på väg att lämna landet. rätten i ett sådant fall skulle vara förhindrad att ta upp frågan om Prop. 2013/14:170 häktning till prövning är inte rimligt och fyller inte heller något rättssäkerhetsintresse. Regeringen anser därför att det inte heller bör införas ett lagstadgat förbud mot häktning i dessa situationer. föreslår att det även bör införas en reglering av den situationen att den tilltalade uteblir och målet inte kan avgöras i den tilltalades utevaro, men där det, på grund av den påföljd som kan komma att bli aktuell, inte kan anses proportionerligt att hämta eller häkta den tilltalade. För dessa situationer föreslår tingsrätten att det ska skapas en regel där målet ändå kan avgöras i den tilltalades utevaro. Regeringen anser att det i detta lagstiftningsärende inte finns tillräckligt underlag för att ta ställning till tingsrättens förslag. 5.3Fler mål ska kunna avgöras i utevaro Regeringens förslag: Om ett mål avgörs när den tilltalade inte är personligen närvarande vid huvudförhandlingen får rätten döma till fängelse . Om rätten förklarar villkorligt medgiven frihet förverkad får den samlade strafftiden uppgå till högst sex månaders fängelse. Om rätten förordnar att tidigare utdömt fängelse även ska avse det nya brottet får villkorligt medgiven frihet förklaras förverkad till som uppgår . Regeringens bedömning: Det bör inte göras några andra förändringar av vilka påföljder rätten kan döma till i den tilltalades utevaro. Utredningens förslag överensstämmer med regeringens i fråga om vilket fängelsestraff som ska kunna dömas ut i den tilltalades utevaro. Utredningen föreslår även att rätten i den tilltalades utevaro ska ha möjlighet att döma till ungdomsvård, ungdomstjänst och överlämnande av vård enligt lagen (1988:870) om vård av missbrukare i vissa fall. Vidare föreslår utredningen begränsningar i möjligheten att döma till vissa kombinationspåföljder av skyddstillsyn eller villkorlig dom. När det gäller möjligheten att förverka villkorligt medgiven frihet överensstämmer utredningens förslag i sak med regeringens. (Se SOU 2013:17 avsnitt 11.6.7 och 11.6.8.) Remissinstanserna: De flesta remissinstanser som kommenterar utredningens förslag om vilken påföljd som ska kunna dömas ut tillstyrker det eller har ingen invändning mot det. Till dem som ställer sig positiva till förslaget hör bl.a. Hovrätten för Nedre , och (). poängterar att utrymmet för att döma till villkorlig dom och skyddstillsyn i förening med samhällstjänst eller s.k. kontraktsvård i den tilltalades utevaro torde vara synnerligen begränsat. Juseks advokatsektion motsätter sig utredningens förslag eftersom man anser att det äventyrar rättssäkerheten. Även förslaget om förverkande av villkorligt medgiven frihet tillstyrks eller lämnas utan erinran av de flesta remissinstanser som kommenterar det. Till dessa hör , och (). ifrågasätter dock varför den tid som förverkas i praktiken ska räknas som påföljd för det nya brottet. Skälen för regeringens förslag och bedömning Längre fängelsestraff ska kunna dömas ut I 46 kap. 15 a § första stycket RB anges förutsättningarna för att avgöra ett mål efter huvudförhandling när den tilltalade har uteblivit eller inställt sig endast genom ombud. Som generell förutsättning gäller att saken, såväl skuldfrågan som påföljdsfrågan, ska kunna utredas Vid sidan av det måste en av tre alternativa förutsättningar vara uppfylld. Enligt den första får det inte finnas anledning att döma till annan påföljd än böter, fängelse i högst tre månader, villkorlig dom eller skyddstillsyn eller sådana påföljder i förening (punkt 1). De två andra förutsättningarna avser vissa särskilda situationer då den tilltalade avvikit eller håller sig undan samt då den tilltalade lider av en allvarlig psykisk störning och hans eller hennes närvaro därför inte är nödvändig (punkt 2 och 3). I de två senare alternativen uppställs ingen begränsning i fråga om vilken påföljd