prop · H103121 · 2014-02-25 00:00:00 — Egendom ska inte tas i förvar om det skulle vara uppenbart oskäligt (se 1974:124 s. 60). I lagen (1974:1066) om förfarande med förverkad egendom och hitte- gods m.m., som stöldgodslagen (1 § tredje stycket) hänvisar till, finns det regler som ger en eventuell rättmätig ägare möjlighet att göra anspråk på egendomen eller begära ersättning för den. Eftersom en förutsättning för att tillämpa lagen i den nu aktuella situa- tionen är att egendomen varit föremål för näringspenningtvätt enligt 7 § i lagen om straff för penningtvättsbrott, kommer frågan om att ta egendo- men i förvar normalt att komma upp i samband med åtalet för närings- penningtvätt och bör då samordnas med behandlingen av brottmålet (jfr 2013/14:121 prop. 1979/80:66 s. 18). Det innebär också att talan i första hand kommer att riktas mot den mot vilken talan förs om näringspenningtvätt och som haft egendomen i sin besittning eller på annat sätt disponerat den. 13.4Förslaget till lag om ändring i lagen (1995:1571) om insättningsgaranti 4 b § Ett krav avseende tillgångar som enligt en lagakraftvunnen dom har varit föremål för brott enligt 9 kap. 6 eller 7 § eller 3, 4, 5 eller 6 § lagen (2014:000) om straff för penningtvättsbrott, ska inte ge rätt till ersättning från insättningsgarantin. Om åtal har väckts för brott som avses i första stycket avseende en viss insättning och ersättning begärs för insättningen, ska garantimyndigheten besluta att ersättning tills vidare inte ska betalas ut. Av första stycket framgår att krav avseende vissa tillgångar inte ger rätt till ersättning. Det gäller dels tillgångar som varit föremål för häleri eller häleriförseelse, dels tillgångar som varit föremål för vissa brott enligt lagen om straff för penningtvättsbrott. Den tidigare referensen till penninghäleri och penninghäleriförseelse har utgått eftersom bestämmelserna har upphävts. Den har ersatts av en hänvisning till penningtvättsbrott, grovt penningtvättsbrott eller penningtvättsförseelse. 1.Denna lag träder i kraft . 2.Äldre bestämmelser gäller för krav som avser tillgångar som varit föremål för brott som begåtts före ikraftträdandet. Enligt punkt 1 träder lagen i kraft . Av punkt 2 framgår att äldre bestämmelser ska tillämpas för krav som avser tillgångar som har varit föremål för brott som har begåtts före ikraftträdandet. 13.5Förslaget till lag om ändring i lagen (1999:158) om investerarskydd 14 § Ett krav avseende tillgångar som enligt en lagakraftvunnen dom har varit föremål för brott enligt 9 kap. 6 eller 7 § eller 3, 4, 5 eller 6 § lagen (2014:000) om straff för penningtvättsbrott, ska inte ge rätt till ersättning från investerarskyddet. Av paragrafen framgår att krav avseende vissa tillgångar inte ger rätt till ersättning. Det gäller dels tillgångar som varit föremål för häleri eller häleriförseelse, dels tillgångar som varit föremål för vissa brott enligt lagen om straff för penningtvättsbrott. Den tidigare referensen till penninghäleri och penninghäleriförseelse har utgått eftersom bestämmelserna har upphävts. Den har ersatts av en hänvisning till penningtvättsbrott, grovt penningtvättsbrott eller penningtvättsförseelse. 18 § Om åtal har väckts för brott som avses i 14 § avseende viss tillgång och ersättning begärs för tillgången, ska garantimyndigheten besluta att ersättning tills vidare inte ska betalas ut. Paragrafen anger att garantimyndigheten tills vidare inte ska betala ut ersättning om åtal har väckts för något av de brott som avses i 14 §. Ändringarna har föranletts av att bestämmelser om penninghäleri och penninghäleriförseelse har upphävts och att straffbestämmelserna om penningtvätt i stället finns i lagen om straff för penningtvättsbrott. 1.Denna lag träder i kraft . 2.Äldre bestämmelser gäller för krav som avser tillgångar som varit föremål för brott som begåtts före ikraftträdandet. Enligt punkt 1 träder lagen i kraft . Av punkt 2 framgår att äldre bestämmelser ska tillämpas för krav som avser tillgångar som har varit föremål för brott som har begåtts före ikraftträdandet. 