prop · H103215 · 2014-04-03 00:00:00 — I lagen (1986:436) om näringsförbud finns bestämmelser om att näringsförbud kan meddelas för vissa överträdelser av förbudet i 2 kap. 1 § eller i artikel 101 i EUF- fördraget. I lagen (2014:000) om näringsförbud finns bestämmelser om att näringsförbud kan meddelas för vissa överträdelser av förbudet i 2 kap. 1 § eller i artikel 101 i EUF- fördraget. Denna lag träder i kraft . 1 Senaste lydelse 2010:642. 2013/14:215 2.16 Förslag till lag om ändring i offentlighets- och sekretesslagen (2009:400) Härigenom föreskrivs att 34 kap. 1 § offentlighets- och sekretesslagen (2009:400) ska ha följande lydelse. Sekretess gäller hos Krono- Sekretess gäller hos Krono- fogdemyndigheten i mål eller fogdemyndigheten i mål eller ärende om utsökning och indriv- ärende om utsökning och indriv- ning samt i verksamhet enligt ning samt i verksamhet enligt lagen (1986:436) om närings- lagen (2014:000) om närings- förbud, för uppgift om en enskilds förbud, för uppgift om en enskilds personliga eller ekonomiska för- personliga eller ekonomiska för- hållanden, om det inte står klart att hållanden, om det inte står klart att uppgiften kan röjas utan att den uppgiften kan röjas utan att den enskilde eller någon närstående till enskilde eller någon närstående till denne lider skada eller men. denne lider skada eller men. Sekretessen gäller inte uppgift om förpliktelse som avses med den sökta verkställigheten 1.i ett pågående mål, eller 2.i ett avslutat mål, om verkställighet för någon annan förpliktelse söks eller om verkställighet tidigare sökts och uppgiften inte är äldre än . Sekretessen gäller inte heller beslut i mål eller ärende. För uppgift i en allmän handling gäller sekretessen i högst . Om uppgiften avser den enskildes personliga förhållanden, gäller dock sekretessen i högst . 1.Denna lag träder i kraft . 2.Äldre bestämmelser gäller fortfarande i fråga om uppgifter som hänför sig till verksamhet enligt lagen (1986:436) om näringsförbud. Förslag till lag om ändring i försäkringsrörelselagen (2010:2043) Härigenom föreskrivs att 12 kap. 7 § försäkringsrörelselagen (2010:2043) ska ha följande lydelse. Den som är underårig eller i konkurs eller som har förvaltare enligt 11 kap. 7 § får inte vara stiftare. Att detsamma gäller den som har näringsförbud följer av 6 § lagen (1986:436) om näringsförbud. Den som är underårig eller i konkurs eller som har förvaltare enligt 11 kap. 7 § får inte vara stiftare. Att detsamma gäller den som har näringsförbud följer av 11 § lagen (2014:000) om näringsförbud. Denna lag träder i kraft . 2013/14:215 2.18 Förslag till lag om ändring i lagen (2014:000) Härigenom föreskrivs att 46 § lagen (2014:000) om näringsförbud ska ha följande lydelse. Lydelse enligt lagförslag 2.1 har rätt att få biträde av polismyndighet för tillsyn enligt 41 §. har rätt att få biträde av för tillsyn enligt 41 §. Denna lag träder i kraft . Ärendet och dess beredning bemyndigade regeringen chefen för departementet att tillkalla en särskild utredare med uppdrag att se över vissa frågor i anslutning till lagen (1986:436) om näringsförbud och tillsynen av denna. Utredningen, som antog namnet Utredningen om vissa frågor om näringsförbud, överlämnade betänkandet Näringsförbud – tillsyn och effektivitet (SOU 2012:84). sammanfattning av betänkandet finns i bilaga 1. finns i bilaga 2. Betänkandet har remissbehandlats. remissinstanserna finns i bilaga 3. En sammanställning över remiss- yttrandena finns tillgänglig i (N2013/84/MK). bilaga 4 finns en jämförelsetabell mellan den föreslagna och den nu gällande lagen om näringsförbud. Regeringen beslutade att inhämta Lagrådets yttrande över de lagförslag som finns i bilaga 5. Lagrådets yttrande finns i Regeringen har i huvudsak följt Lagrådets förslag. synpunkter behandlas i avsnitten 10.3.2, 11 och i författningskommen- I förhållande till lagrådsremissen har vissa mindre redaktionella En av hörnstenarna i det svenska ekonomiska systemet är närings- friheten, dvs. friheten för var och en att etablera egen näringsverksamhet med det innehåll och den form som han eller hon önskar. 