prop · H10394 · 2014-03-04 00:00:00 — 7 Gärningsmannens ansvar skärps 7.1Återkrav mot gärningsmannen (regress) Regeringens förslag: Staten ska inträda i den skadelidandes rätt till skadestånd intill det belopp som betalats i brottsskadeersättning. ska som utgångspunkt av gärningsmannen återkräva ett belopp motsvarande den brottsskadeersättning som har betalats (regress). Regress ska ske i den utsträckning det inte är olämpligt med hänsyn till gärningsmannens personliga förhållanden eller till möjligheterna att få fordran betalad. Staten ska även inträda i den skadelidandes rätt till annan förmån till följd av skadan, t.ex. försäkringsersättning. Statens regressfordran på gärningsmannen ska preskriberas efter det att brottsskadeersättningen betalades. Utredningens förslag överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: Samtliga remissinstanser tillstyrker förslagen eller invänder inte mot dem. betonar vikten av att tillämpar bestämmelsen om regress efter skälighet och att regress inte utövas i fall där det solidariska betalningsansvaret kan medföra ett oskäligt resultat för skadevållare som är . Skälen för regeringens förslag Gärningsmän ska ansvara för skador de orsakar En drivkraft för personer att begå brott är utsikten att uppnå ekonomisk . Detta gäller i synnerhet den grova och organiserade brottsligheten. Det är därför viktigt att de som begår brott inte bara lagförs, utan dessutom berövas möjligheten att skörda vinsterna av brottsligheten. Om samhället försvårar för gärningsmän att tjäna på brott, kan det antas att brottsligheten minskar. Genom att statens kostnader för brott minskar kan resurserna läggas på andra samhällsnyttiga reformer. Minskad brottslighet innebär dessutom färre brottsoffer och en ökad trygghet i vardagen. I detta sammanhang utgör även skadestånd på grund av brott en viktig del i arbetet mot brottsligheten och i strävandena att minska skadeverkningarna av brott. Vid sidan av den upprättelse det innebär för brottsoffret att få ekonomisk kompensation för sina skador har skadeståndsfunktionen i sig en inneboende brottsuppklarande effekt. Dessutom kan det för gärningsmannen vara rehabiliterande att betala skadeståndet och därmed göra rätt för sig och få ett avslut. Regeringen anser följaktligen att gärningsmannens ansvar för brottsskador är en självklar princip och att denna även bör komma till tydligt uttryck i den nya brottsskadelagen. Staten ska som huvudregel kräva in skadeståndet från gärningsmannen När brottsskadeersättning har betalats inträder staten i den skadelidandes rätt till skadestånd (17 § första meningen brottsskadelagen). Staten får härigenom en s.k. regressfordran, vilket betyder att staten övertar den fordran som följer av en meddelad dom på skadestånd upp till det belopp som har betalats i brottsskadeersättning. Om en sådan dom i något fall inte har utverkats, har rätt att väcka skadeståndstalan mot gärningsmannen. Detta kan t.ex. bli fallet när gärningsmannen lagförs efter det att brottsskadeersättning har betalats till brottsoffret. Regeringens utgångspunkt är att gärningsmannen inte ska hamna i ett bättre läge när betalar brottsskadeersättning till brottsoffret. Gärningsmannens skyldighet att betala för den skada han eller hon har orsakat ska alltså inte upphöra av den anledningen. En motsatt ordning riskerar att leda till att gärningsmän i större utsträckning medvetet håller sig undan att betala skadeståndet i syfte att lättare och snabbare komma ifrån sin betalningsskyldighet. Utövandet av regress mot gärningsmannen är viktigt, både ur ett ekonomiskt perspektiv och av rättviseskäl. När Brottsoffermyndigheten har betalat brottsskadeersättning blir det staten som tar över fordran på gärningsmannen. Detta har visat sig vara en väl fungerande ordning. Staten har i regel goda förutsättningar att driva in skulden från gärningsmannen. Dessutom kan , i egenskap av statlig fordringsägare, utöva regress med viss diskretion, t.ex. genom att ta större hänsyn till gärningsmannens