prop · H103256 · 2014-09-19 00:00:00 — Det framstår därför normalt inte som praktiskt möjligt att delge godsets ägare eller mottagare beslutet. En skyldighet för myndigheten att delge beslutet med alla som kan vara berörda torde också leda för långt eftersom det då även ställer krav på myndigheten att mycket snart efter att åtgärden vidtagits avgöra vem som faktiskt ska anses vara berörd på ett sådant sätt att den eller de ska delges. Det kan dessutom i det ovan nämnda exemplet med styckegods- transport inte uteslutas att den av Transportstyrelsen föreslagna bestämmelsen innebär att ett mycket stort antal personer skulle anses berörda. Även om dessa är kända, vilket skulle kunna vara fallet genom t.ex. en kontroll av fraktsedlarna som finns i fordonet, skulle detta inne- bära en alltför stor börda för myndigheten. Det bör därför inte införas något krav att delge övriga berörda. Slutligen har lyft fram svårigheten att delge såväl fysiska som juridiska personer utomlands. Regeringen instämmer i vad tingsrätten har anfört. Delgivningslagen ger vissa möjligheter att delge personer som vistas utomlands. Någon anledning till ytterligare över- väganden med anledning av vad tingsrätten har anfört finns dock inte. Hur ska delgivning ske? I fråga om på vilket sätt delgivning ska ske anges i 4 § första stycket delgivningslagen att detta ska väljas med utgångspunkt från att det ska vara ändamålsenligt med hänsyn till handlingens innehåll och omfattning och medföra så lite kostnader som möjligt. Av andra stycket samma paragraf framgår att delgivning inte får ske på ett sätt som är olämpligt med hänsyn till omständigheterna i delgivningsärendet. Det kan anmärkas att det inte är möjligt att ge uttömmande anvisningar om vilket delgivningssätt som ska väljas i varje situation. Med anledning av vad har anfört i fråga om muntlig delgivning kan det konstateras att det i 20 § delgivningslagen 2013/14:256 anges att muntlig delgivning inte får användas vid delgivning av en handling som inleder ett förfarande. I förarbetena till delgivningslagen anges stämningsansökan som ett exempel på sådan handling som inleder ett förfarande och som alltså inte får delges muntligen. De åtgärder som föreslås i denna lag är medel för att verkställa ett redan fattat beslut om hindrande av fortsatt färd. När det gäller fordonets förare är han eller hon normalt också på plats och blir på det sättet också medveten om att åtgärder faktiskt vidtas. Han eller hon torde därmed i många fall också ha tämligen goda förutsättningar för att tillgodogöra sig innehållet i beslutet. En bedömning om det är möjligt och lämpligt att använda muntlig delgivning måste dock göras i det enskilda fallet. Berörda personer har ett befogat intresse av att få kännedom om att en åtgärd vidtagits. Som påpekats torde föraren i normalfallet vara på platsen när en åtgärd vidtas och kan i sådant fall delges . Övriga berörda personer får delges på det sätt som är lämpligt. Det får enligt regeringens mening anses tillräckligt att det före- skrivs att den beslutande myndigheten ska delge beslutet . Någon angiven sluttid för delgivning, vilket efterfrågar, bör inte införas. En underrättelse om hur egendomen och fordonet kan komma att hanteras Enligt vad som anförs ovan ska beslutet om åtgärd och motiveringen för detta delges. bör de som berörs underrättas om hur egendomen och fordonet kan komma att hanteras, se närmare avsnitt 5.4.3 och 5.6 om vad som gäller när en åtgärd har upphört. I de fall åtgärden får bestå under högst bör detta framgå och att – om åtgärden består i omhändertagande – egendomen därefter kan hämtas. Om omhändertagen egendom inte hämtas ut när åtgärden har upphört, föreslås att lagen (1974:1066) om förfarande med förverkad egendom och hittegods m.m. ska tillämpas, se avsnitt 5.6. Enligt den lagen kan egendom t.ex. komma att säljas eller förstöras om den inte hämtas ut. Som framgår av avsnitt 5.6 börjar, när det gäller tidsbegränsade omhändertaganden, tidsfristen för att hämta ut