13.6Förslaget till lag om ändring i lagen (2002:444) om straff för finansiering av särskilt allvarlig brottslighet i vissa fall 3 § Den som samlar in, tillhandahåller eller tar emot pengar eller annan egendom i syfte att egendomen ska användas eller med vetskap om att den är avsedd att användas för att begå särskilt allvarlig brottslighet döms till fängelse i högst . Om brott som anges i första stycket är grovt, döms till fängelse i lägst och högst . Vid bedömande av om brottet är grovt ska det särskilt beaktas om det utgjort ett led i en verksamhet som bedrivits i större omfattning eller annars varit av särskilt farlig art. I ringa fall ska det inte dömas till ansvar. Paragrafen anger vilka förfaranden som är straffbara när det gäller finansiering av särskilt allvarlig brottslighet i vissa fall. Ändringen i första stycket innebär att begreppet egendom införs. Innebörden av det tidigare använda begreppet tillgångar är inte närmare preciserat, men används i den svenska översättningen av internationella konvention om bekämpande av finansiering av terrorism av . Av 1 § finansieringslagen framgår att lagen innehåller regler till genomförande av nämnda konvention. Vägledning för begreppets tolkning får därför hämtas där. Av definitionen i artikel 1 följer att tillgångar avser egendom av alla slag (prop. 2001/02:149 s. 12 f.). Begreppen egendom och tillgångar får anses ha samma betydelse och vara utbytbara i detta sammanhang. Någon ändring i sak är inte avsedd. 7 § Egendom som varit föremål för brott enligt denna lag ska förklaras förverkad, om det inte är uppenbart oskäligt. I stället för egendomen kan värdet av den för- 2013/14:121 förverkat. Även utbyte av brott enligt denna lag ska förklaras förverkat, om det inte är uppenbart oskäligt. Paragrafen ger besked om att egendom som varit föremål för brott enligt lagen, liksom utbyte av brott kan förverkas. Ändringen innebär att begreppet egendom införs. Se kommentaren till 3 §. 8 § Egendom i form av pengar, fordran eller annan rättighet som skäligen kan antas vara föremål för brott enligt denna lag, eller ett motsvarande värde, får tas i beslag (penningbeslag). Penningbeslag får beslutas endast om skälen för åtgärden uppväger det intrång eller men i övrigt som åtgärden innebär för den misstänkte eller för något annat motstående intresse. Jfr kommentaren till 12 § i lagen om straff för penningtvättsbrott. 9 § Undersökningsledaren eller åklagaren beslutar om penningbeslag. Penningbeslag får avse endast sådan egendom som finns tillgänglig. Avser penningbeslaget en fordran eller annan rättighet, ska gäldenären eller annan förpliktad meddelas förbud att fullgöra sin förpliktelse till någon annan än . För penningbeslag gäller i övrigt bestämmelserna om beslag i . Se kommentaren till 13 § i lagen om straff för penningtvättsbrott. 13.7Förslaget till lag om ändring i aktiebolagslagen (2005:551) 42 § En revisor ska vidta de åtgärder som anges i 43 och 44 §§, om han eller hon finner att det kan misstänkas att en styrelseledamot eller den verkställande direktören inom ramen för bolagets verksamhet har gjort sig skyldig till brott enligt någon av följande bestämmelser: 1.9 kap. 1, 3 och 9 §§, 10 kap. 1, 3, 4 och 5 §§ samt 11 kap. 1, 2, 4 och 5 §§ , 2.2, 4, 5 och 10 §§ skattebrottslagen (1971:69), och 3.3–5 §§ och, om brottet inte är ringa, 7 § lagen (2014:000) om straff för penning- En revisor ska även vidta de åtgärder som anges i 43 och 44 §§, om han eller hon finner att det kan misstänkas att någon inom ramen för bolagets verksamhet har gjort sig skyldig till brott enligt 10 kap. 5 a–5 e §§ . Om revisorn finner att en misstanke av det slag som avses i första eller andra stycket bör föranleda honom eller henne att lämna uppgifter enligt 3 kap. 1 § lagen (2009:62) om åtgärder mot penningtvätt och finansiering av terrorism, ska dock åtgärder enligt 43 och 44 §§ inte vidtas. I första stycket, första punkten har hänvisningen till 9 