prop · H103146 · 2014-02-25 00:00:00 — 83, 84, 86, ECtHR, Aksoy v. , Reports of Judgements and Decisions, 1996-VI, p. 2279, para. 157 Jugoslavientribunalen, Trial Judgement, The Prosecutor v. , 1997, IT-94-1- T, para 730, Jugoslavientribunalen, Trial Judgement, The Prosecutor v. Kvocka, 2001, IT- 98-30-T, paras 206 f. 158Jugoslavientribunalen, Trial Judgement, The Prosecutor v. , 2000, IT-95- 14-T, para 716. 159Jugoslavientribunalen, Trial Judgement, The Prosecutor v. , 1999, IT-95- 10-T, para 52. 160Jugoslavientribunalen, Trial Judgement, The Prosecutor v. Zejnil Delalic and Others, 1998, IT-96-21-T, paras 520 f. som innebär ett allmänt skändande av den personliga värdigheten kan, om de förorsakar ett svårt lidande, också omfattas av straffansvaret. Därmed kan t.ex. tvång att utföra arbete under förnedrande och kränkande förhållanden eller utföra handlingar som står i uppenbar strid med en persons religiösa eller kulturella uppfattning utgöra omänsklig behandling. Ytterligare ledning i fråga om vilken typ av gärningar som kan vara aktuella kan hämtas i praxis från såväl tribunalerna som Europadomstolen161. Bestämmelsen behandlas i avsnitt 10.3.3. Romstadgans reglering finns i artikel 7:1 g. Den brottsliga gärningen avser att utsätta en person som ingår i gruppen för ett allvarligt sexuellt övergrepp. Detta kan ske genom våldtäkt, påtvingad prostitution eller annan till sitt allvar jämförbar gärning. Innebörden av rekvisitet allvarligt sexuellt övergrepp bestäms genom de gärningsformer som räknas upp i bestämmelsen. Med våldtäkt avses en penetration av sexuell natur med penis eller ett annat objekt av en persons vagina eller anus eller med penis av en persons mun. Kravet på penetration är uppfyllt även om den sker endast i liten omfattning. Gärningen ska ske med användande av tvång. Därmed avses våld eller hot som riktas mot offret eller mot en annan person. Våld innefattar bl.a. misshandel eller annat fysiskt betvingande. Det krävs inte att offret gjort något motstånd. Med hot avses t.ex. hot om förestående våld mot liv eller hälsa. Kravet på våld eller hot gäller inte när en gärning begås mot någon som inte har förmåga att lämna ett verkligt medgivande. Denna oförmåga kan bero på naturliga, framkallade eller åldersbetingade förhållanden hos den utsatta personen, t.ex. hög eller låg ålder, sjukdom eller skada eller berusning. Avsaknaden av förmåga att lämna ett verkligt medgivande kan även bero på att gärningen begås i en miljö eller under omständigheter som är tvingande (coercive environment/circumstances). Detta kan bl.a. vara fallet när en förövare genom sin ställning utövar makt över offret, t.ex. när offret befinner sig i fångenskap eller på annat sätt fått sin frihet inskränkt och förövaren är fångvaktare eller annars utövar kontroll över den utsatta personen. Det förhållandet att ett omfattande eller systematiskt angrepp riktas mot den grupp civila som den utsatta personen tillhör, och som det 161 v. UK, Publications of Court of Human Rights, Series A: Judgements and Decisions, vol. 25, Selcuk and v. , Reports of Judgements and Decisions, 1998-II, The Greek case, (1972) 12 Yearbook of the Convention on Human Rights, p. 500, Ensslin, Baader and Raspe v. FRG, Decisions and Reports, vol. McFeeley et al. v. UK, Decisions and Reports, vol. 20, Kröcher and v. , Decisions and Reports, vil. 34, X v. FRG, Collection of Decisions, vol. 44, Abdulmassih and v. , Decisions and Reports, vol 35, Soering case, Publications of Court of Human Rights, Series A: Judgements and Decisions, vol. 161, Selcuk and v. , Reports of Judgements and Decisions, 1998-II, Akdivar and Others v. , Reports of Judgements and Decisions, 1996-IV, Case of and Cosans, Publications of Court of Human Rights, Series A: Judgements and Decisions, vol. tvingande förhållanden anses föreligga. kan således de särskilda rekvisit som utgör förutsättning för att en gärning ska omfattas av straffansvar för brott mot mänskligheten, se avsnitt 10.1, beaktas vid bedömningen