egendomen löpa först när en underrättelse med nu nämnda innehåll har delgetts. Liksom vid underrättelse enligt 18 § (se avsnitt 5.4.3) kan myndigheten avvakta med att inleda ett delgivnings- förfarande avseende underrättelsen till dess det visar sig vara behövligt. I fråga om ett fordon torde ett sådant kunna hanteras enligt lagen (1982:129) om flyttning av fordon i vissa fall samt tillhörande förordning om det inte avlägsnas. Underrättelsen bör därför omfatta information om vad som gäller enligt den regleringen. Av underrättelsen bör möjligheten till omprövning också framgå i de fall där det är aktuellt. I avsnitt 5.5 föreslås nämligen att om en åtgärd får bestå än ska det finnas en rätt att begära omprövning. Regeringens förslag: Protokoll ska föras över omhändertagande, klampning, kroppsvisitation och genomsökning. Rapportens förslag: Överensstämmer i huvudsak med regeringens. Remissinstanserna: Ingen remissinstans har några synpunkter. Skälen för regeringens förslag: Ett beslut om att ett fordon inte får fortsätta färden meddelas normalt muntligt. Även beslut om de nu föreslagna åtgärderna kommer i normalfallet att meddelas muntligen i samband med en vägkantskontroll. Av rättssäkerhetsskäl och för att i praktiken möjliggöra en prövning av domstol bör dock en åtgärd enligt den föreslagna lagen i form av omhändertagande eller klampning dokumenteras. Detta kan ske genom att det införs ett krav på att föra protokoll över åtgärden. Skyldigheten att upprätta protokoll bör även omfatta kroppsvisitation och genomsökning. Bestämmelsen kan lämp- ligen utformas med bestämmelserna i 27 § polislagen som förebild. Närmare bestämmelser om hur protokollföringen ska ske och vem som ansvarar för att upprätta protokollet kan meddelas genom verkställighets- föreskrifter. 5.4.3Förfarandet när en åtgärd upphör Regeringens förslag: När ett omhändertagande upphör ska egen- domen lämnas ut till den från vilken egendomen omhändertogs, om det inte finns särskilda skäl att lämna den till någon annan. Om en åtgärd som inte varit tidsbegränsad upphör att gälla, ska föraren, annan från vilken egendom omhändertagits och fordonets registrerade ägare underrättas om detta och om hur egendomen och fordonet kan komma att hanteras. Rapportens förslag: Överensstämmer i huvudsak med regeringens. I rapporten föreslås att underrättelse även ska delges annan som egen- domen ska lämnas till eller som har rätt till fordonet. Remissinstanserna: efterfrågar klargörande av vad det innebär att egendom ska återlämnas till annan än till den från vilken egendomen omhändertogs om det finns särskilda skäl. Enligt och saknas en diskussion om vilken inverkan en åtgärds upphörande kan ha på den fortsatta efterlevnaden av ett förbud mot fortsatt färd som alltjämt gäller. Skälen för regeringens förslag Återlämnande av omhändertagen egendom När ett omhändertagande av egendom upphör ska egendomen lämnas ut. Ett omhändertagande enligt den föreslagna lagen är endast avsedd att utgöra en tillfällig besittningsrubbning. Normalt ska egendomen därför lämnas till den från vilken egendomen omhändertogs. Om egendomen omhändertogs från föraren ska alltså han eller hon ha möjlighet att hämta Om det finns särskilda skäl, bör det dock finnas möjlighet att avvika från huvudregeln att egendomen ska lämnas tillbaka till samma person som den tagits från. Egendom som hänför sig till ett fordon, t.ex. fordonsnycklar och registreringsskyltar, bör kunna lämnas ut till fordonsägaren, även om den omhändertagits från föraren eller från någon annan person. Om den till vilken egendomen ska lämnas uppdrar åt annan att hämta den eller medger att den lämnas till annan som gör anspråk på den bör vidare så kunna ske. Underrättelse om att en åtgärd har upphört I avsnitt 5.3 föreslås att de flesta åtgärder ska få bestå i högst . Av beslutet om åtgärd bör i sådant fall framgå att åtgärden upphör . Någon underrättelse om att åtgärden har upphört behövs därför inte i dessa fall. Är åtgärden inte begränsad (se avsnitt 