prop · H103146 · 2014-02-25 00:00:00 — Den brottsliga gärningen avser att i syfte att påverka den etniska sammansättningen av en befolkning eller att föröva andra svåra överträdelser av allmän folkrätt, frihetsberöva en skyddad person av kvinnligt kön som med tvång gjorts havande. Vad som avses med skyddad person framgår av 3 §, se författningskommentaren till den paragrafen. Vad som utgör påtvingat havandeskap behandlas i författningskommentaren till 2 § första stycket 4. Bestämmelsen behandlas i avsnitt 11.4.7. Regleringen återfinns i Romstadgan, artiklarna 8:2 b (xxi) och 8:2 c (ii). Övriga rättskällor redovisas i samma avsnitt. Den brottsliga gärningen avser att utsätta en skyddad person för förödmjukande eller nedsättande behandling som är ägnad att allvarligt kränka den personliga värdigheten. Vad som avses med skyddad person framgår av 3 §, se författningskommentaren till den paragrafen. För straffansvar krävs att någon förnedrar, nedvärderar eller på annat sätt utsätter en person för behandling som allmänt sett kan anses utgöra ett skändande av den personliga värdigheten. Det uppställs inget krav på att den förödmjukande eller nedsättande behandlingen ska förorsaka en konstaterbar effekt. Enligt Jugoslavientribunalen krävs att gärningen, utifrån en allmän bedömning, kan anses utgöra en allvarlig förnedring eller nedvärdering199. I avgörandet Musema200 uttalade Rwandatribunalen att med förödmjukande och nedsättande behandling avses gärningar som är ägnade att bryta ner en persons självkänsla. Tribunalen liknade det vid en lindrigare form av tortyr. Det krävs inte att den som utsätts för den förödmjukande eller nedsättande behandlingen i det enskilda fallet blir kränkt eller känner sig förnedrad. Därmed kan även gärningar som riktar sig mot en person som inte är medveten om kränkningen, t.ex. en medvetslös eller sjuk person, utgöra brott. 199Jugoslavientribunalen, Trial Judgement, The Prosecutor v. , 1999, IT- 95-14/1-T, paras 55 f. 200Rwandatribunalen, Trial Judgement, The Prosecutor v. , 2000, ICTR-96- 13-T, para 285. De gärningar som omfattas av straffansvaret kan vara av varierat slag. Det kan vara fråga om sexuella övergrepp, olika former av misshandel, hot eller gärningar varigenom någon tvingas utföra eller tåla allvarligt förnedrande eller förolämpande handlingar. människor utsätts för svåra levnadsförhållanden kan omfattas. exempel kan nämnas att frihetsberövade förvägras möjlighet att sköta sin personliga hygien , isoleras från omvärlden, nekas information om vad som hänt eller kommer att hända anhöriga eller tvingas att utföra arbete under fysiskt mycket krävande eller förnedrande Om kravet på allvarlig smärta eller skada eller svårt lidande är uppfyllt kan gärningen omfattas av ansvar enligt 4 § första stycket 2, se författningskommentaren till denna paragraf. I Kunarac et al201 konstaterade bl.a. att kvinnor som tvingats att dansa nakna inför soldater blivit utsatta för behandling som innebar en straffbar kränkning av den personliga värdigheten. tribunalens avgörande Furundzija202 ansågs en kvinna ha varit föremål för en straffbar kränkning av den personliga värdigheten genom att utsättas för förhörsmetoder som innebar att hon bl.a. tvingades svälja kroppsvätskor och äta mänsklig avföring. Även det förhållandet att hon tvingades utföra dessa handlingar inför andras beskådan var att anse som Vidare har bl.a. tvång att utgöra en s.k. mänsklig sköld, begrava lik, uträtta sina behov i sina kläder eller att be om nåd inför andra ansetts utgöra straffbara kränkningar av den personliga Att utsätta människor för behandling som innebär att de upplever stark rädsla och dödsångest kan också omfattas. innefattas t.ex. skenavrättningar eller andra gärningar varigenom personer försätts i tron att de eller deras nära anhöriga ska dödas. straffbar gärning kan även begås genom att två personer tvingas utföra förnedrande handlingar mot varandra. avgörande Delalic et al203 ansåg tribunalen att en far och son som tvingats