prop · H103176 · 2014-03-18 00:00:00 — Enligt regeringens mening finns det inget anmärkningsvärt i att beneficiereglerna inte tillämpas vid ianspråktagandebeslut. Övervägande skäl talar i stället mot att reglerna om beneficium ska tillämpas vid beslut om ianspråktagande. Den registrerade ägaren anser sig ju inte ens själv vara ägare till fordonet och är normalt inte heller den som har fordonet i sin besittning och kan bruka det. Den civilrättslige ägaren kan genom att låta annan stå som registrerad ägare till fordonet i vägtrafikregistret kringgå de skyldigheter som följer med ett fordonsinnehav. Om en civilrättslig ägare av ett fordon låter en annan person stå som registrerad ägare av fordonet finns det därför enligt regeringens mening tillräcklig grund för att den civilrättslige ägarens behov av ett beneficieskydd inte ska beaktas vid ett ianspråktagande. Särskilt om ändring av beslut De omständigheter som gällde vid beslutsfattandet kan komma att ändras och därvid motivera att också beslutet om ianspråktagande ändras. Exempelvis kan värdet på fordonet ha felbedömts och en försäljning av egendomen inte antas ge ett överskott som gör åtgärden försvarlig. Det kan även finnas andra skäl för att ändra beslutet. bör därför ha möjlighet att ändra sitt beslut. Bestämmelserna i 4 kap. 33 och 34 §§ UB om hävande av utmätning och annan rättelse blir genom hänvisningen till utsökningsbalken tillämpliga på ett beslut om ianspråktagande. Någon särskild regel om ändring av beslut som föreslogs i promemorian behövs därför inte. Bortsett från den nämnda situationen kommer det emellertid i praktiken att finnas begränsat utrymme för rättelse – dels är beneficiereglerna inte tillämpliga, dels saknar frågan om vem som är civilrättslig ägare till ett fordon betydelse för möjligheten att besluta om ianspråktagande av detsamma. Det innebär att de kanske vanligaste grunderna för rättelse av utmätning inte är aktuella vid ianspråktagande. beslut att ta ett fordon i anspråk ska kunna överklagas. I promemorian föreslogs att den nya lagen skulle innehålla en särskild bestämmelse om överklagande. Enligt regeringens mening är det inte nödvändigt eftersom det följer av den hänvisning till utsökningsbalken som föreslås vid beslut om ianspråktagande. Bestämmelserna om överklagande i 18 kap. UB ska alltså tillämpas. Av 18 kap. 1 § UB framgår att lagen (1996:242) om domstolsärenden ska gälla vid överklaganden i den mån det inte föreskrivs något annat i kapitlet. Ett beslut får vidare, enligt 18 kap. 2 § UB, överklagas av den som beslutet angår, om det har gått honom emot och sökanden eller svaranden får klaga även över att beslutet gör intrång i tredje mans rätt. Det innebär att såväl den registrerade som den civilrättslige ägaren kan vara part hos . Även här är att märka att det inte kan komma i fråga att efter överklagande ändra ett beslut om ianspråktagande med hänvisning till beneficiereglerna. Även en efterföljande försäljning av fordonet bör, i enlighet med vad som anges i 18 kap. UB, kunna överklagas på samma sätt som försäljning av utmätt egendom. Särskilt om exekutiv försäljning m.m. Genom den föreslagna hänvisningen till utsökningsbalken blir vid ett beslut om ianspråktagande även reglerna i 8 och 9 kap. UB om försäljning tillämpliga. Det bör således inte i den nya lagen införas några särskilda regler om försäljning av fordonet. Fordonet kan alltså omhändertas och säljas exekutivt, oavsett vem som är ägare. Säljs fordonet är avsikten att den fordran som fordonet tagits i anspråk för ska regleras. Ett eventuellt överskott vid en exekutiv försäljning tillkommer den civilrättsliga ägaren och ska redovisas till denne. Föreningen har i sitt remissvar angett att äganderättsutredningar bör prövas av domstol och inte av . har efterfrågat ett klargörande av hur omfattande en äganderättsutredning bör vara och ställer sig frågande till om en sådan utredning ens bör ankomma på myndigheten. har i sitt remissvar också pekat på att myndigheten har ett antal