prop · H103115 · 2014-03-07 00:00:00 — Kommissionen yrkade att domstolen skulle fastställa att underlåtit att uppfylla sina skyldigheter enligt direktiv /112/EG om ett gemensamt system för mervärdesskatt (mervärdesskattedirektivet), genom att i praktiken begränsa ordningen för mervärdesskattegrupper till tillhandahållare av finansiella tjänster och försäkringstjänster. bestred talan och anförde bl.a. följande. Föremålet för kommissionens talan har utvidgats och ändrats från det administrativa förfarandet till processen i domstolen. I det motiverade yttrandet gjorde kommissionen gällande att den svenska lagstiftningen skulle strida mot principen om skatteneutralitet vilket under domstolsprocessen ersatts med ett påstående om att lagstiftningen skulle strida mot likabehandlingsprincipen. Det handlar om en otillåten taleändring varför kommissionens påstående i denna del ska avvisas. I övrigt har gjort gällande att de ifrågasatta svenska bestämmelserna ligger inom ramen för det skönsmässiga utrymme medlemsstaterna har enligt artikel 11 i mervärdesskattedirektivet att fastställa de närmare villkoren för en nationell ordning med gruppregistrering till mervärdesskatt. De svenska reglerna i 6 a kap. 2 § mervärdesskattelagen kommer inte i konflikt med grundläggande principer på mervärdesskatteområdet. De företag i den finansiella sektorn som omfattas av den svenska ordningen befinner sig inte i en jämförbar situation med andra företag i . I vart fall innebär den svenska ordningen inte någon godtycklig olikbehandling av företagsgrupper utanför den finansiella sektorn utan grundar sig på objektiva skäl. dom : Kommissionens talan avvisades i den del den avsåg åsidosättande av likabehandlingsprincipen. ogillades kommissionens yrkande. Domstolen påpekade att under förutsättning att unionsrätten följs är det tillåtet för medlemsstaterna att inskränka tillämpningen av ordningen enligt artikel 11 i syfte att förhindra skatteundandragande eller skatteflykt. kommissionen inte på ett övertygande sätt visa att det saknades fog för att, i syfte att förhindra skatteundandragande och skatteflykt, begränsa möjligheten att bilda en mervärdesskattegrupp till att avse företag som direkt eller indirekt står under tillsyn och som således omfattas av ett regelverk för offentlig kontroll. C-64/11 (UDEUD2011/159) Europeiska kommissionen mot Kommissionen yrkade att domstolen skulle fastställa att underlåtit att uppfylla sina skyldigheter enligt artikel 49 FEUF respektive artikel 31 i genom vissa bestämmelser enligt vilka orealiserade kapitalvinster beskattas när ett bolag flyttar sitt säte eller platsen för bolagets verkliga ledning från till en annan medlemsstat eller när ett bolags fasta driftsställe upphör med sin verksamhet i eller ett bolag utan att upphöra med sin verksamhet i flyttar tillgångar från till en annan medlemsstat, medan en liknande flytt av ett bolags säte i eller överföring av tillgångar från sätet till en filial i samma medlemsstat inte medför några intervenerade till stöd för och anförde bl.a. följande. Rätten till fri etablering utgör inte något hinder mot nationella bestämmelser om uttagsbeskattning som de ifrågasatta spanska reglerna. Även om så skulle vara fallet kan sådana bestämmelser om uttagsbeskattning av företag rättfärdigas med hänvisning till behovet av att säkerställa en välavvägd fördelning av beskattningsrätten mellan medlemsstaterna och för att förebygga skatteundandraganden. dom : Domstolen hänvisade i allt väsentligt till den bedömning som gjorts i mål C-371/10 National Indus och C-38/10 Kommissionen mot och fann att de spanska bestämmelserna om uttag av skatt när ett bolag flyttar sitt säte eller platsen för bolagets verkliga ledning från till en annan medlemsstat och när ett bolag flyttar tillgångar från till en annan medlemsstat stred mot artikel 49 FEUF. om uttag av skatt när ett fast driftsställe upphör med sin verksamhet i inte oförenliga med artikel 49 FEUF. skatt i sistnämnda situation berodde inte på någon