17 § regeringsformen får begränsningar i rätten att driva näring eller utöva yrke endast införas för att skydda angelägna allmänna intressen och aldrig i syfte enbart att ekonomiskt gynna vissa personer eller före- Genom näringsfriheten blir det möjligt för företagare att snabbt möta förändringar i marknadsförutsättningar och införa effektivitetsfrämjande produktions- och distributionsformer. Inskränkningar har varit mycket sparsamma och haft särskilda bevekelsegrunder. De har riktat sig mot dem som grovt missbrukar näringsfriheten och där det varit påkallat från Regler om näringsförbud har funnits . Till att börja med kunde näringsförbud meddelas en enskild näringsidkare eller en före- trädare för en juridisk person i samband med konkurs. som en reaktion mot bolagsmissbruk. Det hade uppmärksammats fall där oseriösa näringsidkare tömt bolag på tillgångar och därefter låtit dessa gå i konkurs, till följd av att stora skatte- och avgiftsskulder uppkommit. Den nu gällande lagen (1986:436) om näringsförbud trädde i kraft den och innebar att oseriösa näringsidkare eller företrädare skulle kunna meddelas näringsförbud även om det inte förekommit någon konkurs, till exempel i samband med brott eller underlåtelse att betala 2013/14:215 skatt, tull eller avgifter till det allmänna. skärptes reglerna och näringsförbud blev huvudregel för den som i näringsverksamhet gjort sig skyldig till brott för vilket det lägsta föreskrivna straffet är fängelse . blev det möjligt att meddela näringsförbud för av upp till . trädde en ny konkurrenslag (2008:579) i kraft. I samband med detta infördes en möjlighet att meddela näringsförbud för personer som utövar ledningen över ett företag som ingått i allvarliga kartellöverträdelser i strid med förbudet mot konkurrensbegränsande samarbete i 2 kap. 1 § konkurrenslagen eller artikel 101 i fördraget om Europeiska unionens funktionssätt (EUF-fördraget). Lagen om näringsförbud syftar till att hindra oseriösa näringsidkare från att fortsätta att bedriva verksamhet och stärka de seriösa företagens ställning på marknaden. Reglerna bidrar till att skapa en mer rättvis spelplan för de seriösa företag som bedriver verksamhet på marknaden. Bestämmelser om näringsförbud finns i lagen (1986:436) om näringsförbud och i förordningen (1986:441) om underrättelser angående näringsförbud m.m. Enligt lagen kan en domstol meddela en enskild näringsidkare näringsförbud, om han eller hon har gjort sig skyldig till vissa i lagen närmare angivna oegentligheter. Med enskild näringsidkare jämställs i detta sammanhang bland annat vissa i lagen närmare angivna företrädare för juridiska personer. Bestämmelserna om näringsförbud har tillkommit för att förhindra att personer som har åsidosatt sina skyldigheter i en näringsverksamhet fortsätter att missbruka näringsfriheten. De oegentligheter som enligt lagstiftaren är så allvarliga att de kan ligga till grund för ett beslut om näringsförbud är när någon 1.har gjort sig skyldig till brottslighet som inte är ringa, 2.i avsevärd omfattning har underlåtit att betala skatt m.m., 3.i samband med eller före konkurs har agerat grovt otillbörligt mot näringsverksamhetens borgenärer, eller 4.har överträtt konkurrensbestämmelserna i 2 kap. 1 § konkurrenslagen (2008:579) eller artikel 101 i EUF-fördraget på visst sätt. Förutom att den aktuella personen ska ha gjort sig skyldig till någon av de angivna oegentligheterna krävs det, för att näringsförbud ska kunna meddelas, att han eller hon grovt har åsidosatt vad som har ålegat honom eller henne i näringsverksamheten och att näringsförbud är påkallat från allmän synpunkt. Vid bedömningen av om näringsförbud är påkallat från allmän synpunkt ska det särskilt beaktas om 1.