prop · H20325 · 2014-12-03 00:00:00 — Brå har inte kunnat finna att den stora variationen förklaras av antalet utdömda timmars ungdomstjänst, generella svårigheter för vissa kommuner att finna arbetsplatser eller andra liknande omständigheter. En förklaring skulle dock enligt Brå kunna vara att kommunerna har olika syn på vad som är en rimlig väntetid. Ungdomstjänsten ska normalt inledas senast efter domen Ju som går mellan brott och påföljd desto tydligare blir reaktionen på brottet. Enligt regeringen ger Brås slutsatser stöd för att överväga åtgärder i syfte att en större andel unga ska påbörja verkställigheten inom rimlig tid än . Sådana åtgärder måste dock ge utrymme för en viss flexibilitet eftersom kommunerna även i fortsättningen ska ha ansvaret för verkställigheten. måste de krav på enhetlighet och likabehandling över landet som påföljdssystemet bör präglas av få ett tillräckligt genomslag även här. Enligt regeringen finns det därför behov av en reglering som innebär att påföljden bör inledas . Målsättningen bör vara att de flesta ska kunna påbörja verkställigheten efter domen. Enligt Brås studie inledde hälften av de som omfattades av studien verkställigheten från lagakraftvunnen dom. Med hänsyn till det framstår från det att domen vann laga kraft som en väl avvägd frist för att påföljden i normalfallet ska börja verkställas. Detta bör gälla både när ungdomstjänsten döms ut självständigt och när den förstärker en ungdomsvård. Fristen ska givetvis inte hindra att ungdomstjänsten inleds snabbare. Mot bakgrund av att det på lokal nivå kan finnas svårigheter att inleda verkställigheten och att hänsyn också måste kunna tas till vad som i det enskilda fallet är lämpligt för den unge, bör regeln dock inte vara ovillkorlig. Det kan t.ex. röra sig om problem med att få fram en arbetsplats som är lämplig för den enskilde eller andra omständigheter kopplade till den unges personliga förhållanden. När ungdomstjänst döms ut som förstärkningspåföljd till ungdomsvård kan det också i vissa fall finnas ett intresse i att styra när i tiden som ungdomstjänsten bör verkställas i förhållande till insatserna enligt ungdomskontraktet. I sådana fall bör undantag kunna göras från fristen. Om det finns särskilda skäl bör därför fristen få överskridas. Regeringen föreslår således att verkställigheten av ungdomstjänst ska påbörjas efter det att domen vunnit laga kraft, om inte särskilda skäl talar mot det. Som regeringen återkommer till i avsnitt 7 får de ekonomiska konsekvenserna för kommunerna anses vara försum- Prop. 2014/15:25 bara och hindrar inte ett genomförande. Verkställighetstiden och avtjänandetakten bör inte regleras Utredningen har vidare föreslagit att det ska regleras att verkställigheten ska vara avslutad samt att avtjänandetakten ska anpassas till antalet utdömda timmar. Någon sådan reglering finns inte och har inte heller övervägts tidigare. har uttalat att den takt som ungdomstjänsten ska verkställas med och omfattningen av varje arbetspass får bestämmas efter en bedömning från fall till fall och vidare att avtjänandetakten bör relateras till antal timmar som totalt omfattas samt när ungdomstjänsten är tänkt att utföras, t.ex. efter skol- och arbetsdagens slut eller och kvällar (Barn och unga som begår brott, , s. 102 f.). Enligt Brås utvärdering är variationen stor gällande takten för avtjänande och sambandet mellan antalet utdömda timmar och avtjänandetiden är inte särskilt starkt. Det finns exempel både på att ett mindre antal timmar ungdomstjänst verkställts och på att ett stort antal timmar verkställts . Såväl slutpunkten för avtjänade av en ungdomstjänst som verkställighetstakten av ungdomstjänst måste anpassas till omständigheterna i det enskilda fallet. Här får enligt regeringen sådana omständigheter som den unges skolgång eller arbete större betydelse för hur verkställigheten bör utformas än för frågan om inom vilken tid påföljden rimligen bör inledas. En reglering av dessa frågor skulle förutsätta relativt detaljerade föreskrifter. Det kan ifrågasättas om det är lämpligt att sådana