att misshandla varandra utsatts för en straffbar kränkning av den Vid bedömningen kan vidare offrets kulturella eller religiösa bakgrund beaktas. Därmed kan t.ex. gärningar varigenom en person, i strid med sin religion, rakas av sitt hår eller skägg eller tvingas äta fläskkött, dricka alkohol eller röka tobak omfattas. på allvarlig smärta eller skada eller svårt lidande är uppfyllt kan bestämmelsen i 4 § första stycket 2 vara tillämplig. För straffansvar krävs att gärningen vid en objektiv bedömning är ägnad att allvarligt kränka den personliga värdigheten. som var för sig inte når upp till kravet på allvar kan, enligt Jugoslavientribunalen, omfattas av ansvar om de begås vid upprepade 201Jugoslavientribunalen, Trial Judgement, The Prosecutor v. Dragoljub Kunarac and Others, 2001, IT-96-23 och IT-96-23/1-T, paras 766 f. 202Jugoslavientribunalen, Trial Judgement, The Prosecutor v. , 1998, IT- 95-17/1-T. 203Jugoslavientribunalen, Trial Judgement, The Prosecutor v. Zejnil Delalic, 1998, IT-96- tillfällen, eller annars under försvårande Bestämmelsen behandlas i avsnitt 11.4.8. Romstadgans reglering finns i artiklarna 8:2 a (vii), 8:2 b (viii) och 8:2 e (viii). redovisas i samma avsnitt. Den brottsliga gärningen avser att i strid med allmän folkrätt deportera eller tvångsförflytta en skyddad person. Vad som avses med skyddad person framgår av 3 §, se författningskommentaren till den paragrafen. detta sammanhang avses enligt Genèvekonvention IV civila. Deportation innebär förflyttning ut från det egna territoriet medan tvångsförflyttning sker inom det egna territoriet. Deportation kan, som utgångspunkt, endast äga rum i internationella väpnade konflikter eller Bestämmelsen är även tillämplig på icke- internationella väpnade konflikter där tvångsförflyttningar sker inom Det krävs dock att åtgärden innebär en förflyttning över ett visst geografiskt område. I regel avser deportationer och tvångsförflyttningar större grupper av Straffbestämmelsen omfattar dock även gärningar som riktar sig mot en person. För straffansvar krävs att deportationen eller tvångsförflyttningen sker i strid med allmän folkrätt. Därmed avses den internationella humanitära rätten, främst artikel 49 i Genèvekonvention IV. deportation och tvångsförflyttning, under vissa förutsättningar, är tillåtet. Detta gäller främst i de fall befolkningens säkerhet eller militära skäl gör det nödvändigt, t.ex. genom att befolkningen befinner sig inom ett område som är föremål för militära operationer eller utsätts för anfall eller att deras närvaro på en plats hindrar militära insatser. för att deportationen eller tvångsförflyttningen ska vara tillåten, att den sker under värdiga förhållanden. Som exempel kan nämnas att en ockuperande makt bl.a. måste sörja för att det erbjuds möjligheter till inkvartering och att sköta sin personliga hygien, att det finns tillgång till mat och mediciner samt att de berörda personernas säkerhet kan Om förhållandena vid en deportation eller tvångsförflyttning i allt för stor utsträckning avviker från de krav som uppställs i detta avseende kan gärningen på denna grund anses strida mot allmän folkrätt och omfattas av straffansvar, även om åtgärden som sådan varit tillåten. Så snart de skäl som motiverat en deportation eller tvångsförflyttning upphör ska personerna återföras. Enligt Jugoslavientribunalen är det inte möjligt för en stat att åberopa skydd av civila som ett giltigt skäl för deportation eller tvångsförflyttning om personerna inte möjligt efter att stridigheterna upphört återförs till sina hem205. ske under värdiga förhållanden. 204Jugoslavientribunalen, Trial Judgement, The Prosecutor v. , 1999, IT- 95-14/1-T, para 57. 