åsidosättandet har varit systematiskt eller syftat till betydande , 2.det har medfört eller varit ägnat att medföra betydande skada, eller 3.personen har dömts för brott i näringsverksamhet. Vid överträdelse av konkurrensbestämmelserna ska det även särskilt Prop. 2013/14:215 beaktas om förfarandet har varit ägnat att allvarligt hindra, begränsa eller Har en näringsidkare gjort sig skyldig till brott för vilket det lägsta föreskrivna straffet är fängelse , ska näringsförbud anses påkallat från allmän synpunkt, om inte särskilda skäl talar mot det. Näringsförbud kan meddelas på yrkande av åklagare. Ett yrkande om näringsförbud med anledning av överträdelser av konkurrenslagens eller EUF-fördragets bestämmelser kan dock endast framställas av . Om yrkandet om näringsförbud är föranlett av en konkurs eller av underlåtenhet att betala tull, skatt eller avgift enligt skatteförfarandelagen, får talan föras av under förutsättning att åklagaren har förklarat sig avstå från att föra talan. Ett näringsförbud ska meddelas för , lägst tre och högst . Den som har näringsförbud är förhindrad att driva näringsverksamhet. Vidare innebär förbudet bland annat att personen inte får inneha vissa i lagen närmare angivna roller i juridiska personer. Han eller hon får inte heller vara anställd eller ta emot återkommande uppdrag i en näringsverksamhet som drivs av en närstående eller i den näringsverksamhet där han eller hon har åsidosatt sina skyldigheter. Tillsynen över att näringsförbud och tillfälliga näringsförbud följs utövas av . Myndigheten har som rutin att inleda tillsynen med att kalla till ett inledande samtal. Inför det inledande samtalet görs en grundutredning, som består bland annat i ett antal registerkontroller. Utredningen och det inledande samtalet syftar bland annat till att ge möjlighet att bedöma risken för att den som har näringsförbud bryter mot förbudet. Efter det inledande samtalet genomförs årliga kontroller genom registerslagningar och kontakter med den som har näringsförbud. En person med näringsförbud har ingen skyldighet att medverka i tillsynsarbetet och i så måtto bygger tillsynen helt på frivillighet. har emellertid vid tillsynen rätt att få biträde av polis som därmed kan hjälpa till med bland annat spaning. Vid misstanke om att ett näringsförbud överträds ska göra en anmälan om förhållandet till åklagaren. Den som överträder ett näringsförbud ska dömas till fängelse i högst eller, om brottet är ringa, till böter eller fängelse . Möjligheten att meddela näringsförbud har funnits i . meddelades i genomsnitt 40 näringsförbud . skärptes reglerna i syfte att öka antalet näringsförbud i anledning av brott. Antalet näringsförbud har därefter ökat och –2011 meddelades i genomsnitt 250 nya förbud . 2013/14:215 –1996 var antalet pågående näringsförbud vid utgången av i genomsnitt 170. Därefter har antalet pågående förbud ökat kraftigt. Vid utgången av 2011 fanns 1 050 näringsförbud registrerade hos , som för register över uppgifter om näringsförbud. En förklaring till ökningen är dels den tidigare omnämnda skärpningen i fråga om näringsförbud i anledning av brott, dels att den längsta tiden som näringsförbud kan meddelas för har förlängts från fem till (se vidare SOU 2012:84, s. 73 f.). Antalet anmälda överträdelser av näringsförbud låg –2010 på en relativt stabil nivå med ett snitt om 40 anmälda överträdelser . Även antalet uppklarade brott har legat på en ganska jämn nivå med ett genomsnitt om 25 uppklarade brott (se vidare SOU 2012:84, s. 77 f.). 5Personer som får meddelas näringsförbud Regeringens förslag: Näringsförbud ska kunna meddelas var och en som faktiskt utövar ledningen av en näringsverksamhet. Bestämmelsen om ställningsansvar utvidgas så att den omfattar även ledamot och suppleant i styrelsen för en stiftelse samt verkställande direktör och vice verkställande direktör för en utländsk filial enligt lagen om utländska filialer m.m. Regeringens bedömning: Bestämmelsen om ställningsansvar bör inte utvidgas till att omfatta företrädare för en ideell förening. Utredningens förslag och bedömning: Överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: De flesta remissinstanser