presumtionsregler till hjälp för att, i samband med utmätning, kunna konstatera om egendom tillhör gäldenären. Inför utmätning av ett fordon gör en bedömning av om fordonet tillhör gäldenären eller om gäldenären ska anses vara ägare till fordonet, 4 kap. 17–19 §§ UB. Om i ett utsökningsmål mot den registrerade ägaren konstaterar att fordonet tillhör den registrerade ägaren eller att denne ska anses vara ägare till fordonet kommer fordonet således (om övriga förutsättningar för utmätning föreligger) att utmätas. Efter att fordonet sålts kommer ett eventuellt överskott också att betalas ut till den registrerade ägaren. Om i utsökningsmålet däremot konstaterar att fordonet inte tillhör den registrerade ägaren och att denne inte heller kan anses vara ägare till fordonet, kan fordonet inte utmätas, jfr 4 kap. 17 § UB. I enlighet med den nya lag som föreslås kommer emellertid att kunna besluta om att ianspråkta fordonet om den registrerade ägaren även i övrigt saknar utmätningsbara tillgångar som räcker till betalning av skulderna. Om fordonet säljs efter ett beslut om ianspråktagande kommer ett eventuellt överskott inte att med befriande verkan kunna betalas till den registrerade ägaren eftersom fordonet inför beslutet om ianspråktagande inte befunnits tillhöra den registrerade ägaren och denne inte heller ansetts vara ägare till fordonet. Sannolikt kommer emellertid i en sådan situation inte att ha några svårigheter att avgöra till vem ett eventuellt överskott ska betalas eftersom den civilrättslige ägaren troligtvis kommer att vara känd. Det torde bli mycket ovanligt att den civilrättslige ägaren inte självmant ger sig till känna under förfarandets gång. Det gäller givetvis i synnerhet i de fall där fordonet har ett så stort värde att det kan förutses uppkomma ett överskott av någon betydenhet som tillkommer den civilrättslige ägaren. måste alltså göra en äganderättsutredning i utsökningsmålet inför beslut om utmätning. En sådan utredning ska göras med en rimlig grad av noggrannhet, bl.a. ska uppgifter om den civilrättslige ägaren inhämtas och antecknas i protokollet. För den utredning som det här är fråga om finns redan väl etablerade metoder och förfaranden. Någon utökad utredning för i detta avseende är således inte aktuell. För den händelse att det råder tvist om vem som är berättigad till överskottet, t.ex. genom att flera personer gör gällande att de är civilrättsliga ägare till fordonet, kommer bestämmelsen i 13 kap. 7 § UB att bli tillämplig. Det innebär att i en sådan situation ska avsätta beloppet i avvaktan på att tvisten blir slutligt avgjord. Inte heller i en situation som den nämnda kommer att få en utökad skyldighet att utreda fordonets ägarförhållanden. Det kan också inträffa att försäljningen inte ger ett så högt belopp att hela fordringen täcks. I så fall kvarstår gäldenärens, dvs. den registrerade ägarens, skuld vad gäller restbeloppet. De särskilda bestämmelserna i 9 kap. 10 § UB om försäljning av egendom som innehas under förbehåll om återtaganderätt kommer också att tillämpas. Fordonet får endast säljas om köpeskillingen räcker till betalning av kreditgivarens fordran eller försäljningen med kreditgivarens samtycke i målet sker med förbehåll för hans eller hennes rätt enligt avtalet. Sker försäljningen med förbehåll för kreditgivarens rätt, svarar därefter den som förvärvar egendomen, dvs. fordonet, i stället för kredittagaren för dennes skyldigheter enligt avtalet. Kredittagare torde i dessa situationer vara den civilrättslige ägaren, snarare än den registrerade ägaren. Lagrådet anför att om ett ianspråktagande alltid ska kunna göras med åsidosättande av 9 kap. 10 § UB (fordonet säljs obelastat) är det inte riktigt att hävda att 9 kap. 10 § UB är tillämplig vid ianspråktagande. Regeringen vill klargöra att vad som avsågs med uttalandet i lagrådsremissen var att själva beslutet om ianspråktagande inte är beroende av bestämmelserna i 9 kap. 10 § UB. Bestämmelserna i 9 kap. 10 § UB kommer att tillämpas