prop · H103110 · 2014-03-17 00:00:00 — För att regleringen ska få avsedd effekt bör också, på samma sätt som när det gäller högskolestuderande, det införas sekretessbrytande regler för personal inom hälso- och sjukvården och , så att dessa trots gällande sekretess kan lämna ut sådana uppgifter om en studerande som behövs för prövningen av ett ärende om avskiljande eller avstängning från polisprogrammet. Regleringen bör utformas efter mönster av vad som gäller för högskolestuderande. Tystnadsplikten enligt 23 kap. 6 § OSL inskränker inte meddelarfriheten. Det saknas skäl att göra en annan bedömning beträffande ärenden om avskiljande från polisprogrammet. Sekretess för uppgifter i elimineringsdatabasen Regeringens förslag: Sekretess ska gälla hos för uppgift om en enskilds personliga förhållanden, om det inte står klart att uppgiften kan röjas utan att den enskilde eller någon närstående till honom eller henne lider skada eller men om den röjs och uppgiften förekommer i den elimineringsdatabas som förs enligt lagen om elimi- neringsdatabasen eller annars behandlas med stöd av samma lag. uppgift i allmän handling ska sekretessen gälla i högst . Promemorians förslag överensstämmer i sak med regeringens men promemorian föreslår ingen särskild sekretessbestämmelse för uppgif- terna i elimineringsdatabasen. Remissinstanserna: Ingen av remissinstanserna har yttrat sig särskilt i Skälen för regeringens förslag: I avsnitt 8.3 föreslås att Polismyndig- heten ska få föra en elimineringsdatabas i syfte att stärka kvaliteten i den forensiska verksamheten med DNA-analyser. I databasen ska DNA-pro- filer från personer som genom att komma i kontakt med material eller prover som ska bli föremål för DNA-analys eller lokaler där sådana ana- lyser utförs riskerar att kontaminera dessa registreras. I promemorian föreslås att regleringen av elimineringsdatabasen ska införas i 4 kap. polisdatalagen. Det konstateras att databasen då automa- tiskt kommer att omfattas av den sekretess som gäller för DNA-registren enligt 35 kap. 1 § första stycket 6 OSL. Av avsnitt 8.3.2 framgår att rege- ringen anser att databasen bör regleras i en särskild lag. den inte att omfattas av sekretessen för DNA-registren. sekretessbestämmelse bör därför införas. Uppgifter i elimineringsdatabasen får behandlas för att upptäcka och utreda kontamineringar vid DNA-analyser och hanteringen av DNA- Sekretessen bör omfatta både de registrerade uppgifterna och den behandling som sker av uppgifterna vid en träff mellan ett DNA-spår och en DNA-profil i elimineringsdatabasen. Sekretessen bör gälla med ett omvänt skaderekvisit och utformas på samma sätt som sekretessregeln för de övriga registren över DNA-profi- På så vis görs en rimlig avvägning mellan det starka sekretessintres- set som finns när det gäller DNA-register och det insynsintresse som kan finnas när det gäller uppgifter i databasen och hur de hanteras. bör således gälla om det inte står klart att uppgiften kan röjas utan att den enskilde eller någon närstående till honom eller henne lider skada eller men om uppgiften röjs. Sekretessen i en allmän handling bör, liksom för de övriga DNA-registren, gälla i högst . I 35 kap. OSL finns bestämmelser om sekretess till skydd för enskild i framför allt verksamhet som syftar till att förebygga eller beivra brott. slutet av kapitlet finns bestämmelser om sekretess i annan polisiär verk- samhet där bl.a. sekretess i passärenden och vapenärenden regleras. hänsyn till att det är en fördel om bestämmelser om sekretess till skydd för enskild i samma typ av verksamhet kan samlas i ett kapitel bör den nya bestämmelsen införas i 35 kap. OSL. Tystnadsplikten enligt den nya bestämmelsen bör inte inskränka med- Regler för övergången till en ny En särskild lag med anledning av ombildningen Regeringens förslag: De övergångsbestämmelser som är gemen- samma för den nya polisorganisationen ska samlas i en särskild över- I lagen klargörs att ett beslut som har fattats eller en åtgärd