av om en handling ska anses utgöra våldtäkt (eller något annat allvarligt sexuellt övergrepp). motsvarande sätt kan förekomsten av de särskilda rekvisit som krävs för straffansvar för folkmord och krigsförbrytelser, se avsnitten 9.1 och 11.1, environment/circumstances) omständigheten att det pågår en väpnad konflikt i ett område eller att det där finns en påtaglig militär närvaro kan medföra att sådana förhållanden föreligger. I Jugoslavientribunalens avgörande Kunarac163 var fråga om kvinnor som befann sig i vad som i praktiken kunde anses utgöra ett militärt högkvarter och i lägenheter som tjänade som bostäder åt soldater. Kvinnorna hade enligt tribunalen utsatts för upprepade sexuella övergrepp av soldater som bodde eller tillfälligt vistades på dessa platser. Det konstaterades att kvinnorna visserligen hade vissa begränsade möjligheter att röra sig fritt utanför dessa byggnader men att de i praktiken inte hade möjligheter att fly eftersom de saknade reell tillflyktsort. De ansågs ha befunnit sig i en sådan situation och levt under sådana förhållanden att de saknade förmåga att lämna ett frivilligt medgivande till de sexuella handlingarna. Vid denna bedömning beaktades även det förhållandet att de kvinnor som inledningsvis hade försökt sätta sig till motvärn eller avvisa de sexuella handlingarna hade misshandlats eller annars behandlats illa. Med påtvingad prostitution avses att förövaren med samma tvång eller utnyttjande av tvingande förhållanden som gäller för straffansvar för våldtäkt, se ovan, förmår en person att mot ersättning delta i en handling av sexuell natur. Vad som avses med en sådan handling behandlas vidare nedan. Det krävs således att förövaren i utbyte mot eller i samband med den handling som offret utför erhåller ekonomisk eller andra förmåner, eller i vart fall förväntar sig detta. Straffansvaret för ett allvarligt sexuellt övergrepp som begås genom annan till sitt allvar jämförbar gärning omfattar handlingar av sexuell natur som någon genom samma typ av tvång eller utnyttjande av tvingande förhållanden som gäller för våldtäkt, se ovan, begår mot en person eller som denne tvingas utföra. Gärningen ska till sitt allvar vara jämförbar med övriga i bestämmelsen uppräknade sexuella övergrepp, dvs. våldtäkt eller påtvingad prostitution. 162Rwandatribunalen, Trial Judgement, The Prosecutor v. , ICTR-96-4- T, 1998, para 688. 163Jugoslavientribunalen, Trial Judgement, The Prosecutor v. Dragoljub Kunarac and Others, 2001, IT-96-23-T och IT-96-23/1-T, paras 732–742, Appeal Judgement, The Prosecutor v. Dragoljub Kunarac and Others, IT-96-23 och IT-96-23/1-A, paras 132 f. Handlingar av sexuell natur kan vara av varierat slag. Vad som kan omfattas av straffansvaret har varit föremål för Jugoslavien-164och Rwandatribunalernas prövning. I avgörandet Furundzija165 konstaterade att straffansvaret inte endast omfattar gärningar som kan utgöra våldtäkt utan även andra allvarliga sexuella övergrepp som inte innefattar penetration. Därmed kan olika former av handlingar av sexuell natur som utgör angrepp på en persons fysiska eller psykiska integritet och som sker på ett förnedrande sätt omfattas. Som exempel kan nämnas att två personer tvingas utföra sexuella handlingar med varandra eller att en person tvingas att onanera inför förövarens beskådan. Vidare kan andra sexuella beröringar som inte innefattar penetration, beroende på omständigheterna i det enskilda fallet, omfattas. Även handlingar som sedda var för sig inte når upp till kravet på allvar kan, om de sker upprepat eller på ett systematiskt sätt, omfattas av bestämmelsen. Bestämmelsen behandlas i 10.3.4. Relevant reglering finns i artiklarna 7:1 g och 7:2 f i Romstadgan. Den brottsliga gärningen avser den som, i syfte att påverka den etniska sammansättningen av en befolkning eller att föröva andra svåra överträdelser av allmän folkrätt, frihetsberövar en kvinna som ingår i gruppen och som med tvång gjorts havande. Den brottsliga gärningen innefattar två led. I