tillstyrker förslaget eller lämnar det utan invändning. ser positivt på förslaget men anser att bevislättnadsregeln, i vart fall när det gäller näringsförbud på grund av brott, bör omfatta även styrelseledamöter och suppleanter för ideella föreningar. tillstyrker förslaget men anser att styrelseledamöter och suppleanter i ideella föreningar bör kunna omfattas av bestämmelsen om ställningsansvar. Vidare anser att utformningen av lagtexten är otydlig och förordar att den nya bestämmelsen om ställningsansvar utformas i närmare anslutning till ordalydelsen i motsvarande nuvarande bestämmelse. Skälen för regeringens förslag I lagen (1986:436) om näringsförbud finns bestämmelser om vilka personer som får meddelas näringsförbud. Av 1 § följer att näringsförbud kan meddelas en enskild näringsidkare. Lagen ger även möjlighet att meddela vissa i 4 § första stycket angivna företrädare för juridiska Enligt paragrafen får näringsförbud meddelas i fråga om –kommanditbolag: komplementär, –annat handelsbolag: bolagsman, –aktiebolag och försäkringsföretag: ledamot och suppleant i styrelse samt verkställande direktör och vice verkställande direktör, –bankaktiebolag, sparbank och ekonomisk förening: ledamot och suppleant i styrelsen, –europeisk ekonomisk intressegruppering med säte i : företagsledare, –europabolag och europakooperativ med säte i : ledamot och suppleant i förvaltnings-, lednings- eller tillsynsorgan samt verkställande direktör och vice verkställande direktör. Enligt 4 § andra stycket gäller paragrafens första stycke också den som iannan egenskap än där sägs faktiskt har utövat ledningen av en näringsverksamhet eller utåt har framträtt som ansvarig för en enskild näringsverksamhet. Personer som faktiskt utövar ledningen av en näringsverksamhet Av förarbetena till lagen om näringsförbud framgår att lagstiftarens intention varit att näringsförbud ska kunna meddelas en person som faktiskt utövat ledningen av en näringsverksamhet, oavsett i vilken rättslig form verksamheten bedrivits (se prop. 1985/86:126, s. 64 f.). Detta kommer till uttryck i 4 § andra stycket i lagen. Vidare framgår av förarbetena att vissa befattningar hos en juridisk person redan till sin karaktär måste ses som företagsledande (se prop. 1985/86:126, s. 70 f.). Detta innebär att en sådan befattningshavare kan presumeras utöva ledning i näringsverksamheten och därmed kan meddelas näringsförbud redan på grund av sin formella ställning (ställningsansvar). Dessa befattningar, som räknas upp i 4 § första stycket i lagen, kännetecknas av att det rör sig om befattningar som är underkastade lagstadgade förpliktelser. Det kan konstateras att rättsläget om hur 4 § ska tolkas har kommit att bli oklart. Det beror på att relationen mellan paragrafens första och andra stycke kan ge upphov till två, var och en för sig fullt rimliga, tolkningar. Å ena sidan kan andra stycket tolkas så att det utgör ett komplement till vad som anges i första stycket eller så kan andra stycket uppfattas som självständigt i förhållande till första stycket. Konsekvensen av den förra tolkningen är att endast företrädare för sådana associationsformer som nämns i första stycket kan meddelas näringsförbud, medan den senare tolkningen öppnar för att en faktisk företrädare för en näringsverksamhet kan meddelas näringsförbud oberoende av i vilken associationsrättslig form verksamheten bedrivs. har prövat frågan om det går att meddela en person som varit såväl formell företrädare som faktisk ledare för en ideell förening som bedrivit näringsverksamhet näringsförbud (NJA 2012 s. 764). Företrädare för ideella föreningar omfattas inte av bestämmelsen om ställningsansvar i 4 § första stycket i lagen. konstaterade inledningsvis att ett näringsförbud inte är ett straff i egentlig mening men det innebär en långtgående inskränk- ning i en persons rätt att försörja sig genom att utöva näring. följer att vid tolkningen av bestämmelserna om näringsförbud gör sig gällande hänsyn som svarar mot vad som brukar