som har vidtagits av en myndighet inom polisväsendet som upphör ska anses ha fattats respektive vidtagits av den myndighet som efter omorgani- sationen övertar handläggningen av denna typ av ärenden. Det som är föreskrivet i lag eller annan författning beträffande Riks- polisstyrelsen ska efter utgången av 2014 i stället tillämpas på Säker- hetspolisen, om det gäller en arbetsuppgift som Säkerhetspolisen ska handlägga enligt lag eller förordning eller enligt särskilt beslut av I övriga fall ska reglerna tillämpas på . På motsvarande sätt ska ärenden som handlägger fördelas mellan de två nya myndigheterna. Det som är föreskrivet om polismyndigheter eller en viss polismyn- dighet ska efter utgången av 2014 i stället tillämpas på Polismyndig- Den ska också överta handläggningen av ärenden som någon av myndigheterna eller har ansvar Kommitténs förslag överensstämmer i huvudsak med regeringens. Kommittén föreslår att beslut som har fattats av någon av de myndigheter som läggs ned ska gälla till den tidpunkt som anges i beslutet eller till dess att respektive nyinrättad myndighet beslutar annat. Remissinstanserna: Flertalet remissinstanser godtar eller yttrar sig inte över förslagen i denna del. Förvaltningsrätten i anser att övergångslagen bör kompletteras med en bestämmelse som reglerar vil- ken myndighet som är den enskildes motpart i en process som initierats i förvaltnings- eller migrationsdomstol före omorganisationen men som ännu inte avslutats vid utgången av 2014. att frågan om var mål om utdömande av vite ska handläggas behöver Säkerhetspolisen pekar på att det i förslaget till övergångslag hänvisas till arbetsuppgifter som Säkerhetspolisen ska handlägga enligt dess instruktion eller någon annan författningsbestäm- melse och anser att detta inte täcker särskilda regeringsbeslut. Skälen för regeringens förslag En särskild övergångslag behövs Omorganisationen av polisen resulterar å ena sidan i en sammanslagning av polismyndigheterna, och Statens kriminaltekniska laboratorium till en myndighet och å andra sidan i att Säkerhetspolisen bryts ut ur och bildar en fristående myndighet. nedläggning och inrättande av myndigheter uppstår alltid vissa övergångsproblem. Det kan beträffande myndigheter som läggs ned gälla sådana frågor som vem som beslutar i ärenden som myndigheten har påbörjat handläggningen av men inte hunnit avsluta, om tillstånd och föreskrifter som myndigheten har meddelat alltjämt ska gälla eller vilken domstol som är behörig att pröva överklaganden av beslut som fattats av myndigheten. För myndigheter som inrättas kan det gälla frågor som vilka tidigare fattade beslut som gäller för den nya myndigheten. Kommittén nämner som exempel frågor som vem som beslutar om en ansökan om tillstånd att inneha vapen som getts in till en polismyndighet, till vilken myndighet ett beslut om ersättning ska överklagas och i vilken utsträckning förordnanden som har meddelat fortsätter att gälla. Kommittén föreslår att nödvändiga övergångsbestämmelser samlas i en särskild övergångslag. Med den lösningen kan antalet övergångsbestämmelser i respektive författning hållas nere. Genom en övergångslag kan också eventuella förbiseenden vid författningsändringarna korrigeras. En övergångslag bör enligt kommittén i huvudsak reglera att: en föreskrift som innehåller de gamla myndighetsbeteckning- arna i stället ska avse de nya myndigheter som bildas , alltså och Säkerhetspolisen, de nya myndigheterna, om inte annat föreskrivs, tar över handläggningen av de ärenden som dittills handlagts av de myndigheter som upphör, ansökningar, anmälningar och handlingar som lämnats till de myndigheter som upphör, anses inkomna till respektive ny myndighet de inkom till den myndighet som upphör, och beslut som meddelats före utgången av 2014 av en myndighet som upphör ska gälla till den tidpunkt som anges i beslutet eller till dess respektive ny myndighet med stöd av en författning be- Regeringen gör samma bedömning som kommittén och