205Jugoslavientribunalen, Trial Judgement, Prosecutor v. , 2001, IT-98-33- T, para 525. En förflyttning eller deportation som sker med den berördes samtycke omfattas inte av straffansvaret. Förutsättningen är emellertid att personen under rådande omständigheter kan anses ha haft möjlighet att uttrycka en verklig vilja om eller medgivande till åtgärden. Straffansvaret omfattar såväl den som faktiskt utför eller verkställer deportationen eller tvångsförflyttningen som den som har beordrat den. Bestämmelsen behandlas i avsnitt 11.4.9. Relevant reglering finns i Romstadgan artiklarna 8:2 a (vi) och 8:2 c (iv). redovisas i samma avsnitt. Den brottsliga gärningen avser att verkställa eller döma ut ett straff mot en skyddad person utan att han eller hon först fått en rättvis rättegång. Innebörden av begreppet skyddad person framgår av 3 §, se författningskommentaren till den paragrafen. Vad som krävs för att kravet på en rättegång ska vara uppfyllt regleras i den internationella humanitära rätten. I III och IV finns en katalog över rättigheter som är aktuella i detta sammanhang. Där regleras bl.a. rätten att bli dömd av en opartisk domstol, att få tillgång till ett försvar och en tolk, att underrättas om de anklagelser som finns, att dömas utifrån principen om individuellt straffrättsligt ansvar och legalitetsprincipen, att inte dömas för samma sak två gånger (ne bis in idem) samt rätten att informeras om möjligheterna att överklaga en dom eller ett beslut206. utdömande och verkställande av dödsstraff finns ytterligare I artikel 75 i tilläggsprotokoll I och artikel 6 i tilläggsprotokoll II kompletteras konventionernas rättighetskataloger med ytterligare Där anges bl.a. att en opartisk och regelrätt tillsatt domstol ska iaktta allmänt erkända principer för ett korrekt rättsligt förfarande. Därmed avses bl.a. rätten att inte retroaktivt dömas för brott, att betraktas som oskyldig till dess annat bevisats, att ges möjlighet att närvara vid sin egen rättegång, att inte behöva vittna mot sig själv eller erkänna sig skyldig, att ges möjlighet att förhöra motpartens vittnen och åberopa egna vittnen samt att få ett offentligt domslut. En straffbar gärning kan bestå dels i att någon helt nekas en rättslig prövning, dels i att den rättsliga prövningen strider mot den humanitära rättens krav på rättvis rättegång i sådan omfattning att personen vid en sammantagen bedömning kan anses ha blivit berövad rätten till en sådan Varje avsteg från rättighetskatalogen medför därmed inte Underlåtenhet att pröva eller ompröva ett frihetsberövande torde kunna omfattas. Detsamma torde gälla i de fall en tilltalad inte tillåts närvara vid sin rättegång, åberopa vittnen eller på annat sätt Däremot torde inte t.ex. en vägran att tillåta motförhör med motparts vittnen ensamt utgöra ett straffbart avsteg från de föreskrivna 206 Artiklarna 84, 86, 87, 99, 102–107 i och artiklarna 33, 64–74, 77, 117 i . 207 Artiklarna 100 och 101 i samt artiklarna 74 och 75 i . Frågan om rätten till en rättvis rättegång har prövats i praxis från andra Personer som bl.a. nekats juridiskt biträde, möjlighet att försvara sig och rätt till tolk eller vägrats information om vad de åtalas för eller vilka bevis som åberopas mot dem, ansågs av Nürnbergtribunalen vara förvägrade en rättvis rättegång208. I fallet J. Altstötter and Others209 hade personer som åtalats och dömts för brott gripits och i hemlighet transporterats till bl.a. för lagföring vid specialdomstolar inrättade av den nazistiska regeringen (Sondergerichte och Volksgerichtshof). Dessa personer hade hållits helt avskilda från yttervärlden, inte tillåtits att åberopa egen bevisning och inte heller haft möjlighet att ta del av den bevisning som åberopats mot dem. Rättegångarna saknade helt offentlig insyn och inga officiella dokument fördes över vad som förevarit. I vissa fall hade de tilltalade nekats rätten till ett försvar och i andra fall rätten att välja sitt försvar. De hade inte alls eller endast före förhandlingen fått kännedom om de anklagelser som riktades mot dem. Vid en sammantagen bedömning ansåg Nürnbergtribunalen att de tilltalade, på ett straffbart sätt, hade förvägrats rätten till en rättvis rättegång. Även praxis från som rör rätten till en rättvis rättegång kan lämna viss ledning vid bedömningen av om en