förflyttning mellan Kommissionens talan vad avsåg överträdelse av artikel 31 i avvisades. Detta eftersom kommissionens formella underrättelse inte innehöll något påstående om överträdelse av nämnda C-74/11 (UDEUD2011/150) Europeiska kommissionen mot Republiken Kommissionen yrkade att domstolen skulle fastställa att inte uppfyllt sina skyldigheter enligt direktiv /112/EG om ett gemensamt system för mervärdesskatt (mervärdesskattedirektivet), bl.a. genom att begränsa ordningen för mervärdesskattegrupper till tillhandahållare av finansiella tjänster och försäkringstjänster. intervenerade till stöd för och anförde bl.a. följande. De ifrågasatta finska bestämmelserna ligger inom ramen för det skönsmässiga utrymme medlemsstaterna har, vid tillämpningen av artikel 11 i mervärdesskattedirektivet, att fastställa de närmare villkoren för en nationell ordning med gruppregistrering till mervärdesskatt. De ifrågasatta finska bestämmelserna kommer inte i konflikt med grundläggande principer på mervärdesskatteområdet. De företag i den finansiella sektorn som omfattas av de ifrågasatta bestämmelserna befinner sig inte i en jämförbar situation med andra företag i . I vart fall innebär den finska ordningen inte någon godtycklig olikbehandling av företagsgrupper utanför den finansiella sektorn utan grundar sig på objektiva skäl. Kommissionens talan ska således lämnas utan bifall såvitt den avser att inte uppfyllt sina skyldigheter enligt artikel 11 i mervärdesskattedirektivet genom att begränsa möjligheten till att registrera mervärdesskattegrupper till tillhandahållare av tjänster inom den finansiella sektorn och försäkringstjänster (jfr mål C-480/10 Kommissionen mot ovan). dom : Kommissionens talan avvisades i den del den avsåg åsidosättande av likabehandlingsprincipen. I övrigt ogillades kommissionens yrkande. Domstolen påpekade att under förutsättning att unionsrätten följs är det tillåtet för medlemsstaterna att inskränka tillämpningen av ordningen enligt artikel 11 i syfte att förhindra skatteundandragande eller skatteflykt. Enligt domstolen kunde kommissionen inte visa att inskränkningen till företag i den finansiella sektorn saknade grund. C-261/11 (UDEUD2011/312) Europeiska kommissionen mot Kommissionen yrkade att domstolen skulle fastställa att underlåtit att uppfylla sina skyldigheter enligt artikel 49 FEUF och artikel 31 i genom vissa bestämmelser enligt vilka orealiserade kapitalvinster beskattas när ett bolag flyttar enskilda tillgångar till en annan medlemsstat, medan en liknande flytt inom inte medför några omedelbara skattekonsekvenser. intervenerade till stöd för och anförde bl.a. följande. Den danska lagstiftningen om uttagsbeskattning strider inte mot artikel 49 FEUF och artikel 31 i . Lagstiftningen kan rättfärdigas med hänvisning till behovet av att säkerställa en välavvägd fördelning av beskattningsrätten mellan medlemsstaterna och av att förebygga skatteundandraganden och går inte utöver vad som är nödvändigt för att uppnå dessa ändamål. dom : Domstolen hänvisade i allt väsentligt till den bedömning som gjorts i mål C-371/10 National och C-38/10 Kommissionen mot och fann att de danska bestämmelserna, som föreskrev uttag av skatt när ett bolag flyttar enskilda tillgångar till en annan medlemsstat eller EES-stat, var oproportionerliga och därmed stred mot artikel 49 FEUF och artikel 31 i . Enligt domstolen har en medlemsstat möjlighet att föreskriva en annan betalningstidpunkt än vid själva överföringen och det även vad gäller tillgångar som normalt sett inte realiseras. C-270/11 (UDEUD2011/171) Europeiska kommissionen mot Kommissionen yrkade bl.a. att domstolen skulle fastställa att inte hade uppfyllt sina skyldigheter enligt artikel 260.1 FEUF eftersom inte vidtagit nödvändiga åtgärder för att följa domstolens dom i mål C-185/09 och förplikta att betala ekonomiska sanktioner i form av vite och standardbelopp. bestred kommissionens yrkande om att skulle förpliktas att betala ett standardbelopp och i vart fall att