hänföras till den straff- Det innebär att en tolkning av ett straffbud måste ske med försiktighet. Av detta följer att ett val av det tolknings- alternativ som är mest oförmånligt för den enskilde förutsätter att detta vid en naturlig läsning av lagtexten framstår som klart mer närliggande än den andra tolkningsmöjligheten (punkterna 5–7 i domstolens Vid bedömningen av vilket tolkningsalternativ som ska väljas i fråga om 4 § andra stycket lagen om näringsförbud uttalade att det finns goda skäl för att den som har utövat faktisk ledning av en näringsverksamhet ska ha ett ansvar för denna när det gäller frågan om näringsförbud och att det ska gälla oberoende av vad för slags juridisk person som har bedrivit verksamheten. För att så ska kunna ske måste emellertid bestämmelsen vara självständig och fristående från de regler om ställningsansvar som 4 § första stycket lagen om näringsförbud tar upp (punkten 8 i domstolens avgörande). Enligt domstolen är paragrafens andra stycke inte konstruerat som en sådan självständig regel utan det ger – genom hänvisningen till första stycket och den redaktionella placeringen – i stället ett starkt intryck av att ramen för dess tillämpning bestäms av det första stycket (punkten 9 i domstolens avgörande). Efter att ha konstaterat att det även finns förhållanden som ger stöd för tolkningen att en person kan meddelas näringsförbud oavsett i vilken form näringsverksamheten har bedrivits (punkten 11 i domstolens avgörande), uttalade domstolen följande. Det finns således i bestämmelsens ordalag, sammantaget med lagtexten i övrigt, stöd för båda tolkningsmöjligheterna. läsning får emellertid med hänsyn till den omedelbara och oreserverade hänvisningen till det första stycket den mest närliggande tolkningen anses vara att ramen för andra styckets tillämpningsområde när det gäller faktisk ledning bestäms av första stycket. Det tolkningsalternativet, som innebär att faktisk ledning av näringsverksamhet omfattas endast om den har bedrivits av en sådan juridisk person som nämns i första stycket, är också det mest förmånliga för den enskilde. Det bör då väljas fastän goda sakliga skäl kan anföras för det motsatta tolkningsalternativet (att faktisk ledning alltid skulle vara tillräckligt) och trots att det av förarbetena till lagen om näringsförbud framgår att tanken har varit att det skulle vara möjligt att meddela näringsförbud för en person som faktiskt har utövat ledningen av en verksamhet som har bedrivits av en annan juridisk person än de som nämns i första stycket, bland annat i en ideell förening (se SOU 1984:59 s. 404 ff. och prop.1985/86:126 s. 65 f. och 70) (punkten 12 i domstolens avgörande). fann alltså att den tilltalade – trots att han hade varit såväl formell företrädare som faktisk ledare för den ideella föreningen – inte kunde meddelas näringsförbud för den verksamhet som hade bedrivits i den ideella föreningen. Genom Högsta domstolens avgörande är det numera avgjort att utformningen av 4 § lagen om näringsförbud inte medger att en person meddelas näringsförbud i sin egenskap av företrädare för en ideell förening. Det finns därför skäl att omformulera de bestämmelser som finns i 4 § lagen om näringsförbud så att de på ett bättre sätt speglar lagstiftarens intentioner. Av lagen bör det otvetydigt framgå att näringsförbud kan meddelas var och en som faktiskt utövar ledningen över en näringsverksamhet, oavsett i vilken juridisk form denna verksamhet bedrivs. Huvudregeln är att näringsförbud ska kunna meddelas den som faktiskt utövar ledningen över en näringsverksamhet oavsett i vilken juridisk form en verksamhet bedrivs. Den som ansöker om att en person ska meddelas näringsförbud måste kunna visa att personen verkligen har utövat faktisk ledning av verksamheten för att frågan om näringsförbud ska kunna prövas. För vissa befattningar hos olika typer av juridiska personer finns så pass långtgående lagreglering om vilka förpliktelser som följer av befattningen att det kan förutsättas att en sådan