straffbar Bestämmelsen behandlas i avsnitt 11.4.10. Romstadgans reglering finns i artiklarna 8:2 a (viii) och 8:2 c (iii). Övriga rättskällor redovisas i samma Den brottsliga gärningen består i att ta en skyddad person som gisslan i syfte att förmå en stat, person eller organisation att utföra eller avstå från Vad som avses med skyddad person framgår av 3 §, se författningskommentaren till den paragrafen. Här avses personer som befinner sig i händerna på en part i konflikten, bl.a. krigsfångar, civila som internerats eller personer som inte tillåts lämna ett territorium som kontrolleras av motparten. Även personer som inte fysiskt berövats sin frihet men som befinner sig inom ett territorium som ockuperas eller i praktiken kontrolleras av motparten kan omfattas. Med gisslantagande avses att gripa, internera eller på annat sätt frihetsberöva en person under hot om att denne kommer att dödas, skadas eller hållas fortsatt frihetsberövad om inte en stat, organisation eller en fysisk eller juridisk person eller grupp av personer, utför eller avstår från att utföra en viss handling. Detta ska vara ett uttryckligt eller underförstått villkor för att personen inte ska dödas, skadas eller släppas Det särskilda syftet måste föreligga redan då den skyddade personen berövas sin frihet210. För straffansvar krävs dock inte att frihetsberövandet som sådant strider mot den humanitära rätten. 208 S. Sawada and Others, 1946, UNWCC, LRTWC, vol. V, pp. 1 f.; 13 AD 302–304. 209 J. Altstötter and Others, 1947, UNWCC, LRTWC, vol. VI, pp. 1 f.; 14 AD 278. 210 Jugoslavientribunalen, Trial Judgement, The Prosecutor v. , 2000, IT- 95-14-T, para 158. Enligt Jugoslavientribunalen kännetecknas brottet ofta av att sådana hot riktas mot civila som hålls frihetsberövade eller mot krigsfångar tillhörande motparten i syfte att uppnå militära fördelar. Bestämmelsen behandlas i avsnitt 11.4.11. I Romstadgan finns reglering i artiklarna 8:2 b (xxvi) och 8:2 e (vii). Övriga rättskällor redovisas i samma avsnitt. Bestämmelsen innebär att den som till nationella väpnade styrkor eller väpnade grupper rekryterar eller för direkt deltagande i fientligheter använder barn som inte fyllt döms för krigsförbrytelse. Vad som avses med nationell väpnad styrka framgår av artikel 43 i tilläggsprotokoll I. Således omfattas alla organiserade väpnade styrkor, grupper och enheter som står under befäl av någon som inför den parten ansvarar för sina underlydandes uppförande, även om denna part företräds av en regering eller en myndighet som inte är erkänd av en motpart. Väpnade grupper, som inte tillhör en stats väpnade styrkor, ska vara underkastade ett internt disciplinärt system som bland annat ska säkerställa att de folkrättsliga reglerna som tillämpas i väpnade konflikter iakttas. Även upproriska väpnade styrkor eller andra organiserade grupper som under ansvarigt kommando utövar sådan kontroll över en del av dess territorium att de kan utföra sammanhängande och samordnade militära operationer omfattas av straffansvaret. Som exempel kan nämnas rebellgrupper. Straffansvaret för rekrytering innefattar varje åtgärd som leder till att barn som inte fyllt formellt eller i praktiken kan anses tillhöra en nationell väpnad styrka eller väpnad grupp. Därmed omfattas rekrytering som sker såväl frivilligt som genom tvång eller som annars är att anse som obligatorisk. Ansvaret kan bl.a. omfatta inskrivning i en skola som drivs eller på annat sätt har nära samband med en stats militära organisation om inskrivningen också innebär att barnet i händelse av väpnad konflikt ska delta i stridigheter. Förbudet mot användande av barn för direkt deltagande i fientligheterna avser alla barn . Med sådant deltagande i fientligheterna avses, förutom deltagande i strid, även t.ex. att hålla utkik, spionera, sabotera, arbeta i en vapen- eller ammunitionsfabrik samt transportera vapen till platser där stridigheter pågår. Vidare omfattar straffansvaret användning av barn som lockbete, kurirer eller vakter