5.3.5) måste däremot den som berörs av beslutet få besked när åtgärden har upphört och att omhändertagen egendom kan hämtas ut eller att fordonet är klampat. Beträffande vilka personer som ska underrättas bör detta vara samma personer som har delgivits beslutet om att vidta åtgärden, se avsnitt 5.4.1. Således bör föraren, annan från vilken egendom omhändertagits och fordonets registrerade ägare underrättas. Transport- styrelsen har föreslagit att underrättelse av att åtgärden har upphört även ska lämnas till någon annan som egendomen ska lämnas till eller som har rätt till fordonet. Med någon annan som egendomen ska lämnas till avses en person som har fått i uppdrag att hämta ut egendomen av den till vilken egendomen ska lämnas, se ovan. Någon anledning att införa ett krav att denne person ska underrättas finns dock inte enligt regeringen. Det torde normalt när ett beslut upphör att gälla inte vara känt av den förvarande myndigheten att någon annan har fått i uppdrag att hämta egendomen, och vem det i så fall är. Den person som får uppdraget torde dessutom normalt få uppdraget efter det att t.ex. föraren underrättats om att åtgärden har upphört att gälla och har därmed redan fått kännedom om att egendomen kan hämtas. När det gäller förslaget att någon annan som har rätt till fordonet ska delges har regeringen inte föreslagit någon bestämmelse som innebär en skyldighet att delge t.ex. fordonets civilrättsliga ägare (jfr avsnitt 5.4.1). Det finns därför inte heller någon anledning att den civilrättsliga ägaren, som är den som torde avses med den av Transportstyrelsen föreslagna bestämmelsen, ska delges en underrättelse om att åtgärden har upphört. I fråga om omhändertagen egendom framgår av förslaget i avsnitt 5.6 att för att tidsfristen för att hämta ut egendomen ska börja löpa krävs att de som berörs har delgetts information om att åtgärden har upphört och hur egendomen kan komma att hanteras. Med hänsyn till de kostnader eller olägenheter som kan uppstå när ett fordon står stilla kan det förut- sättas att både föraren och ägaren till fordonet i de flesta fall är ytterst angelägna om att hämta ut omhändertagen egendom så snart omhänder- tagandebeslutet har upphört. De kan således förväntas följa handlägg- ningen noga. Återlämnandet av egendom bör självklart inte onödigtvis fördröjas genom t.ex. administrativa krav på tidskrävande åtgärder i form av delgivning i de fall det inte behövs. Regeringen anser därför att en lämplig lösning är att enbart ställa krav på att myndigheten underrättar de Prop. 2013/14:256 berörda om att åtgärden har upphört och att egendomen finns tillgänglig att hämta respektive att fordonet avklampats. Först om denna under- rättelse inte leder till att omhändertagen egendom hämtas bör ett delgiv- ningsförfarande inledas. När det gäller frågan om vem som ska fullgöra underrättelseskyldig- heten bör detta enligt regeringen åläggas den myndighet som förvarar föremålet eller ansvarar för klampningsbeslutet. Regeringen avser att reglera denna fråga i förordning. Med anledning av vad och anför bör något sägas om effekterna av att ett omhändertagande eller en klampning upphör. Ett beslut om att förbjuda den fortsatta färden är inte tids- begränsat, medan åtgärder enligt denna lag föreslås vara tidsbegränsade till högst utom i vissa fall. Det kan leda till att ett omhänder- tagande eller en klampning upphör trots att beslutet att förbjuda färden alltjämt gäller. Om förbudet alltjämt består, ställs höga krav på att informationen om vad som gäller är tydlig, så att den enskilde förstår att fordonet inte får flyttas trots att t.ex. nycklarna till fordonet kan hämtas ut. Regeringens förslag: Om åtgärden inte är tidsbegränsad ska Polis- myndigheten, om föraren eller fordonets registrerade ägare begär det, skyndsamt ompröva beslutet. Ett beslut av som innebär att åtgärden ska bestå får överklagas till den tingsrätt inom vars domkrets åtgärden vidtagits. Vid domstolens handläggning ska lagen om domstolsärenden tilläm- Andra