först vid en eventuell försäljning, då samma bestämmelser gäller för ett utmätt och ett ianspråktaget fordon. Ett fordon kan alltså, enligt gällande bestämmelser, säljas antingen obelastat eller belastat. Vid försäljning av utmätt egendom som är förvärvad med återtagandeförbehåll ska köpeskillingen inte bara räcka till betalning av 2013/14:176 de fordringar som ligger till grund för utmätningen utan också till betalning av kreditgivarens fordran – eller om kreditgivaren samtycker till det, försäljningen ske med förbehåll för dennes rätt. Samma sak ska alltså gälla vid försäljning av ett ianspråktaget fordon, dvs. för att fordonet ska kunna säljas obelastat måste köpeskillingen både räcka till betalning av det allmännas fordringar, som ju ligger till grund för ianspråktagandet, och till betalning av kreditgivarens fordringar. Ett ianspråktaget fordon kan emellertid säljas belastat på motsvarande sätt som ett utmätt fordon: om kreditgivaren ger sitt samtycke kan fordonet säljas med förbehåll för dennes rätt. Svensk Försäkring och menar i sitt remissvar att det vid reglering av försäkringsfall genom inlösen kan uppstå vissa problem. Regeringen anser att det inte bör bli några sådana befarade problem. Eftersom ianspråktagande endast är en kompletterande åtgärd blir situationen inte annorlunda än då inlösen ska ske av ett utmätt fordon. Försäkringsbolagen har naturligtvis också möjlighet att särskilt avtala om detta i försäkringsvillkoren. Kreditupplysning, dataskydd och sekretess Den som inhämtar kreditupplysningar om en person ska ha möjlighet att få uppgift om att har fattat beslut om ianspråktagande av ett fordon. Av 7 § första stycket punkten 1 kreditupplysningslagen (1973:1173) framgår att kreditupplysningar om fysiska personer, som inte är näringsidkare, inte får innehålla uppgifter om andra betalningsförsummelser än sådana som har slagits fast genom en domstols eller en annan myndighets avgörande eller åtgärd. Beslut om utmätning utgör en uppgift om betalningsförsummelse som får förekomma i kreditupplysningar. Ett beslut om ianspråktagande bör enligt regeringens mening hanteras likadant och bör därför också anses utgöra en uppgift om betalningsförsummelse som får lämnas ut i kreditupplysningar. Datainspektionen anser att de föreslagna åtgärderna är så ingripande att de förutsätter god datakvalitet i vägtrafikregistret. Regeringen konstaterar att vägtrafikregistret redan innehåller uppgifter som kräver tillförlitliga data, exempelvis belastningsuppgifter som avser tillstånd till yrkesmässig trafik, taxitrafik och biluthyrning. Enligt regeringens mening torde man kunna utgå ifrån att uppgifter om ianspråktagande kommer att hanteras med samma pålitlighet. Lagen (2001:184) om behandling av uppgifter i verksamhet gäller vid behandling av uppgifter i verksamheten med bl.a. utsökning och indrivning. I lagen anges vilka uppgifter som får behandlas och för vilka ändamål. Lagen gäller också för behandling av personuppgifter i den s.k. utsöknings- och indrivningsdatabasen. Uppgifter får exempelvis behandlas i databasen för tillhandahållande av information som behövs i verksamhet för verkställighet eller annan åtgärd som särskilt åligger enligt utsökningsbalken eller annan författning. Eftersom ett beslut om ianspråktagande utgör ett möjligt led i indrivningen kommer sådana beslut också att omfattas av bestämmelserna i den lagen. Enligt 34 kap. 1 § offentlighets- och sekretesslagen (2009:400) gäller sekretess hos bl.a. i mål eller ärende om utsök- ning och indrivning, för uppgift om en enskilds personliga eller ekonomiska förhållanden, om det inte står klart att uppgiften kan röjas utan att den enskilde eller någon närstående till denne lider skada eller men. Enligt 34 kap. 2 § samma lag gäller vidare sekretess i verksamhet som avser förande av eller uttag ur utsöknings- och indrivningsdatabasen enligt lagen om behandling av uppgifter i verksamhet för uppgift om en enskilds personliga eller ekonomiska förhållanden som har