befattningshavare utövar ledning av verksamheten. Vad gäller sådana befattningshavare har lagstiftaren ansett det onödigt att den som ansöker om näringsförbud ska behöva visa att personen faktiskt utövar ledning i verksamheten. Dessa befattningar räknas upp i 4 § första stycket lagen, en bestämmelse som ibland kallas för bevislättnadsregeln. I det ovan refererade avgörandet från används emellertid begreppet ställningsansvar, en term som får anses bättre spegla bestämmelsens innebörd. Förvisso innebär bestämmelsen en bevislättnad för den som ansöker om näringsförbudet, men grunden för detta är att sådana befattningshavare på grund av sin ställning i formellt hänseende anses utöva ledning av verksamheten. Som påpekat går denna innebörd delvis förlorad om man betraktar bestämmelsen enbart som en bevislättnadsregel. För att undvika att hamna i en situation där bevisning om faktiskt ledarskap ändå behöver föras i ett fall där ansökan om näringsförbud ska prövas mot en sådan befattningshavare, bör lagtexten utformas i linje med vad har föreslagit. En annan fråga är vilka befattningar som ska omfattas av bestämmelsen om ställningsansvar. I förarbetena till lagen om näringsförbud fästes avgörande betydelse vid att det för att omfattas av ställningsansvar krävdes att det enkelt och entydigt gick att bedöma vad som krävdes av en utpekad formell företrädare för verksamheten. Av rättssäkerhetskäl kom därför bestämmelsen om ställningsansvar bara att omfatta sådana befattningshavare som typiskt sett hade den faktiska ledningen och som lagstiftaren hade gett vissa befogenheter och förpliktelser (se prop. 1985/86:126, s. 71). Därigenom kom exempelvis företrädare för ideella föreningar och stiftelser att falla utanför bestämmelsens tillämpningsområde, eftersom det inte fanns någon rättslig reglering rörande sådana företrädare. har bestämmelsen utvidgats när förpliktelser för formella företrädare för andra associationer har reglerats, till exempel vad gäller europabolag och europakooperativ med säte i . Efter näringsförbudslagens införande har också ny lagstiftning införts rörande stiftelser, stiftelselagen (1994:1220), och utländska filialer, lagen (1992:160) om utländska filialer m.m. Båda lagarna har utformats med annan associationsrättslig lagstiftning som förebild och innehåller bestämmelser om ansvar för vissa företagsledande funktioner för vissa kan förvaltas på två olika sätt. Om ett åtagande att förvalta stiftelsens egendom i enlighet med stiftelseförordnandet görs av en eller flera fysiska personer, föreligger egen förvaltning. åtagande i stället görs av en juridisk person, föreligger anknuten förvalt- Vid egen förvaltning bildar den eller de fysiska personer som har åtagit sig att förvalta stiftelsens egendom stiftelsens styrelse. anknuten förvaltning är den juridiska person som har åtagit sig att förvalta stiftelsens egendom förvaltare för stiftelsen. förvaltning vilar ansvaret, oavsett vilket slag av juridisk person som förvaltaren representerar, på förvaltarens högsta verkställande organ, i de flesta fall en styrelse. Stiftelselagstiftningen har utformats med det uttalade syftet att tredje man, som kommer i kontakt med en näringsutövande stiftelse, ska få ett skydd som nära ansluter till det som finns när man rättshandlar med vanliga företag (se prop. 1993/94:9 s. 61). Det innebär att närings- drivande stiftelser har kommit att underkastas lagstiftning som tydligt anger vilka förpliktelser stiftelsens företrädare har. skillnad i fråga om ansvarsbestämmelser mellan egen eller anknuten Vid egen förvaltning har således ledamöter och suppleanter i styrelsen ett så långtgående ansvar att det kan sägas råda en presumtion för att den som innehar en sådan funktion har en företags- Vid anknuten förvaltning tillkommer motsvarande ansvar ledamöterna i förvaltarens ledningsorgan. förvaltare är en sådan juridisk person vars företrädare omfattas av ställningsansvar kan även dessa presumeras inneha en företagsledande ställning i stiftelsen.