vid t.ex. militära förläggningar eller vapen- och ammunitionsförråd. Begreppet direkt deltagande i fientligheterna är därmed, när det gäller barn, något vidare än vad som allmänt gäller i fråga om civila, jfr författningskommentaren till 9 § första stycket 1 och avsnitt 4.5.8. Utanför bestämmelsen faller användande av barn för utförande av arbete eller uppdrag som endast indirekt har samband med stridigheterna, t.ex. att leverera förnödenheter till en militärbas eller att utföra hushållssysslor hos militär personal. Barn som på eget initiativ och utan koppling till en nationell väpnad styrka eller väpnad grupp deltar i fientligheterna, t.ex. genom att kasta sten eller egentillverkade brandbomber, används inte av annan för direkt deltagande. Det saknar betydelse vilken av parterna i konflikten ett barn kan antas tillhöra. Skyddet mot rekrytering och direkt deltagande i fientligheterna omfattar alla barn som inte fyllt . Det krävs inte uppsåt i förhållande till den omständigheten att ett barn inte uppnått ålder. Det är tillräckligt med oaktsamhet. Detta regleras i 12 §, se författningskommentaren till denna paragraf. Regleringen behandlas i avsnitt 11.11. Enligt paragrafens andra stycke är straffet fängelse i högst . Ansvaret för krigsförbrytelser som riktar sig mot person omfattar gärningar av varierande straffvärde där de dock allmänt sett torde ha ett så högt straffvärde att de är att rubricera som grov krigsförbrytelse, jfr kommentaren till 11 §. Under brott av normalgraden kan bl.a. falla att skada en person försatt ur stridbart skick, förutsatt att det inte är fråga t.ex. om ett omfattande eller systematiskt handlande och skadan inte är av allt för allvarlig karaktär. Straffansvar för grovt brott regleras i 11 §. 5 § För krigsförbrytelse döms, om gärningen ingår som ett led i eller på annat sätt står i samband med en internationell väpnad konflikt eller ockupation, den som 1.för en ockupationsmakts räkning låter förflytta en del av dess civilbefolkning till ett ockuperat område, 2.tvingar en medborgare i en stat som är motpart i konflikten att delta i militära operationer mot den egna staten eller tvingar en skyddad person att tjänstgöra i en fientlig makts väpnade styrkor, eller 3.i strid med allmän folkrätt frihetsberövar en skyddad person eller på ett oförsvarligt sätt dröjer med att sända hem en krigsfånge eller en civil person som berövats friheten. Straffet är fängelse i högst . Paragrafen, som behandlas i avsnitt 11.1, 11.5 och 11.11, avser krigsförbrytelser som begås mot person. Enligt första stycket krävs att en gärning enligt punkterna 1–3 ingår som ett led i eller på annat sätt står i samband med en internationell väpnad konflikt eller ockupation. Vad som avses med detta krav har behandlats i författningskommentaren till 4 § första stycket. Paragrafen är inte tillämplig i icke-internationella väpnade konflikter. Bestämmelsen behandlas i 11.5.1. Romstadgans reglering finns i artikel 8:2 b (viii). Övriga rättskällor redovisas i samma avsnitt. Bestämmelsen är endast tillämplig under ockupation. Den brottsliga gärningen avser att för en ockupationsmakts räkning låta förflytta en del av dess civilbefolkning till ett ockuperat område. Med ockupationsmakt avses den fientliga makt som utövar administrativ makt och kontroll över en ockuperad stat. Ett ockuperat område omfattar det territorium som befinner sig under den fientliga maktens herravälde, se författningskommentaren till 4 § första stycket samt avsnitt 4.5.3. För straffansvar krävs inte att den ockuperande statens befolkning förflyttas med tvång. Även åtgärder som vidtas i syfte att förmå delar av befolkningen att flytta till ett ockuperat område, t.ex. beslut om finansiella bidrag, skattelättnader eller bistånd med flytt och bosättning, kan omfattas av ansvaret. Det måste emellertid finnas ett samband mellan åtgärden och befolkningens förflyttning. En förflyttning ska ske för en ockupationsmakts räkning. Åtgärden kan t.ex. utgöra ett led i den ockuperande