person och därmed främja dennes återanpassning till samhället. Vid införandet av brottsskadelagen förespråkades återhållsamhet i statens utövande av regress (prop. 1977/78:126 s. 9, 32 och 56). Denna inställning har dock successivt övergetts vid tillämpningen och bedriver numera en aktiv regressverksamhet. Av förordningen (2007:1171) med instruktion för framgår att myndigheten ska återkräva utbetalad brottsskadeersättning från gärningsmannen (2 § första stycket 6). Flertalet beslut om brottsskadeersättning i ärenden där gärningsmannen är känd initierar numera regress. inflöt till i form av betalade regressfordringar, dvs. cirka en tredjedel av den totalt utbetalade brottsskadeersättningen. Enligt regeringen finns det goda skäl för att den aktiva regressverksamheten ska fortsätta. Detta bör tydligare framgå direkt av brottsskadelagen. Genom att föreskriva att som huvudregel ska utöva regress mot gärningsmannen får myndighetens regressverksamhet ett klart och uttryckligt författningsstöd. Det blir tydligare för gärningsmannen vad som gäller. Den föreslagna ordningen att staten bör utöva regress bör enligt regeringen inte vara undantagslös. Indrivning ska inte ske om detta framstår som utsiktslöst eller skulle drabba gäldenären särskilt hårt. Staten äger trots allt sin fordran och bör ha vissa möjligheter att avstå från regress. En väl avvägd regressverksamhet kan bidra till att minska utanförskapet för de personer som efter avtjänat straff vill komma bort 2013/14:94 från kriminaliteten. I en del situationer kan det också framstå som lönlöst att utöva regress, eftersom gärningsmannen har försvunnit eller annars inte går att nå. Skulle detta förhållande ändras, kan handläggningen naturligtvis återupptas. Utredningen pekar vidare på att ibland avstår från att utöva regress upp till det fulla skadeståndsansvaret i situationer där flera gärningsmän ska svara solidariskt för skadan och en av gärningsmännen har betalat en del av skadeståndet. Enligt regeringen framstår en sådan praxis som välmotiverad. Särskilt för unga personer kan en återhållsam regress ibland vara påkallad. Billighetsskäl kan alltså tala mot att i en enskild situation utöva regress. Undantagsregeln kommer till bäst uttryck om åläggs att utöva regress i den utsträckning det inte är olämpligt med hänsyn till gäldenärens personliga förhållanden eller till möjligheten att få fordran betalad. På så sätt uppnås den flexibilitet för som är nödvändig för att myndigheten ska kunna fokusera på att kräva in de fordringar som verkligen kan antas bli betalade. kan oskäliga resultat undvikas i enskilda fall. Statens regressrätt ska även omfatta annan förmån på grund av skadan Utöver att staten inträder i rätten till skadestånd gäller att staten även inträder i den skadelidandes rätt till annan förmån på grund av skadan som hade bort avräknats vid ersättningens bestämmande, men som då inte var känd (17 § andra meningen brottsskadelagen). Det kan t.ex. röra sig om ersättning från en försäkring. Staten träder alltså in i den skadelidandes rätt till försäkringsersättning i förhållande till försäkringsbolaget. Som utredningen påpekar kan bestämmelsen i denna del uppfattas som att regressrätten endast uppstår om förmånen inte var känd. Så har bestämmelsen emellertid inte tillämpats av , utan även sådan ersättning som var känd, men som av någon anledning inte avräknades när brottsskadeersättningen betalades, beaktas när regressfordringen bestäms. Att bestämmelsen ska tillämpas så framstår som naturligt på grund av brottsskadeersättningens subsidiaritet; finns det en försäkringsersättning ska denna som utgångspunkt tas i anspråk före brottsskadeersättningen. Statens regressrätt hänger alltså samman med att brottsoffret inte har kunnat få någon annan ersättning än brottsskadeersättning. För att detta ska uppnås föreslogs i lagrådsremissen att staten ska inträda i den skadelidandes rätt även till annan förmån till följd av skadan som inte avräknades när ersättningen bestämdes, fastän