som kan bli aktuell i målet. När det gäller förutsättningen att saken ska kunna utredas tillfredsställande föreslår utredningen att denna del av bestämmelsen tas I stället ska målet kunna avgöras om det inte finns särskilda skäl Förslaget hänger nära samman med utredningens grundsyn att rollfördelningen i brottmålsprocessen bör förändras, bl.a. på så sätt att åklagaren ges ett tydligare ansvar för statens talan i målet. nämnts tar regeringen inte nu slutlig ställning till förslagen i den delen eftersom det finns ett behov av kompletterande underlag. I fråga om vilket längsta fängelsestraff som ska kunna dömas ut gör regeringen följande överväganden. I rapporten effektivitet och förbättrad samverkan vid handläggning av mängdbrott konstateras att ett av skälen till att huvudförhandlingar ställs in när den tilltalade inte kommer, trots att han eller hon är delgiven stämning och kallelse, är att en strängare påföljd kan förväntas än vad som får dömas ut när den tilltalade inte är personligen närvarande (s. 132 f.). sin granskning fram att flera domare och domstolschefer anser att det vore önskvärt att kunna avgöra mål i den tilltalades utevaro om det inte finns anledning till att döma till annan påföljd än fängelse , till skillnad från de som lagstiftningen medger . gör bedömningen att det finns ett behov av att överväga om möjligheten att kunna döma i den tilltalades utevaro bör utökas (RiR 2010:7 s. 81). Vid de diskussionsmöten som utredningen hållit med brottmålsadvokater, domare och åklagare förespråkades en möjlighet för domstolen att i den tilltalades utevaro kunna döma till fängelse i sex Utredningen föreslår därför att tremånadersgränsen för remissvar över betänkandet att tremånadersregeln medför att huvudförhandlingar måste ställas in, trots att skuldfrågan kunnat utredas tillfredsställande i den tilltalades utevaro. att det förekommer att mål avgörs och påföljden bestäms till fängelse tre månader trots att straffvärdet motiverat ett något längre fängelsestraff. Det är befogat att det i lag uppställs en gräns för hur långt fängelsestraff som maximalt får dömas ut i den tilltalades utevaro. Att den gränsen ska ligga på just är dock inte givet. Det kan ifrågasättas om det är rimligt att huvudförhandlingar ställs in enbart på den grunden att det kan finnas anledning att döma till ett något längre fängelsestraff än . Både och utredningen anser att det finns anledning att överväga att längre fängelsestraff ska kunna dömas ut. I många mål är den straffskala som i praktiken tillämpas av domstolarna fängelse (Promemoria från arbetsgrupp för processrättsliga frågor, Inställda huvudförhandlingar i brottmål II, dnr 761-2004, s. 33). Bland samtliga domslut med påföljden fängelse (inkluderat skyddstillsyn med fängelse samt dom enligt 34 kap. 1 § första stycket 1 BrB) dömde domstolarna i av målen till ett fängelsestraff (Kriminalstatistik 2012, BRÅ, s. 162). Utredningens förslag om en sexmånadersgräns skulle alltså omfatta ett stort antal mål. Bland dessa finns många jämförelsevis okomplicerade mål, beträffande vilka det för påföljdsbestämningen inte alltid är nödvändigt att den tilltalade är närvarande vid huvudförhandlingen. Utredningens förslag framstår därför som rimligt och bedöms kunna förhindra att förhandlingar ställs in i ett betydande antal fall. Det finns dock anledning att betona att regleringen för utevarohandläggning är fakultativ till sin karaktär. Det är alltid rätten som utifrån omständigheterna i det enskilda fallet tar ställning till om målet kan avgöras i den tilltalades utevaro. Med hänsyn till det bedömer regeringen att en sådan förändring inte innebär någon fara för rättssäkerheten. Mot den angivna bakgrunden föreslog regeringen i lagrådsremissen en sexmånadersgräns för fängelsestraff som döms ut i den tilltalades utevaro. Lagrådet ifrågasätter om en sexmånadersgräns är lämplig eftersom den innebär bl.a. att utevarodom