remissinstanserna i fråga om behovet av en övergångslag. Som kommittén föreslår bör nödvändiga övergångsbestämmelser samlas i en gemensam lag. Re- geringen instämmer också i att övergångslagen bör reglera de frågor som kommittén har tagit upp. Övergångslagen, som föreslagits av kommittén, behöver dock, vilket också påpekas av några remissinstanser, kompletteras i vissa avseenden. Regeringen anser inte att det behövs någon sådan regel som kommittén har föreslagit om giltighetstiden för de beslut som har fattats av någon av de nedlagda myndigheterna. Det följer av allmänna principer att besluten i fråga gäller till dess de löper ut eller ersätts med nya beslut. De nedlagda myndigheternas roll i påbörjade och pågående processer Förvaltningsrätten i anser att övergångslagen behöver kompletteras med en bestämmelse som innebär att ett beslut av eller en åtgärd som har vidtagits av en myndighet som upphör ska anses ha fattats respektive vidtagits av den nya myndighet som efter omorganisationen ska handlägga denna typ av ärenden. I 7 a § första stycket förvaltningsprocesslagen 2013/14:110 anges att om en enskild överklagar en förvaltningsmyndighets beslut ska den myndighet som först beslutade i saken vara den enskildes motpart sedan handlingarna i ärendet överlämnats till domstolen. Detta betyder alltså att om exempelvis en polismyndighet i ett visst län har fattat ett beslut i t.ex. ett tillståndsärende, och den enskilde vill överklaga beslutet, är polismyndigheten i det aktuella länet den enskildes motpart i den kommande domstolsprocessen. Mot bakgrund av att de nuvarande 21 polismyndigheterna kommer att upphöra vid utgången av 2014 och ersättas av kan det uppstå oklarheter om vem som är den enskildes motpart i en domstolsprocess som har inletts men inte avslutats innan angivet datum. Motsvarande situationer kan uppkomma om , Säkerhetspolisen eller har fattat ett överklagbart beslut eller vidtagit någon annan särskild åtgärd som inte hunnit avslutas innan den nya polisorganisationen påbörjar sin verksamhet. För att det inte ska råda något tvivel om vilken myndighet som är den enskildes motpart i en sådan situation bör detta regleras i övergångslagen. I likhet med Förvaltningsrätten i , anser regeringen att lagen bör innehålla en bestämmelse som klargör att ett beslut av eller en åtgärd som har vidtagits av en myndighet som upphör ska anses ha fattats respektive vidtagits av den myndighet som efter omorganisationen ska handlägga denna typ av ärenden. En närliggande fråga är vilken domstol som är behörig i vissa fall. Förvaltningsrätten i påpekar att det bör klargöras vilken domstol som är behörig att pröva de mål om utdömande av vite som före har anhängiggjorts vid någon annan förvaltningsrätt än Förvaltningsrätten i , men som ännu inte hunnit avgöras när polisens verksamhet omorganiseras. Av allmänna processrättsliga principer följer att nya processuella regler blir tillämpliga . Det innebär att nya regler ska tillämpas på varje processuell företeelse som inträffar efter det att regleringen har trätt i kraft. De nya reglerna rubbar dock inte det processuella läge som redan har uppstått före ikraftträdandet (se prop. 2002/03:76 s. 36). Detta innebär alltså att en domstol som är behörig när ett mål anhängiggörs behåller sin behörighet – utan någon särskild övergångsbestämmelse – även om det under processens gång genom praxis eller lagstiftning införs nya processrättsliga bestämmelser. Det innebär att om en ansökan om utdömande vite kommit in till en viss domstol före behåller denna domstol sin behörighet, oberoende av polisens omorganisation, till dess ärendet är avslutat. Regeringen anser mot den bakgrunden att det inte behövs någon särskild reglering av denna fråga. När det gäller tvister av civilrättslig art bör framhållas att de statliga myndigheterna utgör ett och samma rättssubjekt, vilket bl. a. innebär att det är staten som är part i ett avtal som slutits av en polismyndighet eller . Staten är samma juridiska person