så borde ha gjorts. Lagrådet anför att en sådan regressrätt framstår som mycket förmånlig för staten. Lagrådet, som i denna del hänvisar till vad som gäller enligt principerna om misstagsbetalningar (condictio indebiti), framhåller att det t.ex. inte görs undantag för situationer där den skadelidande tydligt har redovisat förmånen för eller när myndigheten efter övervägande lämnar den skadelidande klart besked om att avräkning inte ska ske och denne därför har inrättat sig i tron att han eller hon ska få förmånen. Statens regressrätt syftar framför allt till att motverka att den skadelidande får dubbel ersättning och att därigenom upprätthålla förtroendet för ersättningssystemet. Tanken är alltså inte att skapa en generös regressrätt för staten i och för sig (jfr prop. 1977/78:126 s. 32 och SOU 1977:36 s. 158 och 188). tillfrågar regelmässigt Prop. 2013/14:94 den skadelidande om det finns en försäkring. För att ersättning ska komma i fråga ska sökanden även medge att får ta del av uppgifter från hans eller hennes försäkringsbolag. Det torde därför vara ovanligt att avräkning inte görs av en befintlig försäkring och än mer sällsynt att den skadelidande i god tro inrättar sig efter att få dubbel ersättning. Skulle en sådan situation ändå uppkomma är det enligt regeringen rimligt att staten inträder i den skadelidandes rätt till förmånen, t.ex. en försäkringsersättning som innestår hos ett försäkringsbolag. Även vikten av en effektiv regresshantering talar för att inte undanta dessa ytterlighetsfall. Detta innebär emellertid inte att allmänna principer om misstagsbetalningar helt sätts ur spel och inte kan åberopas av en skadelidande, t.ex. i en tvist mot staten om bättre rätt till försäkringsersättning. Mot den angivna bakgrunden anser regeringen att staten bör inträda i den skadelidandes rätt även till annan förmån än skadestånd, om förmånen inte avräknades när ersättningen bestämdes fastän avräkning borde ha gjorts. En särskild regel om preskription av regressfordran bör införas När brottsskadeersättning har betalats inträder staten i den skadelidandes rätt till skadestånd. Detta innebär att staten får ett regresskrav mot gärningsmannen upp till det belopp som har betalats i brottsskadeersättning. Precis som med andra förekommande anspråk preskriberas dock statens regresskrav . Preskription av statens regressfordran är inte uttryckligen reglerad i brottsskadelagen, vilket får anses innebära att den allmänna regeln om tio års preskription i preskriptionslagen gäller. Det är emellertid inte helt klart från när ska räknas. Det finns enligt regeringen fördelar med att reglera denna fråga direkt i brottsskadelagen. Framgår det tydligt när statens krav preskriberas, gagnar det både verksamhet och förutsebarheten för gärningsmannen. Utredningen föreslår i denna del en bestämmelse om att statens regressfordran ska preskriberas efter det att brottsskadeersättning betalades. Enligt regeringen framstår preskriptionstiden som rimlig. En kortare preskriptionstid skulle sätta gärningsmannen i ett bättre läge i de fall där han eller hon inte gör rätt för sig gentemot brottsoffret. skulle då få träda in och betala ersättningen. Regeringen föreslår därför att en sådan bestämmelse om preskription av statens regressfordran tas in i den nya lagen. Preskriptionsavbrott bör kunna ske enligt 5 § preskriptionslagen (verkan av preskriptionsavbrott beskrivs närmare i avsnitt 6.6). 