kommer att kunna användas vid alla de inte fåtaliga brott där minimistraffet är fängelse , men endast under förutsättning att straffet bestäms till straffminimum. Enligt Lagrådet medför detta att risken accentueras påtagligt för att ett fängelsestraff under sådana förhållanden kommer att bestämmas till en lägre nivå än vad straffvärdet motiverar. Lagrådet är mot den bakgrunden benäget att förorda att regleringen endast bör omfatta kortare tider än eller, alternativt, att gränsen sätts vid exempelvis högst . Lagrådet konstaterar dock att tillräckligt beredningsunderlag för den sistnämnda ändringen knappast kan anses föreligga. Med anledning av Lagrådets synpunkter vill regeringen betona att utevarohandläggning inte är tillåten om det finns anledning att döma till en strängare påföljd än de som anges i bestämmelsen. Det är alltså lagstiftarens avsikt att domstolen ska börja med att göra en bedömning av alla relevanta omständigheter för straffmätning och påföljdsval och först därefter bedöma om målet kan avgöras i utevaro. Det är inte en korrekt handläggning om domstolen i syfte att kunna avgöra målet i utevaro bestämmer sig för att påföljden får stanna vid det strängaste fängelsestraff som anges i bestämmelsen, trots att en högre nivå är motiverad. Vidare bör framhållas att avsikten med en höjd gräns till fängelse i första hand är att möjliggöra utevarodömande i de mål där straffvärdet är . Man kan givetvis tänka sig 2013/14:170 situationer i vilka det kan övervägas att i den tilltalades utevaro avgöra ett mål med ett enskilt brott med minimistraff och bestämma påföljden till fängelse, men det torde i praktiken handla om mycket få fall. Mot bakgrund av det anförda och med beaktande av de positiva effekter för möjligheterna att motverka att huvudförhandlingar ställs in som en höjning av den aktuella gränsen bedöms få, föreslår regeringen att en gräns bör gälla för fängelsestraff som döms ut i den tilltalades utevaro. Utredningen föreslår också att det införs en möjlighet att när den tilltalade inte är närvarande döma till ungdomsvård, ungdomstjänst och vård enligt lagen (1988:870) om vård av missbruk i vissa fall. Liksom utredningen anser regeringen att pedagogiska skäl talar för att mål med unga lagöverträdare avgörs efter huvudförhandling vid vilken den unge är personligen närvarande. Till skillnad från utredningen anser emellertid regeringen att dessa skäl gör sig så starkt gällande att påföljderna ungdomsvård och ungdomstjänst även fortsättningsvis inte bör kunna dömas ut i den tilltalades utevaro. Såvitt gäller överlämnande till missbruksvård är påföljden mycket ovanlig. dömdes den ut som huvudpåföljd i endast 13 fall (Kriminalstatistik 2012, BRÅ, s. 175). Med hänsyn till att den tilltalades närvaro ofta krävs för att rätten ska kunna ta ställning till om denna påföljd är lämplig och det ringa antal fall där påföljden döms ut anser regeringen inte att det finns tillräckliga skäl för att införa en möjlighet att döma till den påföljden i den tilltalades utevaro. Vidare föreslår utredningen att det vid utevarodömande införs en begränsning av möjligheten att förena en dom på villkorlig dom eller skyddstillsyn med föreskrift om samhällstjänst eller s.k. kontraktsvård vid skyddstillsyn (27 kap. 2 a §, 28 kap. 2 a § och 30 kap. 9 § andra stycket 3 BrB) om det s.k. alternativstraffet överstiger fängelse . Dessutom föreslår utredningen att skyddstillsyn i förening med fängelse enligt 28 kap. 3 § BrB helt ska undantas från möjligheten att döma i utevaro. Utredningen konstaterar dock att det med dagens ordning sällan förekommer att rätten, i vart fall vid högre straffvärden, anser att saken kan utredas tillfredsställande och i den tilltalades utevaro dömer till någon av de nämnda kombinationspåföljderna. Även poängterar att utrymmet för att döma till samhällstjänst eller kontraktsvård i den tilltalades utevaro torde vara synnerligen begränsat.