kap. 6 a § utgått som en följd av att bestämmelsen upphävts. I stället har i en ny tredje punkt införts en hänvisning till 3–5 och 7 §§ lagen om straff för penningtvättsbrott. Av första stycket tredje punkten följer att en revisor ska vidta åtgärder enligt 43 och 44 §§ (informera styrelse och åklagare) om han eller hon finner att det kan misstänkas att en styrelseledamot eller verkställande direktör inom ramen för bolagets verksamhet har gjort sig skyldig till vissa brott enligt lagen om straff för penningtvättsbrott. Av tredje stycket följer att om misstanken är sådan att revisorn bör lämna en uppgift om en misstänkt transaktion enligt lagen (2009:62) om åtgärder mot penningtvätt och finansiering av terrorism (penningtvättslagen) ska åtgärder enligt 43 och 44 §§ inte vidtas. Misstankar om penningtvättsbrott omfattas i regel av rapporteringsskyldigheten enligt penningtvättslagen, men utanför den skyldigheten faller bl.a. näringspenningtvätt. Eftersom rapporteringsskyldigheten enligt penningtvättslagen uppkommer redan vid en mycket låg misstankegrad, är det i de allra flesta fall svårt för en revisor att ta ställning till vilken typ av penningtvättsbrott misstanken rör (jfr prop. 2008/09:70 s. 127). I sådana fall kommer undantagsregeln i tredje stycket alltjämt att vara tillämplig. 1.Denna lag träder i kraft . 2.Äldre bestämmelser gäller avseende misstanke om brott som begåtts före ikraftträdandet. Enligt punkt 1 träder lagen i kraft . Av punkt 2 framgår att äldre bestämmelser ska tillämpas när det gäller misstanke om brott som har begåtts före ikraftträdandet. 13.8Förslaget till lag om ändring i lagen (2009:62) om åtgärder mot penningtvätt och finansiering av terrorism 1 § En verksamhetsutövare ska granska transaktioner för att kunna upptäcka sådana som den misstänker eller har skälig grund att misstänka utgör ett led i penningtvätt eller finansiering av terrorism. Om misstanke efter närmare analys kvarstår, ska uppgifter om alla omständigheter som kan tyda på penningtvätt eller finansiering av terrorism utan dröjsmål lämnas till . Om den egendom som den eller de misstänkta transaktionerna avser finns hos verksamhetsutövaren ska detta anges särskilt, liksom uppgifter om vilka tillgodohavanden kunden har hos verksamhetsutövaren och i förekommande fall uppgifter om mottagaren av transaktionen. En verksamhetsutövare ska avstå från att utföra transaktioner som den misstänker eller har skälig grund att misstänka utgör ett led i penningtvätt eller finansiering av terrorism. Om det inte är möjligt att låta bli att utföra en misstänkt transaktion, eller om den vidare utredningen annars skulle kunna försvåras, får transaktioner utföras och uppgifter lämnas i efterhand. 2013/14:121 På begäran av ska verksamhetsutövaren eller den som yrkesmässigt driver lotteri- och spelverksamhet utan dröjsmål lämna alla uppgifter som behövs för en utredning om penningtvätt eller finansiering av terrorism. När uppgifter har lämnats enligt andra stycket, ska även andra fysiska eller juridiska personer som avses i 1 kap. 2–4 §§ lämna de uppgifter för utredningen om penningtvätt eller finansiering av terrorism som myndigheten begär. Bestämmelser om uppgiftsskyldighet finns även i 14 a § kasinolagen (1999:355). I paragrafen regleras verksamhetsutövares skyldighet att granska och rapportera misstänkta transaktioner. Ett tillägg har gjorts i andra stycket. Övervägandena finns i avsnitt 9.2.6. Tillägget i andra stycket innebär att viss ytterligare information ska lämnas till (fr.o.m. ). I de fall den egendom som den eller de misstänkta transaktionerna avser finns hos verksamhetsutövaren när rapporteringen sker ska verksamhetsutövare särskilt ange detta i rapporten. Så kan vara fallet t.ex. om den misstänkta transaktionen utgjorts av en insättning som redan har genomförts av kunden, om transaktionen avser en överföring mellan konton hos verksamhetsutövaren eller om verksamhetsutövaren har avstått från att utföra en begärd transaktion. De pengar eller annan