2013/14:94 7.2 Ränta på regresskrav samt avtal om hur Regeringens förslag: Om brottsskadeersättning betalas, ska staten även inträda i den skadelidandes rätt till löpande ränta på skadeståndsbeloppet från betalningsdagen. ska ges möjlighet att i det enskilda fallet kunna ingå avtal med gärningsmannen om räntan och om hur betalning ska ske. Utredningens förslag överensstämmer i huvudsak med regeringens. Utredningen föreslår att ska få ingå avtal med gärningsmannen om ränta och om att avräkna inbetalningar mot kapitalbeloppet i stället för mot ränta och kostnader. Remissinstanserna: Samtliga remissinstanser tillstyrker förslaget eller invänder inte mot det. anser att möjlighet att ingå avtal med gärningsmannen om avbetalningsplan bör tydliggöras. Skälen för regeringens förslag Regresskravet bör även innefatta ränta på skadeståndsbeloppet En utgångspunkt vid utövande av regress är att staten inte bör komma i ett bättre läge än brottsoffret gentemot gärningsmannen, men inte heller i ett sämre läge. Vid utövandet av regress ställs inte sällan inför frågor som i vilken utsträckning staten kan kräva ränta på regressfordran och hur generös staten kan vara med avbetalningsplaner och dylikt. Den nuvarande regeln om regress i brottsskadelagen är allmänt hållen och ger i dessa avseenden liten ledning. Otydligheten har lett till osäkerhet beträffande vilka möjligheter faktiskt har att äga sin fordran. För att ska kunna utöva en effektiv regress krävs enligt regeringen även i dessa delar ett tydligt regelverk. Tydliga regressregler gynnar inte enbart allmänna intressen utan ökar även förutsebarheten för skadevållaren. Det är inte ovanligt att domstolen förordnar att ränta ska betalas på det utdömda skadeståndsbeloppet. Normalt löper räntan från den dag brottet begicks. När staten, genom , i ett sådant fall träder in och betalar brottsskadeersättning uppstår frågan i vilken utsträckning , utöver själva kapitalbeloppet, även tar över den skadelidandes anspråk på ränta. En naturlig utgångspunkt bör vara att brottsoffret efter utbetalningen inte längre har rätt till ränta på det beloppet. Enligt regeringen bör gärningsmannen inte, genom att underlåta att betala skadestånd och därmed låta betala brottsskadeersättning, kunna komma ifrån skyldigheten att betala ränta. En sådan ordning skulle uppmuntra till att inte betala sitt skadestånd till brottsoffret. Gärningsmannen skulle därigenom få ett räntefritt lån av staten. Som påpekas av utredningen kan regressfordringar dessutom bestå , varför statens fordran bör ges ett visst inflations- En rätt för att kräva ränta innebär visser- ligen i de flesta fall att gärningsmannens skuld till staten initialt kommer Prop. 2013/14:94 att öka. Den föreslagna bestämmelsen innebär dock inte att gärnings- mannen hamnar i ett sämre läge än om han eller hon i stället skulle ha en skuld till brottsoffret. Sammantaget anser regeringen att ränta bör löpa på regressfordran. Regeringen föreslår därför att om brottsskadeersättning betalas, bör staten inte bara inträda i den skadelidandes rätt till skadestånd intill det betalade beloppet utan även på beloppet löpande ränta från betalningsdagen. Det bör finnas en möjlighet att ingå avtal om hur betalning ska ske Även om det finns goda skäl för att låta statens regressfordran inkludera ränta går det inte att komma ifrån att en ökande skuld för gärningsmannen kan påverka dennes återanpassning till samhället. Sådana nackdelar kan dock förebyggas genom att ges möjlighet att ingå avtal med gärningsmannen om hur betalning ska göras. Till exempel bör det, som framhåller, finnas möjlighet för myndigheten att komma överens med gärningsmannen om en avbetalningsplan eller om att inbetalningar ska avräknas mot kapitalbeloppet i stället för mot den upplupna räntan. Att sådana möjligheter finns underlättar för de gärningsmän som vill göra rätt för sig och det bör även öka återbetalningsviljan hos dessa personer. Ett annat sätt att öka återbetalningsgraden är att och gärningsmannen kommer överens om i vilken utsträckning ränta ska betalas. På dessa sätt minskar skulden snabbare och incitamentet för gärningsmannen att reglera sin skuld ökar. Som utredningen påpekar kan det visserligen bli handläggningsmässigt problematiskt om det finns flera gärningsmän och en av dessa vill göra rätt för sig och i samband därmed t.ex. ingå avtal om att ränta inte ska utgå. Detta utgör dock i sig inte skäl mot att införa en ordning där och en gärningsman kan komma överens om hur regressfordran ska betalas och att skulden kan lösas på ett rimligt sätt i det enskilda