beslut enligt lagen får inte överklagas. Rapportens förslag: Överensstämmer i huvudsak med regeringens. rapporten föreslås även preklusionsbestämmelser samt att ett s.k. över- klagandeförbud med ventil ska tillämpas. Remissinstanserna: ombudsmän anför att det är förbudet att framföra fordonet och inte åtgärderna för att verkställa förbudet som innebär en inskränkning i den enskildes rätt att använda sin egendom och att fordonsägaren torde kunna åberopa artikel 6 i till stöd för att han eller hon har rätt att få frågan om förbudet prövad av De gällande bestämmelserna om förbud mot fortsatt färd bör därför ses över. Även Kammarrätten i menar att det är för- budsbeslutet som i första hand bör kunna överklagas och att det är tvek- samt om kraven i artikel 6 i är uppfyllda om det endast införs en rätt att överklaga beslutet om åtgärd. anledning att överväga frågan om möjligheterna att förenkla det samlade regelverket och säkerställa att reglerna om hindrande av fortsatt färd och de nu föreslagna åtgärderna är förenliga med Europakonven- 2013/14:256 tionen. Hovrätten för menar att det är oklart om besluten, som har perdurerande verkan, ska kunna överklagas upprepade gånger och anser att så vore rimligt. Mot denna bakgrund och med hänsyn till de konsekvenser ett beslut om åtgärd kan ha för den enskilde, framstår preklusionsbestämmelsen som mindre välbetänkt. Vidare kan det hävdas att åtgärden att t.ex. klampa ett fordon för den enskilde liknar ett beslut om att ta fordonet i beslag och att sådana tidsfrister som gäller vid dom- stolsprövning av beslag också borde gälla vid överprövning av åtgärds- beslut. Det kan därför ifrågasättas om det är lämpligt att lagen om dom- stolsärenden ska gälla. ifrågasätter preklusions- bestämmelsen, då en sådan avviker från vad som annars normalt gäller. anser att det bör införas en frist från delfående av beslut inom vilken tid överklagande ska ges in till polis- myndigheten och att det bör klargöras vad det innebär att det krävs särskild anledning att i domstol åberopa omständigheter eller bevis som inte tidigare åberopats. Vidare undrar tingsrätten om avsikten är att hovrättens beslut får överklagas av polismyndigheten men inte av den enskilde. anför att det saknas motivering till varför bestämmelserna om rättens prövning utformas enligt lagen (1976:206) om felparkeringsavgift och att de beslut som i detta fall ska prövas är av annan karaktär än felparkeringsavgifter. Enligt bör därför utformningen av de processuella bestämmelserna övervägas närmare i den fortsatta beredningen. Skälen för regeringens förslag De bestämmelser som Transportstyrelsen har föreslagit har sin förebild i lagen (1976:206) om felparkeringsavgift. emellertid på att bestämmelserna bör justeras så att de är bättre anpassade till situationen när åtgärder enligt den nu föreslagna lagen har vidtagits. Som tidigare anförts får nu föreslagna åtgärder inte pågå under längre tid än vad som är nödvändigt. Behovet av åtgärden ska alltid omprövas av den beslutande tjänstemannens förman. omprövning syftar till att uppenbart felaktiga beslut ska kunna Att en förutsättning brister, t.ex. om det förhållande som har föranlett det underliggande beslutet är för handen eller om det inte längre finns skäl att anta att förbudet mot fortsatt färd inte kommer att följas, är också skäl till att åtgärden ska upphöra. Skyldigheten att fortlöpande ompröva omhändertagandet eller klampningen gäller oberoende av hur länge åtgärden får bestå. bakgrund av de föreslagna åtgärdernas ingripande natur är det också angeläget att en mer formell prövning av beslutet kan göras i de fall åtgärden får bestå än . Om prövning begärs, är det av vikt att frågan kan avgöras så snabbt som möjligt. ringens mening är bäst lämpad att genomföra en sådan Enligt Transportstyrelsens förslag är det endast fordonets ägare som har rätt att påkalla en prövning, i enlighet med vad som är fallet vid I de nu aktuella situationerna är det emellertid rimligt att även föraren ska kunna