tillförts databasen. Ett beslut om ianspråktagande kommer alltså att omfattas av samma reglering som ett beslut om utmätning. Det bör påpekas att själva beslutet är offentligt på grund av undantaget i 34 kap. 1 § tredje stycket offentlighets- och sekretesslagen. Uthyrning, leasing och kreditköp Förslaget medför att även andra fordon än dem som innehas genom användandet av fordonsmålvakter kan komma att omfattas av beslut om ianspråktagande. Vem som civilrättsligt äger fordonet saknar betydelse för ett ianspråktagande. Vem som är betalningsskyldig för fordringen saknar också betydelse. Eftersom en stor del av den totala fordonsparken i är finansierad antingen genom leasing eller genom kredit, kommer därför förslaget också att beröra verksamheten hos banker och andra finansieringsbolag, jfr avsnitt 5.1.1. Det innebär att om fordonet i fråga innehas genom leasing eller är förvärvat genom kreditköp med förbehåll om återtaganderätt för säljaren, kan den civilrättslige ägaren eller den som förbehållit sig återtaganderätten bli tvungen att betala skulderna för att fritt kunna disponera fordonet. Vid återtagande gäller detta i viss utsträckning , eftersom den som sålt ett fordon med återtagandeförbehåll kan tvingas betala en eventuell reparationsfordran som omfattas av retentionsrätt för att återfå fordonet, jfr även avsnitt 5.1.1. Vid remissbehandlingen av Transportstyrelsens och framfördes från branschföreträdare att undantag borde göras för företag som har ett stort fordonsinnehav och som bedriver korttidsuthyrning. Likaså framförde företrädare för leasing- och kreditgivare att förslaget inte skulle omfatta leasing- och avbetalningsfordon i de fall leasinggivare eller kreditgivare är en bank eller ett kreditmarknadsföretag som står under tillsyn av . I rapporten föreslogs inte någon undantagsregel för dessa fall. För ett uthyrningsföretag torde reglerna om ianspråktagande av fordon inte leda till några negativa konsekvenser, under förutsättning att företaget sköter sina betalningar av skatter och avgifter korrekt. Vid leasing och vid längre hyresförhållanden kan leasinggivare eller kreditgivare emellertid komma att få betala fordringar som medfört beslut om ianspråktagande av fordonet för att efter ett återtagande kunna disponera fordonet. Regeringen anser dock att förslaget ändå får anses ha liten inverkan på den civilrättslige ägarens rätt vid avtal om leasing. För fordon som omfattas av leasingavtal kan det vara lämpligt, och naturligt, att reglera i avtalet vad som ska gälla om fordonet skulle komma att belastas av ett beslut om ianspråktagande. När det gäller fordon som omfattas av återtaganderättsförbehåll innebär förslaget en större påverkan på nuvarande förhållanden. 2013/14:176 att kreditgivarens säkerhet är påverkad för att denne ska kunna agera. Återtaganderättsförbehåll regleras i lagen (1978:599) om avbetalnings- köp mellan näringsidkare m.fl., och i konsumentkreditlagen (2010:1846). Vid köp med återtaganderättsförbehåll enligt konsumentkreditlagen gäller att om konsumenten uppsåtligen eller genom grov vårdslöshet har orsakat att säkerheten avsevärt försämrats, har säljaren rätt att få betal- ning eller, om konsumenten inte fullgör sin skyldighet att betala i förtid, rätt att återta varan. För avbetalningsköp med återtaganderättsför- behåll som faller utanför konsumentkreditlagen gäller lagen om avbetal- ningsköp mellan näringsidkare m.fl. Enligt denna lag har säljaren rätt till förtidsbetalning och återtagande om köparen, genom att åsidosätta i för- behållet angiven förpliktelse på grund av avbetalningsköpet har äventyrat säljarens säkerhet i varan. Även om reglerna är något olika utformade torde det stå klart att säljaren i båda fallen har rätt till förtidsbetalning och återtagande, om fordonsägaren förorsakar att säkerheten, dvs. på fordonet, avsevärt försämras genom att det belastas med ett beslut om Säljaren har således möjlighet att agera om han eller hon upptäcker att säkerheten är på väg att avsevärt