egendom som varit föremål för den utförda eller begärda transaktionen kan i sådana fall finnas kvar inom verksamhetsutövarens kontroll. Av rapporten ska vidare framgå vilka kontobehållningar eller andra tillgodohavanden som verksamhetsutövaren innehar för den aktuella kundens räkning. Om en transaktion redan har genomförts och medlen i fråga har förts över till en annan verksamhetsutövare ska även detta framgå, liksom i förekommande fall uppgifter om mottagaren av transaktionen. Med att egendomen finns hos verksamhetsutövaren avses att egendomen finns under verksamhetsutövarens kontroll för en kunds räkning. Som exempel kan nämnas att en kund har pengar på ett bankkonto hos en bank, att en klient har deponerat en summa pengar på ett klientmedelskonto hos en advokat eller fastighetsmäklare eller att en kund har en aktiedepå hos exempelvis en bank eller liknande. 8 § Om det finns skäl att misstänka att egendom i form av pengar, fordran eller annan rättighet är föremål för penningtvätt eller avsedd för finansiering av terrorism och egendomen finns hos en verksamhetsutövare, får besluta att egendomen eller ett motsvarande värde tills vidare inte får flyttas eller disponeras på annat sätt (dispositionsförbud). Beslut om dispositionsförbud får meddelas endast om det är fara i dröjsmål och det skäligen kan befaras att egendomen annars kommer att undanskaffas och skälen för åtgärden uppväger det intrång eller men i övrigt som den innebär. Om förutsättningarna enligt första och andra styckena är uppfyllda, får fatta beslut om dispositionsförbud även på begäran av en utländsk finansunderrättelseenhet. Av paragrafen framgår förutsättningarna för att meddela dispositionsförbud. Övervägandena finns i avsnitt 9.2.2. Ett beslut om dispositionsförbud får enligt första stycket fattas, om det finns skäl att misstänka att egendom som finns hos en verksamhetsut- övare är föremål för penningtvätt eller avsedd för finansiering av terrorism. Det krävs inte att misstanken kan riktas mot någon person. I stället ska misstanken kunna knytas till den egendom som avses bli föremål för ett beslut om dispositionsförbud. Att det finns skäl att misstänka att egendom är föremål för brott är ett uttryck för en lägre misstankegrad än att det finns anledning att anta att brott begåtts, vilket krävs för att inleda förundersökning. Förutsättningarna för att inleda förundersökning behöver alltså inte vara uppfyllda men det krävs att misstanken grundar sig på konkreta omständigheter. Den information som ligger till grund för misstanken kan ha inkommit till genom en rapport om en misstänkt transaktion från en verksamhetsutövare eller på annat sätt. Det kan t.ex. vara fråga om överskottsinformation som framkommit vid en annan utredning, uppgifter från underrättelseverksamhet eller uppgifter som lämnats från en enskild utan att detta är tillräckligt för att inleda en förundersökning. En misstanke kan också uppstå med anledning av rapporter om misstänkta transaktioner från flera olika verksamhetsutövare som sammantaget avslöjar ett misstänkt transaktionsmönster. Det är som ska fatta beslut om dispositionsförbud. Hos är det Finanspolisen som ansvarar för mottagandet av rapporterna om misstänkta transaktioner. Vilken tjänsteman som ska ha behörighet att fatta beslutet får avgöras med ledning av instruktionen för och andra interna regler. Förutom förutsättningarna i första stycket måste även de förutsättningar som anges i andra stycket, och som utformats i enlighet med Lagrådets förslag, vara uppfyllda för att ett beslut om dispositionsförbud ska få meddelas. En första förutsättning är att det är fara i dröjsmål och att det skäligen kan befaras att den berörda egendomen annars kommer att undanskaffas. Dessutom måste en proportionalitetsbedömning göras. Det innebär att innan ett beslut om dispositionsförbud fattas måste det göras en avvägning mellan behovet av åtgärden och de enskilda intressen som påverkas av beslutet. Vid denna bedömning bör t.ex. beaktas graden av