föreskrifter ges i lag. Inte heller är det självklart att kommunernas verksamhet bör styras med en sådan exakthet. Mot den bakgrunden finns enligt regeringen inte tillräckliga skäl att införa en reglering om inom vilken tid verkställigheten av ungdomstjänst ska vara avslutad eller hur avtjänandetakten bör se ut. 5.3.4Ungdomstjänstens närmare innehåll bör inte regleras ytterligare Regeringens bedömning: Utredningens förslag om att ytterligare reglera innehållet i ungdomstjänsten bör inte genomföras. Utredningens förslag: Det ska regleras i lag att den del av ungdomstjänsten som utgörs av särskilt anordnad verksamhet ska innehålla vägledande inslag som särskilt syftar till att avhålla den unge från att återfalla i brott. Remissinstanserna: har uppgett att bör verka för större enhetlighet och kvalitet i den särskilt anordnade verksamheten. har uppgett att det är viktigt att upprätthålla ungdomstjänstens karaktär med oavlönat arbete som huvudinslag. Skälen för regeringens bedömning: Den som döms till ungdomstjänst ska åläggas att utföra oavlönat arbete och delta i annan särskilt anordnad verksamhet. Det är socialnämnden som bestämmer det närmare innehållet i en utdömd ungdomstjänst i en arbetsplan och utser handle- dare för den unge (5 kap. 1 b § socialtjänstlagen [2001:453], förkortad Nämnden ska också kontrollera att arbetsplanen följs. bör kommunerna kunna välja arbetsgivare utifrån lokala förhål- landen och vad som är lämpligt för den unge. Det kan inte heller anses finnas något behov av att ytterligare reglera kommunernas hantering i fråga om handledare för den unge. relsen har i sina allmänna råd tagit upp allmänna krav som bör ställas på arbetsplatsen och att en lämplighetsbedömning av handledaren ska göras (SOSFS 2008:30). bör bevaka om det finns behov av att utveckla detta ytterligare. När det sedan gäller det närmare innehållet i påföljden föreskrevs i den ursprungliga regleringen av ungdomstjänst att den unge skulle utföra oavlönat arbete eller delta i annan särskilt anordnad verksamhet. 2007 gäller att den som döms till ungdomstjänst ska åläggas att utföra oavlönat arbete och delta i annan särskilt anordnad verksamhet. ramen för den särskilt anordnade verksamheten bör klar- göra villkoren för ungdomstjänsten för den unge och erbjuda möjlighet att diskutera de begångna brotten. Även avslutningssamtal och återkopp- ling bör rymmas i den särskilt anordnade verksamheten (prop. 2005/06:165 s. 67). Av den studie (Brå) gjort om förekomsten av särskilt anordnad verksamhet framgår att en fjärdedel av dem som dömts till ungdomstjänst inte deltagit i sådan verksamhet (Brås rapport 2011:10 s. 61 f). Utredningen har mot den bakgrunden föreslagit att innehållet i ungdomstjänsten bör tydliggöras genom en reglering i SoL om att den särskilt anordnade verksamheten ska innehålla vägledande inslag som särskilt syftar till att avhålla den unge från att återfalla i brott. Enligt regeringen måste påföljden ungdomstjänst med nödvändighet innehålla moment av introduktion och uppföljning. också, inom ramen för den särskilt anordnade verksamheten, vara lämp- ligt att kommunerna erbjuder verksamhet utifrån den unges behov. naturliga utgångspunkten måste emellertid vara att ungdomstjänsten ska innebära att den unge genomför ett visst antal timmar oavlönat arbete. Momenten som utgör särskild anordnad verksamhet bör liksom fylla ett mindre antal av de utdömda timmarna. Därutöver bör inte kom- munerna detaljstyras i fråga om den särskilt anordnade verksamheten, även om en större enhetlighet i fråga om den skulle kunna ha vissa förde- Regeringen ser därför inte anledning att närmare reglera utformning- en eller omfattningen av den verksamheten. 