det första ledet uppställs ett krav på att en kvinna med tvång blivit gravid. Tvånget kan bestå i att graviditeten åstadkommits genom att kvinnan utsatts för en våldtäkt, se författningskommentaren till punkten 3, eller genom att någon form av medicinskt ingrepp genomförts utan kvinnans verkliga samtycke. Det andra ledet uppställer ett krav på att kvinnan eller flickan berövas sin frihet. Det är inte nödvändigt att kvinnan rent fysiskt spärras in. Med frihetsberövande aves även andra former av begränsningar av rörelsefriheten som t.ex. anvisande av vistelseort eller husarrest. Straffansvar för påtvingat havandeskap kan också komma i fråga i de fall en kvinna redan är frihetsberövad när hon med tvång blir gravid och därefter, med det särskilda syftet, se nedan, hålls fortsatt frihetsberövad. Frihetsberövandet måste emellertid vara av sådant slag att kvinnan därigenom förhindras att träffa egna val i förhållande till graviditeten. Det krävs att frihetsberövandet sker i syfte att påverka den etniska sammansättningen av en befolkning. Avsikten med åtgärden ska således vara att frihetsberövandet ska leda till att kvinnan fullföljer graviditeten och föder barnet, även om det inte är nödvändigt att den avsedda effekten uppnås. Frihetsberövandet kan även ske i syfte att föröva andra svåra överträdelser av allmän folkrätt som t.ex. att utföra medicinska experiment på den gravida kvinnan, fostret eller det nyfödda barnet. 164Jugoslavientribunalen, Trial Judgement, The Prosecutor v. , 1998, IT- 95-17/1-T, Jugoslavientribunalen, Trial Judgement, The Prosecutor v. Kvocka, 2001, IT- 98-30-T. 165Jugoslavientribunalen, Trial Judgement, The Prosecutor v. , 1998, IT- 95-17/1-T, para 186. En och samma person behöver inte begå gärningens båda led. En person kan, utan särskilt syfte, göra sig skyldig till en våldtäkt varigenom en kvinna eller flicka blir gravid. En annan person kan därefter, i syfte att påverka den etniska sammansättningen av en befolkning eller föröva andra svåra överträdelser av allmän folkrätt, frihetsberöva kvinnan. Den senare personen kan ådra sig ansvar för påtvingat havandeskap, även om det särskilda syftet inte förelåg för det övergrepp som ledde till graviditeten. Personen måste emellertid ha uppsåt i förhållande till att kvinnan gjorts gravid med tvång. Det finns inga avgöranden i praxis som behandlar påtvingat havandeskap. Bestämmelsen behandlas i avsnitt 10.3.5. Reglering finns i Romstadgan artiklarna 7:1 c och 7:2 c. Den brottsliga gärningen avser att förorsaka att en person som ingår i gruppen kommer i sexuellt slaveri eller, i strid med allmän folkrätt, kommer i tvångsarbete eller annat sådant tvångstillstånd. Bestämmelsen tar sikte på gärningar som strider mot förbudet mot slaveri i allmän folkrätt. Förslavning definieras i Romstadgan som utövande av den makt som följer av äganderätt över en person, inbegripet utövande av denna makt vid handel med människor, särskilt kvinnor och barn. Brottskriterierna anger att sådan makt kan utövas genom köp, försäljning, utlåning av, byteshandel eller genom att någon på annat motsvarande sätt berövar en person dennes frihet. Avgörande är om en person genom gärningen berövas sin självbestämmanderätt helt eller i väsentlig omfattning. Det är inte nödvändigt att personen fysiskt frihetsberövas. Genom att i betydande omfattning berövas sin självbestämmanderätt och därmed möjlighet att handla efter egen vilja kommer personen i ett tvångstillstånd. Därigenom är brottet fullbordat. Utanför det straffbara området faller åtgärder som inte strider mot allmän folkrätt. Därmed omfattas inte t.ex. frihetsberövande som utgör påföljd för brott, förutsatt att de folkrättsliga reglerna för ett sådant frihetsberövande är uppfyllda. Ett tillstånd av förslavning kommer, i de flesta fall, till uttryck genom att en person exploateras t.ex. genom tvångsarbete eller sexuellt slaveri, eller annars utsätts för svåra övergrepp. Jugoslavientribunalen konstaterade i avgörandet Kunarac166 att straffansvaret