statens strategi att stärka sin ställning inom det ockuperade området. Det är inte nödvändigt att ockupationsmakten uttryckligen beordrat förflyttningen. Beroende på omständigheterna kan det vara tillräckligt att en förflyttning sker med ockupationsmaktens godkännande. Gärningar som begås av enskilda på eget initiativ omfattas därmed inte av bestämmelsen. Ansvaret avser inte förflyttning av enstaka personer. Det krävs att den ockuperade befolkningens möjligheter att tillvarata sina ekonomiska och sociala rättigheter i något avseende hotas genom åtgärden, t.ex. genom att den ockuperande statens befolkning tar övergivna hus, mark eller annan egendom i besittning, vilket försvårar för den ockuperade befolkningen att återvända eller tillvarata sina rättigheter. Tillfälliga förflyttningar eller förflyttningar av den ockuperande statens militära styrkor som sker i militärt syfte, som inte påverkar den ockuperade befolkningens möjligheter i detta avseende, faller därmed utanför bestämmelsen. Straffansvaret omfattar såväl den som beslutar om en åtgärd som den som genomför den. Det krävs inte att den som begår gärningen delar ockupationsmaktens syfte med förflyttningen. Bestämmelsen behandlas i avsnitt 11.5.2. Relevant reglering finns i Romstadgan artiklarna 8:2 a (v) och 8:2 b (xv). Övriga rättskällor redovisas i samma avsnitt. Bestämmelsen innefattar två led. Den brottsliga gärningen kan bestå dels i att en medborgare i en stat som är motpart i konflikten tvingas delta i militära operationer mot den egna staten, dels i att en skyddad person tvingas tjänstgöra i en fientlig makts väpnade styrkor. De båda leden är till stor del överlappande. Vad som avses med skyddad person framgår av 3 §, se författningskommentaren till den paragrafen. Bestämmelsens första led straffbelägger den som genom hot eller annan handling tvingar en medborgare i en stat som utgör motpart i konflikten att delta i militära operationer riktade mot den egna staten. Det uppställs inget krav på att operationerna utförs av den fientliga statens väpnade styrkor. Med militära operationer avses i första hand militära anfall dvs. deltagande i strid. Straffansvaret kan emellertid omfatta tvång att utföra vissa sådana arbetsuppgifter som en ockupationsmakt är förbjuden att ålägga civila eller krigsfångar att utföra och som i vart fall indirekt kan hänföras till stridigheterna. Enligt artikel 51 i Genèvekonvention IV är det tillåtet för en ockupationsmakt att ålägga civila arbetsuppgifter som är nödvändiga för ockupationsarméns behov eller för allmännyttiga ändamål. Sådant arbete får emellertid inte främja ockupationsmaktens krigföring. Därmed är det t.ex. förbjudet att ålägga civila att transportera eller tillverka vapen och ammunition. Motsvarande regler finns i artiklarna 49–57 i Genèvekonvention III såvitt avser Där anges bl.a. att det är förbjudet att kräva att en krigsfånge utför arbete som kan vara förnedrande eller farligt som t.ex. minröjning. Bestämmelsens andra led straffbelägger den som genom handling eller hot tvingar en skyddad person att delta i militära operationer som riktar sig mot dennes hemland eller på annat sätt tjänstgöra i fientlig makts väpnade styrkor. Med militära operationer avses detsamma som i bestämmelsens första led. Vad som avses med väpnad styrka definieras i artikel 43 i tilläggsprotokoll I. Till skillnad från bestämmelsens första led uppställs inget krav på att den militära operationen ska rikta sig mot det land där den skyddade personen är medborgare. Det är tillräckligt att den riktar sig mot personens hemland. Vidare omfattar bestämmelsen tvång att tjänstgöra i den fientliga maktens styrkor, oavsett mot vilken part de riktar sina militära operationer, dvs. även i de fall de riktar sig mot t.ex. allierade länder. Bestämmelsen behandlas i avsnitt 11.5.3. Reglering finns i Romstadgans artikel 8:2 a (vii) samt artikel 85:4 b) i tilläggsprotokoll I till . Övriga rättskällor redovisas i samma avsnitt. Bestämmelsen innefattar två led.