misstanke, hur stor risken är för att egendomen annars undanskaffas och hur stort belopp transaktionen avsett. Ett beslut om dispositionsförbud innebär att den egendom som förbudet avser inte får flyttas eller disponeras på annat sätt, vare sig av kunden eller av annan som kan vara behörig att förfoga över den, t.ex. en fullmaktshavare. Av beslutet ska uttryckligen framgå vad förbudet innebär, vilken egendom det avser och när förbudet upphör att gälla. Den som medvetet bryter mot ett sådant förbud kan, i likhet med vad som gäller den som bryter mot ett förbud enligt , komma att straffas enligt 17 kap. 13 § . I tredje stycket anges att ett beslut om dispositionsförbud får meddelas även på begäran av en utländsk finansunderrättelseenhet. De förutsättningar som gäller enligt första och andra styckena måste vara uppfyllda även i sådana fall. 9 § Ett beslut om dispositionsförbud ska anmälas till åklagare, som skyndsamt ska pröva om åtgärden ska bestå. Åklagarens beslut får inte överklagas. Finns det inte längre skäl för åtgärden ska den hävas. Åtgärden upphör att gälla när förflutit från beslut, om den inte hävts före det. Verksamhetsutövaren ska underrättas om att en åtgärd har beslutats eller hävts. Den som har drabbats av ett beslut om dispositionsförbud ska underrättas om beslutet när det kan antas att syftet med en beslutad eller förutsedd åtgärd inte motverkas och den framtida utredningen inte skadas om uppgiften röjs. Beslut om underrättelse meddelas av åklagare. En underrättelse behöver inte lämnas, om den med hänsyn till omständigheterna uppenbart är utan betydelse. I paragrafen finns regler om förfarandet sedan ett beslut om dispositionsförbud meddelats. Övervägandena finns i avsnitt 9.2. Av första stycket framgår att ett beslut om dispositionsförbud ska underställas åklagarens prövning. Normalt kan detta göras direkt efter det att ett beslut har meddelats. Den utredning som tagits fram hos bör alltid följa med anmälan, liksom en kopia av beslutet, som ska ha avfattats skriftligt. Åklagaren bör ha tillgång till det beslutsunderlag som har haft. Därefter ska åklagaren skyndsamt pröva om det finns skäl för att låta förbudet bestå. Åklagarens beslut får inte överklagas. Om åklagaren finner att förundersökning kan inledas, kan beslutet om dispositionsförbud ersättas av ett beslut om penningbeslag enligt 12 § lagen om straff för penningtvättsbrott eller 8 § finansieringslagen. I annat fall har Finanspolisen möjlighet att inom tvådagarsfristen komplettera utredningen varefter ett förnyat ställningstagande till frågan om att inleda förundersökning kan ske. Enligt andra stycket kan ett tidigare ställningstagande när som helst omprövas. När det finns anledning till det, t.ex. därför att någon ny omständighet som har betydelse för bedömningen kommer fram, ska åklagaren häva förbudet. Om Finanspolisen vid den fortsatta utredningen efter att ett beslut om dispositionsförbud har fastställts av åklagaren, får del av uppgifter som innebär att det inte längre finns anledning att misstänka penningtvätt eller finansiering av terrorism, måste uppgifterna genast förmedlas vidare till åklagaren som då får göra en ny bedömning. Ett beslut om dispositionsförbud upphör att gälla när förflutit från beslut om det inte hävts redan tidigare. Som arbetsdagar räknas inte , eller andra allmänna helgdagar, , eller nyårsafton (jfr 2 § första stycket lagen [1930:173] om beräkning av lagstadgad tid). Tiden ska beräknas från tidpunkten för beslut. Det innebär att om ett beslut fattas gäller det längst till . När den angivna tiden har löpt ut upphör dispositionsförbudet automatiskt att gälla. Som Lagrådet påpekar bör det av beslutet om dispositionsförbud framgå vid vilket klockslag det meddelats och, i linje därmed, även vid vilket klockslag det upphör att gälla om det inte hävts pga. att åtgärden ersatts med ett annat tvångsmedel eller för att skälen för åtgärden inte består. När beslutet upphört att gälla får den egendom som varit föremål för förbudet