omfattar gärningar varigenom en persons rörelsefrihet kraftigt begränsas genom att denne utsätts för fysisk eller psykisk kontroll, våld, hot, tvång, grym behandling eller sexuella övergrepp. I avgörandet ansågs kvinnor ha berövats sin handlingsfrihet på ett sådant sätt att de var föremål för förslavning. vistades de i ett hus som återkommande besöktes av ett flertal soldater. Enligt tribunalen utsatte soldaterna kvinnorna för upprepade sexuella övergrepp, främst i 166 Jugoslavientribunalen, Trial Judgement, The Prosecutor v. Dragoljub Kunarac and Others, 2001, IT-96-23-T och IT-96-23/1-T, paras 732–742, Appeal Judgement, The Prosecutor v. Dragoljub Kunarac and Others, 2002, IT-96-23-A och IT-96-23/1-A, para 119. form av våldtäkter. Kvinnorna förväntades också utföra hushållssysslor samt allmänt lyda de soldater som besökte huset. behandlades kvinnorna som om de vore Dragoljub Kunaracs personliga egendom bl.a. genom att han, förutom att själv begå sexuella övergrepp mot dem, även lät andra soldater utnyttja dem sexuellt mot betalning. förhållandet att kvinnorna hade möjlighet att lämna huset saknade enligt tribunalen betydelse i sammanhanget, eftersom de i praktiken inte hade någonstans att fly. Vid bedömningen av vad som ska anses utgöra ett folkrättsstridigt tvångsarbete finns relevanta bestämmelser bl.a. i den humanitära rättens reglering av under vilka förhållanden civila och krigsfångar får sättas i arbete, främst III och IV. arbete inom t.ex. jordbruk, vissa industrier som inte tillverkar vapen eller liknande produkter, transport- eller lagerarbete som inte har militär karaktär samt husligt arbete. Arbetet ska utföras under goda förhållanden och med fullgod utrustning och nödvändig utbildning. vara hälsovådligt eller farligt och inte heller ha förnedrande inslag. Skälig ersättning ska utgå. Arbete som utförs i strid med dessa regler kan, om övriga förutsättningar är uppfyllda, utgöra ett straffbart I Jugoslavientribunalens avgörande Krnojelac167 prövades frågan om krigsfångar förslavats genom tvångsarbete. Tribunalen beaktade bl.a. det förhållandet att lägerfångar tvingats utföra arbete under hot t.ex. genom att arbetet övervakades av beväpnade vakter eller att den som vägrade att utföra arbete bestraffades genom att sättas i långvarig isolering eller Vid bedömningen av om fångarna haft handlingsfrihet och därmed möjlighet att vägra att utföra arbetet beaktades att de tvingades leva under mycket dåliga förhållanden i fånglägret samt att de där utsattes för inhuman och kränkande Vid bedömningen av om arbetet utförts frivilligt beaktades även den fysiska och psykiska inverkan arbetet kunde ha samt det faktum att även sjuka och skadade fångar hade arbetat under svåra förhållanden. Vidare beaktades om ersättning utgått för arbetet. tilldelning av cigaretter ansågs inte utgöra adekvat ersättning. Även andra former av exploatering, t.ex. för avlägsnande av organ, kan ge uttryck för att en person kommit i sådant tvångstillstånd som omfattas Bestämmelsen behandlas i avsnitt 10.3.6. Romstadgan finns i artiklarna 7:1 d och 7:2 d. gärningen avser att i strid med allmän folkrätt deportera eller tvångsförflytta en person som ingår i gruppen. 167 Jugoslavientribunalen, Trial Judgement, The Prosecutor v. , 2002, IT- 97-25-T, paras 349 f. Med begreppet deportation avses som utgångspunkt förflyttning utanför territoriet, dvs. över en statsgräns, medan en förflyttning sker inom ett och samma territorium168. I praktiken berör en deportation eller tvångsförflyttning ofta ett större antal personer. En straffbar gärning kan dock bestå i att endast en person förflyttas eller deporteras. För straffansvar krävs att deportationen eller tvångsförflyttningen sker i strid med allmän folkrätt. I konventionen om medborgerliga och politiska rättigheter anges bl.a. att var och en har rätt att röra sig fritt och välja bostadsort, fritt lämna ett land samt inte godtyckligt förvägras rätten att resa in i sitt eget land. Enligt artiklarna 12 och 13 får