skulle förpliktas att betala både ett standardbelopp och vite samt yrkade att domstolen skulle ogilla kommissionens talan i dessa delar. bestred även storleken av beloppen på de av kommissionen yrkade ekonomiska sanktionerna och begärde att domstolen, under förutsättning att den ansåg att skulle förpliktas att betala ekonomiska sanktioner, skulle bestämma dessa till de lägre belopp som domstolen med hänsyn till omständigheterna i målet ansåg vara skäligt. Till grund för denna inställning anfördes i huvudsak följande. Kommissionens värdering av den aktuella överträdelsen är alltför hård vad gäller svårighetsgrad, varaktighet och behov av avskräckande effekt. I synnerhet har kommissionen inte visat förekomsten av omständigheter som skulle motivera en tillämpning av en så hög koefficient som 10 för svårighetsgraden för den aktuella överträdelsen och det saknas under alla förhållanden anledning att tillämpa en så hög koefficient. Direktiv /24/EG om lagring av uppgifter som genererats eller behandlats i samband med tillhandahållande av allmänt tillgängliga elektroniska kommunikationstjänster eller allmänna kommunikationsnät och om ändring av direktiv /58/EG (datalagringsdirektivet) har inte den betydelse för den inre marknadens funktion som kommissionen påstår och kommissionen har inte visat att underlåtelse att genomföra datalagringsdirektivet har haft den betydelse för allmänna och enskilda intressen som påstås. I vart fall ifrågasätts att underlåtenheten skulle kunna ha haft någon sådan inverkan av betydelse för allmänna och enskilda intressen med hänsyn till den ringa grad av harmonisering som datalagringsdirektivet innebär och till den nationella reglering som finns i kraft. har inte heller tidigare underlåtit att efterkomma någon dom från domstolen och omständigheterna som lett till underlåtenhet i detta fall är extraordinära. Mot den bakgrunden saknas anledning att förplikta att betala något standardbelopp. domstolen skulle finna anledning att ådöma ekonomiska sanktioner, föreligger det skäl att bestämma storleken av sanktionerna till lägre belopp än vad kommissionen har yrkat. Den lagstiftning som genomförde direktivet i svensk rätt trädde i kraft Kommissionen återkallade i samband därmed sitt yrkande om att skulle förpliktas att betala vite. dom : Domstolen biföll kommissionen talan på så sätt att den fastställde att inte hade vidtagit nödvändiga åtgärder för att följa domstolens dom i mål C-185/09 och ålade att betala ekonomiska sanktioner i form av ett Som skäl för sitt ställningstagande uttalade domstolen bl.a. att underlåtenhet att efterkomma domen kunde komma att påverka allmänna och enskilda intressen samt att ansenlig tid hann förflyta från att den tidigare domen meddelades till att lagstiftningen var i fullständig överensstämmelse med denna. fanns därför skäl att förplikta att betala ett standardbelopp. det gällde standardbeloppets storlek konstaterade domstolen att syftet med datalagringsdirektivet bl.a. är att skydda en väl fungerande inre marknad men att kommissionen hade att styrka sitt påstående om att konkurrensvillkoren för teletjänster på den inre marknaden rubbats, vilket kommissionen inte hade förmått. standardbeloppets storlek tog domstolen hänsyn till den förmildrande omständigheten att underlåtit att följa en dom enligt artikel 258 FEUF. Däremot togs ingen hänsyn till de interna svårigheter av extraordinärt slag som gjort gällande varit förknippade med det aktuella lagstiftningsförfarandets särdrag. C-274/11 (UDEUD2011/273) mot Europeiska unionens råd och C-295/11 (UDEUD2011/274) Republiken mot och yrkade att domstolen skulle ogiltigförklara rådets beslut om bemyndigande av ett fördjupat samarbete på området skapande av ett enhetligt patentskydd (2011/167/EU). Till stöd för sin talan anförde bl.a. att rådet genom att anta beslutet om bemyndigande av ett fördjupat samarbete missbrukat sina befogenheter när målet med samarbetet inte är att alla medlemsstater ska delta, utan att undvika förhandlingar