oavsett genom vilket organ eller myndighet den uppträder. Från ett civilrättsligt perspektiv är det alltså inte fråga om något partsbyte när en myndighet överlämnar åt någon annan myndighet att fullgöra förpliktelser enligt ett ingånget avtal för att i gengäld uppbära nyttan av rättigheterna enligt avtalet. I de fall där någon har inlett eller avser att inleda en civilrättslig process mot en polismyndighet kommer således den nya att träda in polismyndighetens ställe. Enskilda kan också vända sig till Justitiekanslern med ersättningsanspråk för skada som riktas mot staten. uppgifter i fråga om skadeståndsanspråk Polisverksamheten är typiskt sett sådan att det ofta förekommer skadeståndsanspråk riktade mot myndigheterna, eftersom skadeståndsanspråk kan grunda sig på offentligrättsliga ingripanden. påpekar i sitt remissvar att styrelsen är central förvaltningsmyndighet och att det, när upphör och den nya bildas, inte längre finns någon central förvaltningsmyndighet inom polisen. Det innebär att de ca 1 600 skadeståndsärenden som handläggs inom efter kommer att handläggas hos Justitiekanslern om ingen ändring görs i regleringen. Säkerhetspolisen framhåller att det bör klargöras vad som avses med begreppet central förvaltningsmyndighet i 5 § förordningen (1995:1301) om handläggning av skadeståndsanspråk mot staten och om Säkerhetspolisen kan anses vara en sådan central förvaltningsmyndighet som avses i förordningen. Regeringen gör följande bedömning. I förordningen om handläggning av skadeståndsanspråk mot staten regleras sådana anspråk på ersättning för skador som riktas mot staten med undantag för anspråk på ersättning som grundas på påståenden om att staten inte har fullgjort sina förpliktelser enligt ett avtal eller ett statligt anställningsförhållande. Förordningen tillämpas oavsett vad som gäller enligt instruktioner eller andra författningar som har beslutats av regeringen. I 5 § förordningen anges att vissa anspråk handläggs av den centrala förvaltningsmyndighet inom vars verksamhetsområde skadan inträffat. Om det inte finns någon central förvaltningsmyndighet för en viss verksamhet handläggs anspråk på ersättning av Justitiekanslern. I 10 § föreskrivs att Justitiekanslern får uppdra åt en annan myndighet att fullgöra de uppgifter som Justitiekanslern har enligt förordningen. Justitiekanslern får även ta över handläggningen av ärenden som avses i förordningen. Varken eller Säkerhetspolisen kommer att vara centrala förvaltningsmyndigheter efter ombildningen. Efter omorganisationen kommer förordningen följaktligen att peka ut Justitiekanslern som behörig att reglera de skadeståndsanspråk som har handlagts av i dess egenskap av central förvaltningsmyndighet. Justitiekanslern kan i och för sig, med stöd av 10 § förordningen, uppdra åt att handlägga dessa ärenden. På motsvarande sätt kan Justitiekanslern uppdra åt Säkerhetspolisen att handlägga skadeståndsärenden riktade mot Säkerhetspolisen. Justitiekanslern har fattat ett antal sådana delegationsbeslut i fråga om myndigheter som var centrala förvaltningsmyndigheter, t.ex. . Beslutet om delegation innebär att Justitiekanslern bedömer att myndigheten i fråga bör anförtros att reglera de anspråk på skadestånd som grundar sig på sådana skador som anges i 5 § förordningen. Trots den nu beskrivna delegationsmöjligheten anser regeringen att det är lämpligare att ändra förordningen. Ändringen bör möjliggöra att handläggningen av nu aktuella skadeståndsanspråk mot staten som riktas mot eller Säkerhetspolisen ska kunna handläggas av respektive myndighet. När det gäller Säkerhetspolisen vill regeringen framhålla att de beslut som har fattats av och de åtgärder som har vidtagits av Säkerhetspolisen i frågor där den i författning pekas ut som ansvarig inte påverkas av reformen, exempelvis Säkerhetspolisens uppgifter enligt lagen (1991:572) om särskild utlänningskontroll. Övergångslagen reglerar således inte detta, men däremot sådana uppgifter som Säkerhetspolisen utför som en