dessa rättigheter inskränkas endast genom lag, bl.a. när det är nödvändigt för att skydda den nationella säkerheten, den allmänna ordningen, folkhälsan eller andras rättigheter och friheter. Även protokoll nr 4 till innehåller reglering som är av betydelse för denna bedömning. Pågår det en väpnad konflikt i området är den humanitära rätten, främst Genèvekonvention IV och tilläggsprotokollen I och II, tillämplig. Deportation och tvångsförflyttning i strid med den humanitära rätten kan omfattas av straffansvaret för krigsförbrytelser, se författningskommentaren till 4 § första stycket 8. För straffansvar krävs att en deportation eller tvångsförflyttning sker i strid med personens fria vilja169. Det kan t.ex. handla om att personer utsätts för våld, frihetsberövande, svåra psykiska påfrestningar, fysiska umbäranden eller hot om detta. Deportationen eller tvångsförflyttningen kan också tvingas fram genom utnyttjande av någons beroendeställning eller genom andra former av maktmissbruk. Vidare kan en deportation eller förflyttning anses ske mot en persons vilja om denne lever under sådana tvingande förhållanden att han eller hon inte har möjlighet att lämna ett verkligt medgivande till åtgärden (coercive environment), se författningskommentaren till punkten 4. Civila som tvingas fly för att undkomma ett påtagligt och överhängande hot om svåra övergrepp eller allmän förföljelse kan således anses vara deporterade eller tvångsförflyttade170. Som exempel kan nämnas civila som lämnar ett område på grund av att det finns en överhängande risk för att de utsätts för våld och hot, om deras hem och egendom förstörs, om de fråntas möjligheterna att försörja sig t.ex. genom att de förbjuds utöva verksamhet eller ta anställning eller om de utsätts för förnedrande behandling. Frivillig förflyttning som sker för att undkomma sådana allmänna påfrestningar som följer av att det pågår en väpnad konflikt eller oroligheter i området faller dock utanför det straffbara området. En förflyttning över ett mindre område som i begränsad omfattning påverkar människors liv omfattas normalt sett inte av straffansvaret. Ansvar kan åvila såväl den som utför deportationen eller tvångsförflyttningen som den som beordrar den. 168Jugoslavientribunalen, Trial Judgement, The Prosecutor v. , 2001, IT-98- 33-T, para 521. 169Jugoslavientribunalen, Appeal Judgement, The Prosecutor v. , 2006, IT- 97-24-A, paras 279 f. 170 Jugoslavientribunalen, Trial Judgement, The Prosecutor v. , 2001, IT-98- 33-T, paras 528–530, Jugoslavientribunalen, Trial Judgement, The Prosecutor v. , 2003, IT-95-9-T, paras 125–128. Bestämmelsen behandlas i avsnitt 10.3.7. Romstadgans reglering finns i artikel 7:1 e. Den brottsliga gärningen avser att i strid med allmän folkrätt frihetsberöva en person som ingår i gruppen. Med frihetsberövande avses inte endast fysiskt berövande av friheten som t.ex. fängslande eller internering. Även åläggande av en bestämd vistelseort, husarrest eller någon annan form av åtgärd som väsentligt begränsar en persons rörelsefrihet kan, beroende på omständigheterna i det enskilda fallet, utgöra ett frihetsberövande171. För straffansvar krävs att frihetsberövandet sker i strid med allmän folkrätt. I sammanhanget avses i första hand , främst artiklarna 5 och 6, samt konventionen om medborgerliga och politiska rättigheter, främst artiklarna 9 och 14. Där anges bl.a. att människor inte får berövas sin personliga frihet utom i särskilt angivna fall och i den ordning som särskilt föreskrivs. Vidare framgår bl.a. att ett lagligt frihetsberövande ska ha skett inom ramen för en rättsprocess av behörig domstol tillsatt i laga ordning. Ett frihetsberövande ska föregås av en rättslig prövning som motsvarar kraven på en rättvis rättegång172. Det kravet innefattar bl.a. en rätt att underrättas om anklagelserna och skälen för frihetsberövandet, att få närvara vid den rättsliga prövningen av frihetsberövandet, att få möjlighet att förbereda sin sak med hjälp av ett rättsligt biträde