5.4.1 Stödet vid frigivningen bör förbättras Sluten ungdomsvård är den påföljd som normalt ska väljas i stället för fängelse när en person har begått brott och det finns synner- liga skäl för en frihetsberövande påföljd. Vad som i första hand kan ut- göra ett synnerligt skäl är att det rör sig om ett mycket allvarligt brott med ett högt straffvärde. De ungdomar som döms till sluten ungdoms- vård har därför som regel begått allvarliga brott och har ofta stora personliga problem såsom psykiska besvär, neuropsykiatriska funktionshinder och drogmissbruk. Omfattande sociala problem förekommer också regelmässigt. Den personliga och sociala problembilden utgör tydliga riskfaktorer för fortsatt brottslighet som kan behöva hanteras . Verkställigheten av sluten ungdomsvård sker vid sådana särskilda ungdomshem som avses i 12 § lagen (1990:52) med särskilda bestämmelser om vård av unga, förkortad LVU. (SiS) ansvarar för verkställigheten. Den ska planläggas och genomföras efter samråd med socialnämnden i den dömdes hemort. En individuellt utformad verkställighetsplan ska upprättas för den dömde. Villkorlig frigivning förekommer inte vid sluten ungdomsvård. Däremot ska den unge, i den utsträckning som kravet på samhällsskydd medger, tillåtas vistas utanför ungdomshemmet om det är lämpligt för att främja dennes anpassning i samhället. Detta kommer främst i fråga under den senare delen av verkställigheten. SiS ansvar gäller även när den unge vistas utanför ungdomshemmet, men ansvaret för stöd- och vårdinsatser är då begränsat av den s.k. normaliseringsprincipen. Behövs insatser sedan verkställigheten upphört ansvarar . Under verkställigheten påbörjas ofta behandlingsinsatser med hög intensitet som kan behöva fortsätta eller följas av ytterligare insatser efter frigivningen. När verkställigheten är avslutad måste dock insatserna beslutas med stöd av annan lagstiftning såsom socialtjänstlagen (2001:453), förkortad SoL, eller LVU. Många ungdomar som dömts till sluten ungdomsvård återfaller dessutom i brott. Enligt preliminär statistik från (Brå) återföll av dem som frigivits från sluten ungdomsvård 2010 i brott (Återfall i brott, Brå 2013). Även om en viss minskning skett är det fortfarande en mycket hög andel som återfaller. över återföll av dem som frigetts från sluten ungdomsvård 2006 i brott . Detta visar att insatser efter frigivningen regelmässigt framstår som nödvändiga för att undvika ny kriminalitet och missbruk. I syfte att förbättra utslussningen från sluten ungdomsvård genomfördes ändringar i lagstiftningen 2011 (prop. 2010/11:107, Förbättrad utslussning från sluten ungdomsvård). Avsikten var att ge förutsättningar för en successiv utslussning under kontrollerade former och att den dömde under den senare delen av verkställigheten ska förberedas för ett liv i frihet genom konkreta åtgärder. En möjlighet infördes att med elektroniska hjälpmedel kontrollera var den unge befinner sig vid vistelsen utanför det särskilda ungdomshemmet. SiS ansvar för verkställigheten tydliggjordes, som socialnämndens roll i planläggningen betonades, inte minst för att vidtagna åtgärder under verkställigheten ska kunna fortsätta efter frigivningen. De förbättringar som genomfördes syftade alltså till bättre kontinuitet och uppföljning samt till att fler fall än tidigare ska följas upp efter verkställighetens slut (samma prop. s. 14). gällde enligt förordning att en behandlingsplan skulle upprättas för den som avtjänar sluten ungdomsvård i samråd mellan SiS och socialnämnden i den dömdes hemort. Genom ändringar lagreglerades detta och planen, som benämns verkställighetsplan, ska upprättas av SiS efter samråd med socialnämnden. des att det är SiS som ansvarar för planeringen under verkställigheten av Enligt uppgifter som utredningen redovisat var –2011 delaktig i upprättande av en plan i mellan 62 och Vidare deltog i planeringen för ut- slussningen i mellan av ärendena 2004–2010. Dock synes andelen ha minskat till 2011. deltar alltså vid planeringen av verkställig- heten och utslussningen av den unge efter sluten ungdomsvård i relativt De ändringar som genomfördes kan också antas medföra att samarbetet kring unga som dömts till sluten ungdomsvård successivt kommer att förbättras. SiS har dock bekräftat att det emellanåt har varit svårt att få till stånd ett fungerande samarbete med socialtjäns- Enligt regeringen bör därför ytterligare åtgärder övervägas för att förbättra förutsättningarna