del av , t.ex. uppgifter enligt säkerhetsskyddslagen (1996:627). Säkerhetspolisen framhåller att övergångslagen, för att vara heltäckande, inte enbart bör hänvisa till Säkerhetspolisens instruktion och andra författningsbestämmelser utan även till enskilda beslut av regeringen. Regeringen kan konstatera att kommitténs förslag inte täcker alla Säkerhetspolisens arbetsuppgifter och att regleringen därför behöver kompletteras. I övergångslagen bör tydliggöras att det som är föreskrivet i eller annars följer av lag eller annan författning beträffande efter utgången av 2014 i stället ska tillämpas på Säkerhetspolisen, om det är fråga om en arbetsuppgift som Säkerhetspolisen ska hantera enligt lag eller förordning eller särskilt beslut av regeringen. När det gäller , som i fortsättningen ska benämnas Nationellt forensiskt centrum, kommer detta att ingå i den nya . Som framgår av budgetpropositionen kommer laboratoriet att bli en särskild avdelning inom myndigheten med uppgifter som skiljer sig från den övriga verksamheten (prop. 2013/14:1, utgiftsområde 4, s. 52 f.). Som framgår av avsnitt 5.1 och 8.4 behöver Nationellt forensiskt centrum nämnas i polisdatalagen (2010:361) och även i vissa andra författningar. bör därför inte nämnas i den bestämmelse i övergångslagen som ska reglera att det som är föreskrivet i lag eller annan författning om en viss myndighet i fortsättningen ska gälla . bemyndigas i olika författningar att i skilda frågor meddela verkställighetsföreskrifter. När det gäller föreskrifter föreslår kommittén att beslut som har fattats av före utgången av 2014 ska fortsätta att gälla till den tidpunkt som anges i beslutet eller till dess att eller Säkerhetspolisen med stöd av lag eller annan författning beslutar annat. Kommittén föreslår inte någon bortre gräns för hur länge föreskrifter ska förbli giltiga. föreskriftsrätt omfattar såväl polismyndigheternas som Säkerhetspolisens verksamhetsområden. Föreskrifterna behandlar både frågor som enbart rör polisens egen organisation och som därför, om de fortfarande behövs, bör föras över till arbetsordningar eller andra typer av dokument, och frågor som enbart rör allmänheten eller andra myndigheter eller såväl interna som externa frågor. Enligt allmän- Prop. 2013/14:110 na principer anses en förvaltningsmyndighet, om den inte har kvar sitt bemyndigande och någon annan myndighet inte heller har fått motsvarande bemyndigande, inte ha rätt att upphäva sina föreskrifter. Dessa principer ger således inte rätt att upphäva föreskrifter som har meddelats av , om inte får motsvarande bemyndigande som styrelsen haft. kommer i huvudsak att ges motsvarande bemyndiganden som när det gäller frågor som berör allmänheten eller andra myndigheter, varför den nya myndigheten kommer att kunna upphäva redan meddelade föreskrifter av det slaget. Föreskriftsrätt inom områden som enbart berör Säkerhetspolisens uppgifter bör dock tilläggas den myndigheten. När det gäller föreskriftsrätt som bygger på dagens organisationsstruktur med styrelsen som central förvaltningsmyndighet kommer styrelsens bemyndiganden inte att föras över till . Som 2 § övergångslagen är utformad träffas emellertid alla beslut av bestämmelsen, dvs. även beslut att utfärda föreskrifter. Det innebär att de fortsätter gälla till dess de upphävs. eller Säkerhetspolisen kan upphäva och ersätta föreskrifter i den mån myndigheterna har fått motsvarande bemyndiganden. I övriga fall kan regeringen eller upphäva föreskrifterna. Regeringens förslag: Äldre bestämmelser ska fortsätta att gälla för överklaganden som kommit in till före ikraftträdandet av de nya reglerna om överklagande till allmän förvaltningsdomstol. Regleringen av elimineringsdatabasen och den nya överklaganderegeln i vapenlagen kräver också vissa övergångsbestämmelser. Regeringens bedömning: Viss övergångsreglering bör göras i förordning. Kommitténs förslag överensstämmer inte med regeringens. Kommittén förslår inga övergångsbestämmelser i särskilda