och, i förekommande fall, en tolk samt en rätt att åberopa egna vittnen och förhöra motpartens. Vidare krävs bl.a. att det beslut som meddelas i fråga om frihetsberövandet ska vara offentligt samt motiveras. Även om det initiala frihetsberövandet sker i enlighet med gällande regler kan missförhållanden som därefter uppstår medföra att straffansvar aktualiseras. Processuella rättigheter förknippade med ett frihetsberövande ska beaktas. Detta innebär bl.a. att ett beslut om frihetsberövande ska kunna över- eller omprövas. Vidare ska den som är föremål för ett sådant beslut behandlas humant, värdigt och med respekt för sin person. Personen ska ha nödvändig tillgång till mat, medicin, läkarvård samt fullgoda sanitära förhållanden och får inte utsättas för kränkande eller förnedrande behandling. Även frihetsberövanden som sker på grund av att en person utnyttjat de rättigheter som i övrigt följer av regelverket för mänskliga rättigheter, t.ex. rätten att yttra sig i tal eller skrift, rätten att fritt kunna delta i sammankomster och föreningsliv eller rätten att utöva sin religion, kan stå i strid med sedvanerätten och kan därmed omfattas av straffansvaret. Om det pågår en internationell väpnad konflikt kan ett frihetsberövande utgöra en krigsförbrytelse, se 5 § första stycket 3. Den humanitära rätten, främst Genèvekonvention IV samt tilläggsprotokollen I och II, kan också i andra fall ge ledning vid bedömningen av vad som 171 measures of assigned , Dörmann, Elements of War Crimes under the Statue of the International Criminal Court, Sources and Commentary, , 2002, s. 112 f., jfr Jugoslavientribunalen, Trial Judgement Prosecutor v. Zejnil Delalic and Others, 1998, IT-96-21-T, paras 580 f. 172 Jugoslavientribunalen, Appeal Judgement, The Prosecutor v. and , 2004, IT-95-14/2-A, paras 114–116. ska anses utgöra en rättvis rättegång, se författningskommentaren till 4 § första stycket 9. För straffansvar krävs att ett frihetsberövande vid en sammantagen bedömning kan anses strida mot den folkrättsliga regleringen på området i sådan omfattning att grundläggande rättigheter därmed är åsidosatta. Bestämmelsen omfattar inte varje avsteg från vad som i detta avseende gäller enligt allmän folkrätt. omfattas som utgångspunkt inte. Inte heller avses frihetsberövanden som föregåtts av en rättslig prövning som endast i mindre mån avviker från t.ex. kravet på en rättvis rättegång. Bestämmelsen behandlas i avsnitt 10.3.8. artiklarna 7:1 h och 7:2 g i Romstadgan. Den brottsliga gärningen avser att utsätta personer som ingår i gruppen för förföljelse genom att i strid med allmän folkrätt beröva dem grundläggande rättigheter på grund av politiska, rasmässiga, nationella, etniska, kulturella, religiösa, könsmässiga eller andra, enligt allmän folkrätt otillåtna motiv. Bestämmelsen tar sikte på gärningar som riktar sig mot ett kollektiv av personer som i diskriminerande syfte berövas grundläggande rättigheter i sin egenskap av grupp. Vad som i detta sammanhang avses med grupp beror på omständigheterna i det enskilda fallet och bestäms som utgångspunkt utifrån de diskriminerande motiven. I de flesta fall kan avgränsningen ske på objektiva grunder. Den diskriminerande gärningen kan rikta sig mot personer på grund av deras tillhörighet till en grupp avgränsad genom t.ex. nationalitet eller religion. Vid denna bedömning kan dock även subjektiva faktorer ha betydelse. Som exempel kan nämnas att ett antal personer själva anser sig tillhöra en viss grupp eller av förövaren behandlas som en särskild grupp. Med grundläggande rättigheter avses i huvudsak rättigheter som följer av rättsområdet för mänskliga rättigheter, bl.a. FN:s allmänna förklaring om mänskliga rättigheter , och konventionen om medborgerliga och politiska rättigheter. inom den humanitära rätten, främst med tilläggsprotokollen I och II, kan vara relevant i sammanhanget. kan grundläggande rättigheter i vissa fall följa av sedvanerätten. För straffansvar krävs att gärningen innebär att en eller flera