fallet. Regeringen föreslår därför att ska få ingå avtal om räntan och om hur betalning av en regressfordran ska kunna ske. Härigenom tydliggörs i den nya lagen att staten äger sin fordran. Regeringens förslag: ska kunna efterge regresskrav och krav på ränta, helt eller delvis, om det finns synnerliga Utredningens förslag överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: Samtliga remissinstanser tillstyrker förslaget eller invänder inte mot det. Skälen för regeringens förslag: Som framhålls i avsnitt 7.1 bör skyldighet att utöva regress inte vara undan- Om myndigheten av lämplighetsskäl väljer att inte utöva regress, fordran att bestå till dess att den preskriberas. 2013/14:94 hållandena ändras, kan således inom preskriptionstiden återuppta handläggningen och framställa sitt regresskrav. I vissa fall kan det dock vara till fördel både för och gärningsmannen om fordran kan upphöra i ett tidigare skede. Brottsskadelagen innehåller inga bestämmelser om eftergift av regressfordran. Enligt 17 § förordningen (1993:1138) om hantering av statliga fordringar får en myndighet under vissa förutsättningar helt eller delvis efterge en fordran. har ansett att bestämmelsen inte är tillämplig på en regressfordran i anledning av beslutad brottsskadeersättning, eftersom myndigheten betraktar regressen som ett rättsförhållande mellan enskilda. Det förekommer dock att myndigheten avbryter indrivningsförsök för att sedan inte återuppta dem. Enligt regeringen finns det anledning att överväga om en möjlighet för att meddela eftergift av regresskuld bör införas i den nya brottsskadelagen. Ett argument mot eftergift är att det nästan aldrig går att vara säker på att det förhållande som motiverar eftergiften kommer att bestå. Ett annat är att en sådan bestämmelse kan uppmuntra till missbruk. Det kan t.ex. tänkas att gärningsmannen försöker få eftergift genom att erbjuda att betala en del av skulden mot att resten skrivs av, trots att han eller hon har möjlighet att betala hela skulden. Som utredningen framhåller kan detta gynna vissa gärningsmän framför andra, beroende på hur skicklig förhandlare gärningsmannen är. Regeringen delar dock utredningens bedömning att genom sin långa erfarenhet av kravhantering kan uppnå ett rimligt resultat vid utövandet av regress och därmed undvika oskäliga resultat. Detta synsätt gör sig gällande även i fråga om eftergift. Regeringen anser därför att bör få detta verktyg till sin regressverksamhet. En utgångspunkt bör enligt regeringen emellertid vara att eftergift endast bör ske i undantagsfall. Huvudprincipen om att gärningsmannen ska ersätta den skada han eller hon har vållat bör alltså bestå. Ett fall där eftergift kan framstå som rimlig är när gärningsmannens personliga förhållanden är sådana att det framstår som meningslöst eller klart oskäligt att utöva regress. Det kan t.ex. vara fråga om att skadevållaren drabbats av en allvarlig sjukdom eller att han eller hon är överskuldsatt men har påbörjat en positiv rehabiliteringsprocess. Ett annat fall där eftergift i vart fall delvis bör kunna komma i fråga är när gärningsmannen mäktar med att betala en större del av skulden, mot att resterande del skrivs av. En sådan ordning möjliggör för staten att få tillbaka en del av utgiven ersättning som gärningsmannen kan få ett avslut. Regeringen föreslår sammanfattningsvis att det i den nya brottsskadelagen föreskrivs att får efterge regresskrav och krav på ränta, helt eller delvis, om det finns synnerliga skäl. Regeringens förslag: ska som huvudregel helt eller delvis kvitta en fordran på brottsskadeersättning mot en skuld för tidigare betalad brottsskadeersättning. Kvittning ska dock inte ske om det är oskäligt. Utredningens förslag överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: En majoritet av remissinstanserna är positiva till motsätter sig förslaget och föreslår i stället en omvänd regel, dvs. att som huvudregel ska vara förbjuden att kvitta men ha möjlighet att vägra utbetalning om det till följd