påkalla en prövning, då det ofta torde vara föraren som är närvarande när åtgärden vidtas och han eller hon därmed kan anses vara berörd av åtgärden i lika stor utsträckning som fordonets ägare. Om vid sin prövning finner att det inte finns grund för åtgärden, ska beslutet upphävas och åtgärden upphöra. Om Polis- myndigheten finner att åtgärden ska bestå, bör enligt regeringens mening beslutet vara skriftligt och motiveras. Som anges ovan är det väsentligt att ett beslut fattas så snart det kan ske. bör därför skyndsamt genomföra omprövningen. Om beslutar att åtgärden ska bestå, bör beslutet kunna överklagas till domstol. Transportstyrelsen har i sin rapport bedömt att överklagande enligt den föreslagna lagen bör handläggas av allmän dom- stol. Ingen remissinstans har haft någon erinran mot detta. Regeringen instämmer också i bedömningen att allmän domstol är bäst lämpad att pröva den typ av åtgärder som är i fråga. I de underliggande författ- ningarna saknas överklagandehänvisning eller föreskrivs ett uttryckligt förbud att överklaga. ombudsmän och Kammarrätten i anför att det är oklart om detta är förenligt med artikel 6 i och påtalar att det kan finnas anledning att se över det befintliga regelverket i detta avseende. Även Lagrådet har pekat på att skillnaderna mellan det grundläggande regelverket och de nu före- slagna reglerna när det gäller rätten att överklaga skulle kunna medföra tillämpningsproblem och att detta reser krav på en översyn och samordning av reglerna om överklagande. Regeringen är medveten om att gällande överklagandebestämmelser i det grundläggande regelverket om överklagande av beslut att hindra fordons färd skulle kunna diskuteras i ljuset av bl.a. bestämmelser. Något beredningsunderlag för att inom ramen för detta lagstiftningsärende göra en sådan översyn som remissinstanserna önskar finns emellertid inte. Utformningen av möjligheten att överklaga det underliggande beslutet hindrar dock inte att det införs en rätt till omprövning och överklagande i den föreslagna nya lagen. Regeringen kommer emellertid att följa denna fråga och vidta de åtgärder som behövs om det skulle visa sig att det uppstår tillämpningsproblem. I fråga om vilka regler som bör gälla för handläggningen delar rege- ringen Transportstyrelsens bedömning att förfarandet bör vara enkelt. Det föreslås därför att frågorna ska handläggas enligt lagen (1996:242) om domstolsärenden (ärendelagen). Hovrätten för har ifrågasatt ärendelagens lämplighet och anfört att klampning för den enskilde liknar ett beslut om att ta fordonet i beslag, varför sådana tids- frister som gäller vid domstolsprövning av beslag också borde gälla i förevarande fall. Regeringen kan visserligen instämma i att en ordning liknande den som gäller vid prövning av beslag skulle ha vissa fördelar. I det remitterade materialet finns dock inget underlag för att bedöma vad införandet av en sådan reglering skulle innebära för domstolarna. Bestämmelser med sådan innebörd kan därför inte införas. Regeringen vill också framhålla, när det gäller frågan om huruvida ärendelagen bör tillämpas, att den ger utrymme för ett mindre formbundet förfarande och generellt också ger ett snabbare förfarande än vad som är fallet vid en handläggning enligt . Ärendelagen medför vidare att kommer att föra det allmännas talan i domstolen. Sammantaget är det därför enligt regeringens mening mest ändamåls- enligt att ett överklagande handläggs enligt ärendelagen. Som berörts ovan har flera remissinstanser synpunkter på det före- slagna förfarandet, bl.a. bestämmelserna om preklusion och fullföljd av hovrättens beslut. Regeringen instämmer i synpunkterna från Hovrätten för och att preklusionsregeln inte är ändamålsenlig. Intresset hos den som drabbats av en åtgärd att kunna åberopa nya omständigheter eller bevis som stöder hans eller hennes talan får anses vara så starkt att någon begränsning i detta hänseende inte bör föreskrivas. I fråga om det bör införas en tidsfrist inom vilken ett överklagande ska ha