disponeras. disponeras betyder inte med säkerhet att verksamhetsutövaren kommer att utföra transaktioner med egendomen (jfr avsnitt 5.2.1). Av tredje stycket framgår att den verksamhetsutövare som innehar egendomen för den enskildes räkning måste underrättas om ett beslut om dispositionsförbud eller ett beslut om att ett dispositionsförbud har hävts. I fjärde stycket anges att den som har drabbats av ett dispositionsförbud ska underrättas om åtgärden. Detta får ske först när det kan antas att syftet med den beslutade eller förestående åtgärden inte motverkas och den framtida utredningen inte skadas om uppgiften röjs. Det är åklagaren som ska besluta om när upplysning om beslutet om dispositionsförbud kan lämnas. får en intresseavvägning göras mellan å ena sidan risken för att nyttan med åtgärden går om intet eller den fortsatta utredningen störs och å den andra den enskildes intresse av att få information om beslutet för att kunna vidta åtgärder för att begränsa eventuell skada som beslutet kan medföra för honom eller henne. Om förundersökning inte inleds bör underrättelse normalt kunna lämnas. Skulle en underrättelse med hänsyn till omständigheterna uppenbart vara utan betydelse behöver den inte lämnas. Så kan t.ex. vara fallet när det framgår att den berörde redan på annat sätt fått kännedom om dispositionsförbudet eller då förbudet gällt och risken för att den berörde lidit någon skada därför är liten. Sammanfattning av betänkandet Penningtvätt – kriminalisering, förverkande och dispositionsförbud (SOU 2012:12) Med penningtvätt förstås i allmänhet åtgärder som syftar till att dölja eller omsätta av brottslig verksamhet. För att bekämpa penningtvätt finns dels administrativa regelverk, dels bestämmelser som kriminaliserar penningtvätt. Utredningens uppdrag har varit att göra en översyn av kriminaliseringen av penningtvätt och överväga om det är möjligt att åstadkomma en mer ändamålsenlig och lättillgänglig reglering med tydliga kriterier för straffansvar, som man upprätthåller kraven på rättssäkerhet och förutsägbarhet. Straffansvaret för penningtvätt ska enligt direktiven på ett tydligt sätt ta sikte på det som är själva slutmålet med brottsligheten, nämligen att kunna använda brottsvinsterna. I vårt uppdrag har vidare ingått att bedöma om eventuella ändringar i kriminaliseringen av penningtvätt medför behov av att utöka möjligheterna att förverka egendom som varit föremål för penningtvätt. Vi har vidare haft att ta ställning till om det finns behov av och om det är lämpligt att göra ändringar i systemet för att tillfälligt stoppa misstänkta transaktioner. Slutligen har vårt uppdrag innefattat att ta ställning till om ska tillträda konvention om penningtvätt, efterforskning, beslag och förverkande av av brott och om finansiering av terrorism , samt att analysera vilka lagändringar som i så fall krävs. I syfte att göra den straffrättsliga regleringen av penningtvätt mer överskådlig och lättare att tillämpa föreslår vi att bestämmelserna om straff för penningtvätt bryts ut ur och placeras i en egen lag, lagen om penningtvättsbrott. Brottsrubriceringarna penninghäleri och penninghäleriförseelse ändras till penningtvättsbrott respektive penningtvättsförseelse. gäller att alla typer av brott kan utgöra förbrott till penninghäleri. Härigenom uppfylls internationella åtaganden. Vi anser att det saknas skäl att inskränka kretsen av förbrott till den lägsta nödvändiga nivån utifrån de internationella konventionerna och övriga kraven på området. Den nuvarande ordningen med en s.k. all crimes approach bör således behållas. Tillämpningen av bestämmelserna om penninghäleri har varit begränsad. Ett skäl till detta har sagts vara att det föreligger svårigheter att bevisa vilket förbrott som har begåtts. I syfte att förbättra möjligheterna att visa en koppling mellan viss egendom och dess ursprung i brott föreslår vi därför att kopplingen till förbrottet breddas och uttrycks så att egendomen ska härröra från brott eller brottslig verksamhet.