med en medlemsstat genom att lägga fram en lösning där denna medlemsstat utesluts, och genom att använda ett fördjupat samarbete för att i själva verket ingå ett internationellt mellanstatligt avtal enligt artikel 142 i Europeiska patentkonventionen. bl.a. gällande att rådets beslut stred mot artikel 20.1 första stycket FEU, enligt vilken ett sådant förfarande endast är tillåtet inom ramen för unionens icke-exklusiva befogenheter, eftersom unionen har exklusiv befogenhet att skapa europeiska rättigheter på grundval av artikel 118 2013/14:115 Rådet bestred och talan och tillbakavisade påståendena Bilaga 1 om maktmissbruk och om att förutsättningarna för att besluta om ett fördjupat samarbete inte skulle ha varit uppfyllda. Rådet anförde bl.a. att beslutet om att gå vidare med ett fördjupat samarbete antogs först sedan det stod klart att samtliga medlemsstater inte kunde enas om den språkregim som bör gälla för ett enhetligt patentskydd. intervenerade till stöd för rådet, anslöt sig till de grunder och omständigheter som rådet anfört och anförde bl.a. följande. Det omtvistade beslutet avser skyddet för immateriella rättigheter som är ett område där medlemsstaterna och unionen har delad behörighet. Något hinder enligt artikel 20.1 första stycket FEU mot att anta beslutet föreligger därmed inte. Vidare fattades det omtvistade beslutet först sedan det visat sig vara omöjligt att inom överskådlig tid hitta en lösning på frågan om språkanvändningen för ett EU-patent som medlemsstaterna enhälligt kunde ställa sig bakom. dom : Domstolen gjorde bedömningen att rådet haft befogenhet att bemyndiga det fördjupade samarbetet och att det angripna beslutet inte utgjorde maktmissbruk utan – mot bakgrund av att det var omöjligt att uppnå en gemensam reglering för hela unionen inom en rimlig tid – bidrog till integrationsprocessen. Beslutet utgjorde inte heller ett åsidosättande av villkoret att ett beslut om bemyndigande av ett fördjupat samarbete ska antas som en sista utväg. Med hänsyn till detta och då varken eller talan kunde vinna bifall på någon av övriga åberopade grunder ogillade domstolen deras respektive talan i dess helhet. C-301/11 (UDEUD 2011/313) Europeiska kommissionen mot Kommissionen yrkade att domstolen skulle fastställa att underlåtit att uppfylla sina skyldigheter enligt artikel 49 FEUF genom vissa bestämmelser enligt vilka orealiserade kapitalvinster beskattas när ett företag, eller en del därav, flyttas till en annan medlemsstat eller när ett företags säte eller platsen för den verkliga ledningen flyttas till en annan medlemsstat. intervenerade till stöd för men lämnade inte in någon skriftlig interventionsinlaga. dom : Domstolen konstaterade att , efter domstolens dom i mål C-371/10 National , inte bestred kommissionens talan som bifölls. C-514/11 P (UDEUD2012/53), para Protecção da Natureza (LPN) mot Europeiska kommissionen, och C-605/11 P (UDEUD2012/54), Republiken mot Europeiska kommissionen LPN och , var och en för sig, överklagade tribunalens dom i mål T-29/08 (LPN mot kommissionen) och yrkade att domstolen med upphävande av domen skulle bifalla LPN:s begäran om tillgång till handlingar i ett överträdelseärende. Det finns inte något som motiverar en tillämpning av en allmän presumtionsregel för sekretess i överträdelseärenden. Kommissionen borde därför ha gjort en konkret och individuell prövning av innehållet i var och en av handlingarna i det aktuella överträdelseärendet. Även om en allmän presumtionsregel skulle anses tillämplig borde kommissionen ex officio ha prövat huruvida denna presumtion faktiskt var tillämplig i detta fall. Åberops- och bevisbördan för om presumtionen i det enskilda fallet är tillämplig eller inte kan inte åvila sökanden. Att det inte finns anledning till en allmän presumtion för sekretess blir än tydligare när, som här, handlingarna innehåller miljöinformation enligt förordning (EG) 1367/2006 om tillämpning av bestämmelserna i om tillgång till information, allmänhetens deltagande i