inkommit som föreslår, önskar regeringen anföra följande. När det gäller sådana tvångsmedel som har perdurerande verkan, exempelvis beslag, har den som drabbats av beslaget en rätt att begära rättens prövning av beslutet. Det finns inte någon särskild frist för när en sådan begäran om prövning ska fram- ställas, utan detta kan göras när som helst. En förutsättning för domstolens prövning är dock att beslaget fortfarande består. Regeringen anser att regleringen bör vara utformad på liknande sätt i fråga om nu aktuella åtgärder. En tidsfrist inom vilken ett överklagande ska ha inkommit bör därför inte föreskrivas. När det gäller den i rapporten före- slagna bestämmelsen om ett förbud – med ventil – mot att överklaga hovrättens beslut kan det konstateras att det av ärendelagens reglering följer att prövningstillstånd krävs i såväl hovrätten som i . Mot bakgrund bl.a. av att en omprövning av åtgärden görs hos innan frågan prövas i domstol anser regeringen att det i förevarande fall saknas skäl att avvika från den ordning som före- skrivs i ärendelagen. Om skälen för åtgärden inte längre föreligger, får upphäva omhändertagandet eller klampningen. får alltså besluta att åtgärden ska upphöra även i de fall där åtgärden är eller har varit föremål för domstolsprövning. Om upphäver åtgärdsbeslutet som frågan handläggs av domstol, ska myndigheten underrätta domstolen om att åtgärden har upphört. Detta kan regleras på lägre föreskriftsnivå. Ingen domstolsprövning om åtgärden får bestå högst Enligt artikel 6.1 i ska var och en vid prövningen av hans eller hennes civila rättigheter eller skyldigheter eller av en anklagelse för brott vara berättigad till en rättvis och offentlig förhand- ling inom skälig tid, inför en oavhängig och opartisk domstol som har upprättats enligt lag. I motiven till bestämmelserna i polislagen om tillfälligt omhänder- tagande av fordonsnycklar m.m. för att förhindra vissa trafikbrott anfördes att de aktuella ingripandena torde betraktas som en sådan inskränkning i den enskildes rätt att använda sin egendom att den enskilde, med hänsyn till artikel 6.1 i , som regel borde kunna få frågan om egendomens omhändertagande prövad av domstol (se SOU 1995:47 s. 488 och prop. 2003/04:159 s. 17). Det fram- Prop. 2013/14:256 hölls att om tiden för omhändertagandet begränsades kraftigt innebar det i praktiken att en domstolsprövning inte kunde komma till stånd så länge ingreppet bestod, varför det var meningslöst att införa en rätt till domstolsprövning. Det var i stället tillräckligt att den som har drabbats av ett sådant beslut kunde begära skadestånd av staten (a. prop. s. 17). Avsikten med bestämmelsen var att införa ett rättssäkert men också enkelt system för att förhindra och förebygga trafiknykterhetsbrott och därigenom trafikolyckor. Ett domstolsförfarande skulle komplicera hanteringen på ett sätt som inte var önskvärt. Tiden för tillfälligt omhändertagande av egendom för att förhindra trafikbrott begränsades därför . Ett domstolsförfarande för prövning av beslutade åtgärder enligt den nu föreslagna lagen är inte heller önskvärt av samma skäl som i ovan nämnda lagstiftningsärende. I enlighet med vad regeringen anförde i det lagstiftningsärendet torde ett domstolsförfarande också kunna undvikas utan att den enskildes rätt till domstolsprövning enligt Europakonven- tionen kränks. Någon rätt till domstolsprövning föreslås därför inte när åtgärderna får bestå i högst . Egendom som inte hämtas ut och fordon som lämnas kvar efter att åtgärden upphört Regeringens förslag: Egendom som omhändertagits ska finnas tillgänglig hos eller för avhämtning i minst efter delgivning av underrättelse. hämtas ut när ett omhändertagande har upphört tillämpas lagen om förfarande med förverkad egendom och hittegods m.m.. Rapportens förslag: Överensstämmer i sak med regeringens även om den lagtekniska utformningen är annorlunda. Remissinstanserna: Ingen remissinstans har några synpunkter. Skälen för regeringens förslag Egendom som inte hämtas ut