försämras. De skuldposter som kan medföra att ett fordon tas i anspråk av Krono- fogdemyndigheten är var och en i regel på ett mindre belopp i förhållande till fordonets värde. Vid enstaka skulder har således förslaget liten inverkan på säljarens säkerhet i form av återtaganderättsförbehåll. Detta bör medföra att rättighetshavaren, när han eller hon upptäcker att fordonet belastats med ett beslut om ianspråktagande, har tid på sig att agera för att tillvarata sin rätt och förhindra en exekutiv försäljning av Att det från och till skulle fattas beslut om ianspråktagande av fordonet saknar förstås betydelse för företaget så länge som respektive fordran Beslutet om ianspråktagande förfaller då. I alla de fall där fordonsinnehavaren sköter sina betalningar innebär alltså det föreslagna systemet inga bestående inskränkningar i en leasinggivares eller kredit- För kreditföretagen och leasinggivarna torde heller inte situationen att innehavaren eller leasingtagaren förorsakar ett ianspråktagande av fordonet, vilket blir bestående om fordringarna inte betalas, skilja sig så mycket jämfört med att avtalsparten missköter sin vårdnadsplikt, t.ex. genom att orsaka en skada på fordonet. Samma sak gäller, som tidigare nämnts, när nödvändiga reparationer av ett fordon ger retentionsrätt i fordonet (se bl.a. NJA 1987 s. 312). Även i dessa fall förorsakas en värdeminskning i det gods som ägs av leasinggivaren eller som kredit- givaren har återtaganderätt i. Återtagande av ett avbetalningsfordon kan aktualiseras i konsument- förhållanden bl.a. när säkerheten avsevärt har försämrats, och utanför konsumentförhållanden när köparen, genom att åsidosätta en avtalsför- pliktelse, har äventyrat säkerheten. Under förutsättning att leasinggivaren kan få kännedom om att det fattats beslut om ianspråktagande av leasing- fordonen, bör leasingavtalet även kunna omfatta förutsättningarna för hävning eller uppsägning om leasingtagaren underlåtit att betala sådana skulder som föranleder ett beslut om ianspråktagande. Enligt 4 kap. 3 § utsökningsförordningen (1981:981) ska även i andra fall än då det är särskilt föreskrivet i utsökningsbalken eller i utsökningsförordningen underrätta sökanden, svaranden eller annan Prop. 2013/14:176 sakägare om beslut eller åtgärder, när det har betydelse för sakägarens har således redan en underrättelseskyldighet som bör följas även beträffande beslut om ianspråktagande. På så sätt kan således kreditgivare och leasinggivare som antecknats i vägtrafikregistret få kännedom om att ett beslut om ianspråktagande av ett fordon har fattats. registreras uppgifter om debiterade skatter och avgifter som rör ett fordon i vägtrafikregistret. Förslaget innebär att det särskilt ska antecknas i registret om ett beslut om ianspråktagande har fattats, se närmare avsnitt 6.1.5. Den som sålt ett fordon på kredit med förbehåll om återtaganderätt och en leasinggivare, kommer också att direkt i registret kunna kontrollera vilka eventuella beslut som har fattats i fråga om ett fordon. har i sitt remissvar pekat på risken med fiktiva återtagandeförbehåll. Eftersom återtagandeförbehållet ska beaktas och ges företräde framför ett beslut om ianspråktagande kan det medföra att fordonet saknar övervärde och omöjliggöra verkställighet i fordonet. menar att en tänkbar lösning på problemet kan vara att införa ett krav på registrering i vägtrafikregistret för att återtagandeförbehållet ska vara giltigt. finns det vid utmätning av fordon risk för fiktiva återtagandeförbehåll. Enligt regeringens mening finns det inte något skäl att behandla återtagandeförbehåll annorlunda vid ianspråktagande än vid utmätning. Regeringen anser därför att det inte finns skäl att införa ett krav på registrering i vägtrafikregistret för att återtagandeförbehåll ska vara giltiga vid ianspråktagande. För en närmare genomgång av registrets uppbyggnad se Transportstyrelsens databaser på vägtrafikområdet – integritet och effektivitet, SOU 2010:76, s. 684 f. Jämför även nedan avsnitt 