av skuldsättning med koppling till den begärda ersättningen skulle framstå som särskilt stötande att brottsskadeersättning betalades. Skälen för regeringens förslag: Det är inte helt ovanligt att de som begår brott mot andra också själva utsätts för brott. Även dessa personer är då brottsoffer och bör ha rätt till brottsskadeersättning. Enligt uppgift från kommer det regelbundet in ansökningar från brottsoffer som staten , på grund av betalad brottsskadeersättning, har en regressfordran mot i deras tidigare egenskap av gärningsmän. Utredningen föreslår att innan beslut om brottsskadeersättning fattas ska ha möjlighet att beakta att den sökande faktiskt har en skuld till staten på grund av tidigare brottslighet. Enligt nuvarande ordning får i den nu beskrivna situationen inte kvitta beloppen mot varandra. frågar visserligen den skadelidande om han eller hon vill använda brottsskadeersättningen till att betala sina tidigare skulder till . Det är dock helt upp till den skadelidande att avgöra om kvittning ska ske. Det betyder att brottsskadeersättning betalas ut trots att mottagaren är skyldig pengar. En sådan ordning framstår enligt regeringen som tveksam. Det kan rent av uppfattas som stötande om en skadevållare riskfritt kan få brottsskadeersättning som han eller hon har en stor skuld till staten på grund av tidigare allvarlig brottslighet. Det finns således goda skäl som talar för att staten ska ha en kvittningsrätt i dessa fall. En kvittningsrätt för staten innebär att brottsoffer med skulder till som huvudregel får en lägre ersättning, något som bl.a. vänder sig mot. Samfundet erinrar i sammanhanget om det utmätningsförbud som gäller för vissa anspråk på brottsskadeersättning. Som nämns i avsnitt 6.7 syftar utmätningsförbudet till att freda sådan ersättning som är av personlig art. kan det hävdas att om gärningsmannens skuld till staten minskar genom kvittning, så är detta ur rehabiliteringssynpunkt något i grunden positivt. Som utredningen framhåller kan kvittning även innebära andra fördelar, eftersom kvittning är en enkel avräkning som inte kräver särskild administration. Även för gärningsmannen kan en kvittningsrätt för staten innebära en förenkling, t.ex. om regresskulden är mindre än den brottsskadeersättning som ska betalas. I en sådan situation blir gärningsmannen fri från sin skuld och kan få resterande del av brottsskadeersättningen utan 2013/14:94 att behöva ha fortsatt kontakt med eller . Sammantaget anser regeringen att staten som huvudregel bör kvitta en fordran på brottsskadeersättning mot en skuld för utgiven brottsskadeersättning. På motsvarande sätt som vid regress bör dock en sådan bestämmelse inte vara absolut. Genom att föreskriva att brottsskadeersättning i en kvittningssituation ändå kan betalas ut i den utsträckning det är skäligt kan oönskade resultat undvikas. Som exempel på när kvittning bör undvikas nämner utredningen fall där sociala skäl talar för att personen ändå bör få ut en kontant brottsskadeersättning, t.ex. när ersättningen avser nödvändig vård. Regeringen delar detta synsätt. Den närmare tillämpningen av bestämmelsen får utformas av . 7.5Solidariskt skadeståndsansvar för minderåriga Regeringens bedömning: Det finns inte tillräckliga skäl att förändra reglerna om solidariskt skadeståndsansvar för personer . Utredningens bedömning: Utredningen behandlar inte frågan om solidariskt skadeståndsansvar. Remissinstanserna: Ingen av remissinstanserna yttrar sig i denna del. Skälen för regeringens bedömning Solidariskt skadeståndsansvar innebär att unga lagöverträdare gemensamt ska ersätta den skada som de tillsammans har orsakat En fråga som anknyter till statens regressrätt gentemot gärningsmän är det solidariska skadeståndsansvaret för gärningsmän och då särskilt för lagöverträdare under . och anser i en skrivelse till att det solidariska ansvaret för personer bör begränsas (Ju2010/5267/L2). Även Utredningen om överskuldsättning ger uttryck för en sådan uppfattning (SOU 2013:78 s. 264 f.).