lagar. Kommittén föreslår att en övergångsbestämmelse avseende tjänstekort ska tas in i övergångslagen. Remissinstanserna: Remissinstanserna yttrar sig inte särskilt i denna del. Hovrätten för ifrågasätter dock den lösning som kommittén föreslår i fråga om överklaganden av en polismyndighets beslut i vissa ersättningsärenden. Promemorians förslag överensstämmer inte med regeringens. I promemorian föreslås en övergångsbestämmelse till ändringen i 18 kap. 16 § offentlighets- och sekretesslagen (2009:400; OSL) för ärenden där handlingarna tagits om hand för arkivering före ikraftträdandet. Remissinstanserna: Remissinstanserna yttrar sig inte särskilt i denna del. Skälen för regeringens förslag och bedömning Vissa lagar kräver särskilda övergångsbestämmelser I promemorian med kompletterande författningsändringar till den nya polisorganisationen (Ds 2031:34) föreslås att vissa beslut inte längre ska överklagas till utan till allmän förvaltningsdomstol. I de lagar där en ny ordning för överklagande införs föreslås att äldre föreskrifter ska fortsätta att gälla för beslut som överklagats före utgången av 2014. När vissa beslut ska överklagas till allmän förvaltningsdomstol i stället för till är det enligt regeringens mening en rimlig utgångspunkt att sådana överklaganden som kommit in till före ikraftträdandet avgörs av denna. Övergångsbestämmelser av denna innebörd bör således införas i respektive lag. I promemorian föreslås också en ändring i 18 kap. 16 § andra stycket OSL, enligt vilken bl.a. viss sekretess ska upphöra att gälla. I anslutning till detta föreslås en övergångsbestämmelse som innebär att äldre bestämmelser fortfarande ska gälla beträffande handlingar som omhändertagits för arkivering före ikraftträdandet. Som Lagrådet påpekar är en sådan övergångsbestämmelse överflödig, eftersom sekretessbestämmelsen inte ändras i sak. I avsnitt 8.3.8 behandlas frågan om övergångsbestämmelser avseende regleringen av elimineringsdatabasen och i avsnitt 7.4.2 behandlas frågan om det behövs en övergångsbestämmelse till överklaganderegeln i vapenlagen. Som framgått föreslår regeringen att det införs en särskild lag med anledning av den nya myndighetsorganisationen för polisen. Syftet med lagen är att överbrygga de problem som alltid uppstår i samband med att myndigheter upphör respektive inrättas. Genom den särskilda lagen finns det, utöver vad som redovisats ovan, i övrigt inte något behov av särskilda övergångsbestämmelser. Viss övergångsreglering kan göras i förordning Enligt 6 § förordningen (1958:272) om tjänstekort är innehavaren av ett sådant skyldig att genast återlämna kortet till den myndighet som har utfärdat det, om någon uppgift som förekommer på kortet ändras. När och Säkerhetspolisen inrättas, kommer uppgiften om utfärdande myndighet att behöva ändras på samtliga tjänstekort, även om innehavaren är fortsatt anställd. Eftersom det inte torde vara praktiskt möjligt att i omedelbar anslutning till omorganisationen många nya tjänstekort som krävs är det uppenbart att det behövs en övergångsreglering. Kommittén föreslår en regel i övergångslagen som gör det möjligt att under en övergångstid använda tjänstekorten trots att uppgiften om utfärdande myndighet inte är korrekt. Regeringen delar kommitténs uppfattning att det bör införas en övergångsbestämmelse med innebörden att 6 § förordningen räknat fr.o.m. den tidpunkt då och Säkerhetspolisen inrättas inte ska tillämpas om den ändrade uppgiften enbart beror på att den utfärdande myndigheten har upphört. Detta kan emellertid regleras i förordning. Beslut enligt 13 § förordningen (1988:842) om ersättning och belöning Prop. 2013/14:110 åt den som hjälper polisen och 7 § förordningen (1998:1379) om ersätt- ning för sakskada till polismän och anställda inom kriminalvården m.fl. överklagas till . Kommittén föreslår att dessa beslut i fortsättningen ska överklagas till och att äldre bestämmelser fortfarande ska gälla för överklagande av beslut som fattats före ikraftträdandet.