beslutsprocesser och tillgång till rättslig prövning i miljöfrågor på gemenskapens institutioner och organ (Århusförordningen) och Konventionen om tillgång till information, allmänhetens deltagande i beslut och rätt till överprövning i miljöfrågor (Århuskonventionen). Artikel 6.1 andra meningen i Århusförordningen påverkar bedömningen enligt förordning (EG) nr 1049/2001 om allmänhetens tillgång till , rådets och kommissionens handlingar (öppenhetsförordningen) på så sätt att rätten att få del av handlingar som innehåller miljöinformation förstärks. Därigenom minskar således utrymmet för att anse att det skulle föreligga en allmän presumtion för sekretess och ökar utrymmet för att det finns ett övervägande allmänintresse av att handlingarna lämnas ut. dom : Överklagandena avslogs. Domstolen ansåg inte att tribunalen gjorde någon felaktig rättstillämpning när den fann att kommissionen kunde grunda sig på en allmän presumtionsregel – enligt vilken ett beslut att under den administrativa fasen av ett fördragsbrottsförfarande bevilja allmänheten tillgång, helt eller delvis, till handlingar hänförliga till detta förfarande äventyrar uppnåendet av syftet med förfarandet – för att neka tillgång till dessa handlingar enligt artikel 4.2 tredje strecksatsen i öppenhetsförordningen. Detta eftersom det kan presumeras att ett utlämnande av handlingar hänförliga till ett fördragsbrottsförfarande under dess administrativa fas skulle kunna ändra ett sådant förfarandes karaktär och förlopp och följaktligen att ett sådant utlämnande i princip undergräver skyddet för syftet med utredningen i den mening som avses i artikel 4.2 tredje strecksatsen. Vidare gjorde domstolen bedömningen att det av formuleringen av de båda meningarna i artikel 6.1 i århusförordningen och dessas systematik framgår klart att unionslagstiftaren avsåg att undanta fördragsbrottsförfaranden från tillämpningsområdet för denna bestämmelse i dess helhet. C-40/12P, C-50/12P och C-58/12P (UDEUD2012/356) Gascogne Sack m.fl. mot Europeiska kommissionen Gascogne Sack m.fl. (klagandena) yrkade att domstolen i första hand skulle upphäva den överklagade domen och återförvisa målet till tribunalen för en prövning av de ekonomiska konsekvenserna av att tribunalen inte avgjorde målet inom skälig tid och i andra hand sätta ned de böter som kommissionen ålagt klagandena. Under handläggningen uppmanade domstolen bl.a. medlemsstaternas regeringar att besvara frågor angående vilka kriterier som ska beaktas vid bedömningen av huruvida ett förfarande vid tribunalen har tagit rimligt och vilka åtgärder som kan vidtas för att avhjälpa konsekvenserna av att förfarandet pågått orimligt . anförde sammanfattningsvis följande. De kriterier som ska beaktas vid bedömningen av huruvida ett förfarande vid en unionsdomstol tagit rimligt är de kriterier som liksom domstolen angett i sin respektive praxis, nämligen målets komplexitet, vilka intressen som står på spel för klaganden samt klagandens agerande och unionsdomstolens agerande. handläggningstid och som det är fråga om i de aktuella målen torde endast i undantagsfall kunna anses vara skälig. Detta måste dock bedömas med hänsyn till de nämnda kriterierna. Om principen om skälig tid skulle ha åsidosatts i målen synes den gottgörelse som i första hand bör komma i fråga vara nedsättning av de böter som företagen förpliktats att utge. En part bör som princip redan i tribunalen kunna få beaktat att dess rätt till rättegång inom skälig tid åsidosatts genom rättegången där om detta är lämpligt med hänsyn till den utredning och de bedömningar som frågan kräver. en part från att göra gällande ett sådant rättegångsfel först i samband med ett överklagande till domstolen. dom : Domstolen slog fast att frågan huruvida den tid som förflutit innan dom meddelas är rimlig ska bedömas med hänsyn till omständigheterna i varje enskilt mål, såsom tvistens komplexitet och parternas uppträdande och fann i förevarande fall att handläggningen vid tribunalen hade inneburit ett