6.4 om möjligheten att vägra registrering av en ny fordonsägare. Transportstyrelsen granskade 2009 fordonsinnehavet i vägtrafikregistret för de 35 fordonsmålvakter som hade flest fordon på lista över de 100 mest skuldtyngda personerna, jfr avsnitt 4.3. Det visade sig då att de flesta fordon som stod registrerade på fordonsmålvakter var av äldre modell. Transportstyrelsen kontrollerade därefter de fordon som var av årsmodell eller . För 453 kontrollerade fordon fanns det inte en enda uppgift om att fordonet innehades genom kreditköp. I ett fall fanns en uppgift om leasing. De fordon som systematiskt missbrukas inom ramen för verksamheten med fordonsmålvakter och där fordringar kan tänkas uppstå i en större omfattning, och med ett högt belopp, är således inte fordon i vilka en annan part har äganderätt eller återtaganderätt. Ett uttalat syfte med de nu föreslagna reglerna är att komma till rätta med en missbrukssituation, och möjligheterna att undandra sig betalningsansvar genom att använda sig av fordonsmålvakter minskar. För att uppnå detta syfte bör det generellt undvikas att tillskapa undantag som kan komma att försämra reglernas effektivitet. Regeringen instämmer i promemorians förslag och anser att något undantag för leasing- och avbetalningsfordon inte bör införas. En ny ägare till ett fordon har i princip inget betalningsansvar för fordringar avseende fordonet som debiterats före överlåtelsen. Syftet med förslaget är att ett fordon ska kunna tas i anspråk om den betalningsskyldige saknar utmätningsbara tillgångar, oavsett vem som äger det. anser inte att det är rimligt att en köpare ska riskera att ett fordon tas i anspråk för tidigare debiterade fordringar i det fall köpet sker i nära anslutning till att fordringarna ska betalas och uppgiften om att fordringen är restförd inte har hunnit registreras i vägtrafikregistret. Verkets uppfattning gäller dock inte i de fall då det är fråga om överlåtelse till s.k. målvakter. Transportstyrelsen anser att det bör införas en undantagsbestämmelse för det fall det skett ett ägarbyte med innebörden, att en ny ägare till ett fordon inte ska behöva räkna med att fordonet ska bli ianspråktaget för en skuld som en tidigare ägare är betalningsskyldig eller betalningsansvarig för, om skulden inte var synlig för den nye ägaren vid dagen för dennes förvärv av fordonet. Transportstyrelsen påpekar också att uppgifter om passager som har företagits omfattas av sekretess. En ny ägare kan alltså inte med framgång undersöka om det kommer att fattas beslut om trängselskatt för perioden före ägarbytet. Kammarrätten i påpekar att den föreslagna bestämmelsen, sett till sin ordalydelse, kan träffa även helt vanliga ägarbyten där den tidigare ägaren av någon anledning saknar utmätningsbara tillgångar. Fordonet kan då komma att tas i anspråk trots att den nye ägaren inte haft något med skuldens uppkomst att göra. Kammarrätten förordar att lagtexten utformas så att sådana situationer inte leder till ianspråktagande av fordonet. Vid överlåtelse av ett fordon, som det skulle kunna bli aktuellt att ianspråkta, kommer det att finnas uppgifter i vägtrafikregistret som är ägnade att utgöra en varningssignal för en presumtiv köpare. Det krävs ju för ett ianspråktagande att det har funnits skulder registrerade som omfattas av den nya lagen. Bara om dessa har betalats strax före ianspråktagandet, och uppgiften om dem därför har tagits bort ut registret, skulle fordonet kunna framstå som rent för den presumtive köparen, trots att det alltså kan finnas nyare debiteringar som inte framgår av registret. En presumtiv köpare kan få uppgift om vilken månad fordonsskatten ska vara betald och om skatten är betald eller inte. Med hjälp av de uppgifter köparen får från vägtrafikregistret kan han eller hon avgöra om köpet ska fullföljas eller inte. Köparen har också möjlighet att kräva att säljaren styrker betalningen på annat sätt, t.ex. med kvitto eller kontoutdrag. Om fordonsskatten är betald uppstår inget problem.