åsidosättande av artikel 47 andra stycket i Europeiska unionens stadga om de grundläggande rättigheterna (stadgan). Vidare fann domstolen att det inte kan krävas av en part att den åberopar ett rättegångsfel i ett skede då den fulla verkan av ett sådant fel ännu inte är känd och att klagandena därmed varit oförhindrade att vänta tills dess att förfarandet i tribunalen avslutats för att få kännedom om rättegångens totala tidsåtgång och därmed ha alla de uppgifter som är nödvändiga för att fastställa den kränkning som de ansåg sig ha blivit utsatta för. domstolen att en unionsdomstols underlåtenhet att iaktta sin skyldighet enligt artikel 47 andra stycket i stadgan inte i sig kan leda till att den 2013/14:115 överklagade domen upphävs och att denna underlåtenhet bör avhjälpas Bilaga 1 genom att en skadeståndstalan väcks vid tribunalen eftersom en sådan talan utgör ett effektivt rättsmedel. C-137/12 (UDEUD2012/230) Europeiska kommissionen mot Europeiska unionens råd Kommissionen yrkade att rådets beslut /853/EU om undertecknande för unionens räkning av den europeiska konventionen om rättsligt skydd för tjänster som bygger på eller utgörs av villkorad tillgång (beslutet) skulle ogiltigförklaras med stöd av två grunder. För det första ansåg kommissionen att artikel 114 FEUF inte var korrekt rättslig grund för beslutet. Den europeiska konventionen om rättsligt skydd för tjänster som bygger på eller utgörs av villkorad tillgång (konventionen), som beslutet avser, syftar inte till att förbättra villkoren för den inre marknaden och dess funktion, utan till att underlätta och främja tillhandahållandet av tjänster som bygger på villkorad tillgång mellan unionen och andra europeiska länder. Beslutet borde följaktligen ha antagits med stöd av artikel 207.4 FEUF som reglerar den gemensamma handelspolitiken. För det andra hävdade kommissionen att unionens exklusiva externa befogenheter enligt artiklarna 2.1, 3.1 och 3.2 FEUF har åsidosatts, såtillvida att rådet inte har ansett att konventionens ingående omfattas av unionens exklusiva befogenheter, trots att konventionen faller inom den gemensamma handelspolitikens område eller, i vart fall, att konventionens ingående kan påverka de gemensamma reglerna eller påverka deras räckvidd. Den intervenerade till stöd för rådet och anförde i huvudsak följande. Det var korrekt av rådet att anta beslutet med stöd av artikel 114 FEUF. Det huvudsakliga syftet med konventionen är nämligen att förbjuda ett antal aktiviteter på parternas territorier som ger otillåten tillgång till villkorade tjänster och att tillnärma parternas lagstiftning på området. Dessutom omfattar unionens befogenhet på den gemensamma handelspolitikens område inte sådana åtgärder som avses i artiklarna 6 och 8 i konventionen. Inte heller påverkar det förhållandet att medlemsstaterna undertecknar och ingår konventionen i dessa delar några gemensamma regler inom unionen. Beslutet strider således inte mot bestämmelserna om unionens exklusiva befogenheter enligt artiklarna 2.1, 3.1 och 3.2 FEUF, utan innehållet i konventionen omfattas av både unionens och medlemsstaternas befogenheter och ska således undertecknas och ingås av både unionen och dess medlemsstater. dom av : Domstolen ogiltigförklarade rådets beslut. Enligt domstolen ska dock verkningarna av det ogiltigförklarade beslutet bestå till dess att ett nytt beslut antas inom skälig tid, dock senast , med stöd av korrekt rättslig grund. T-403/05R (UDEUD 2011/326) plc mot Europeiska kommissionen plc yrkade i tribunalen (mål T-403/05) att tribunalen skulle ogiltigförklara kommissionens beslut av avslå MyTravels begäran om att få del av handlingar i en företagskoncentration. Sedan tribunalen ogillat MyTravels talan överklagande tribunalens dom till EU- domstolen (mål C-506/08). biföll dels talan, dels återförvisade en del av målet till tribunalen för förnyad prövning. aktuellt mål handlar om de delar av mål C-506/08 som återförvisat till tribunalen. har anfört i huvudsak följande.