vid utslussning och på så vis stärka påföljden och minska risken för återfall i brott. ansvar efter avslutad verkställig- Regeringens förslag: ansvar för att tillgodose det särskilda behov och stöd som unga kan ha efter att ha verkställt sluten ungdomsvård tydliggörs i socialtjänstlagen. Utredningens förslag överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: Kammarrätten i , Statens institutions- styrelse (SiS) och tillstyrker förslaget. missinstanser har inte kommenterat förslaget särskilt. Skälen för regeringens förslag: har det yttersta ansva- ret för att alla som vistas i kommunen får det stöd och den hjälp som de Detta gäller inte minst barn och ungdomar. I 5 kap. 1 § social- tjänstlagen (2001:453), förkortad SoL, finns allmänna målinriktade be- stämmelser för socialnämnden när det gäller omsorgen om barn och Särskilt betonas socialnämndens ansvar för barn och unga som har alltså redan en väsentlig roll när en ung person har frigetts från sluten ungdomsvård och ett betydande ansvar när det gäller insatser för att motverka återfall i brott och en ogynnsam utveckling. Insatserna som kan komma i fråga kan variera. Det kan exempelvis röra sig om frivilliga insatser enligt SoL såsom öppna insatser, särskilt kvali- ficerad kontaktperson, missbruksbehandling och placering utanför det egna hemmet eller hjälp till eget boende. Om det inte går att få till stånd insatser på frivillig väg kan det i vissa fall finnas skäl för vård enligt lagen (1990:52) med särskilda bestämmelser om vård av unga, förkortad Det kan emellertid övervägas att ytterligare förtydliga socialnämndens ansvar när det gäller de unga dömda som friges från sluten ungdomsvård. Även om redan är delaktig i relativt stor utsträckning vid utslussningen från sluten ungdomsvård måste målet vara att den delak- tigheten ska öka. Verkställighet sker i SiS regi utan dag- liga medverkan och har därför inte alltid aktuella kunskap- er om den unge eller någon kontakt med denne och dennes familj. 2014/15:25 flertal av de unga som döms till sluten ungdomsvård har så allvarliga personliga och sociala problem att det är nödvändigt med fortsatta insatser efter frigivningen. Mot den bakgrunden finns det i princip alltid skäl för att uppmärksamma de unga som verkställer sluten ungdomsvård inför att verkställigheten ska upphöra. För att förtydliga socialnämndens ansvar för barn och unga efter en placering utanför hemmet i syfte att bl.a. minska risken för att den unge åter ska behöva placeras utanför hemmet, infördes en ny särskild målinriktad bestämmelse. Enligt den bestämmelsen ska socialnämnden i sin omsorg om barn och ungdom tillgodose det särskilda behov av stöd och hjälp som kan finnas sedan vård och fostran utanför det egna hemmet upphört (5 kap. 1 § nionde strecksatsen SoL). Som utredningen föreslagit bör socialnämndens ansvar sedan den unge verkställt sluten ungdomsvård förtydligas på motsvarande sätt. Regeringen föreslår därför att en bestämmelse införs om att socialnämnden ska tillgodose det särskilda behov av stöd och hjälp som kan finnas sedan verkställighet av sluten ungdomsvård upphört. Detta bör lämpligen ske genom ett tillägg i den befintliga nionde strecksatsen i 5 kap. 1 § SoL. 5.4.3Ökade möjligheter till mellantvång efter avslutad sluten ungdomsvård Regeringens förslag: Insatser inom ramen för s.k. mellantvång ska kunna beslutas utan något konkret krav på aktualitet. Utredningens förslag överensstämmer i sak med regeringens. Remissinstanserna: Kammarrätten i och Statens institut- ionsstyrelse (SiS) har ställt sig bakom förslaget. har lämnat det utan erinran. styrkt förslaget och har påpekat att en utökad möjlighet till mellantvång bör användas restriktivt. ombudsmän () har ifrågasatt om möjligheten till mellantvång i den aktuella situationen verkligen bör omfatta den som fyllt och som annars inte kan beredas vård med stöd av lagen (1990:52) med särskilda bestämmelser om vård av unga, Skälen för regeringens förslag: De åtgärder som socialnämnden er- bjuder en ung person i behov av stöd och hjälp ska så långt möjligt er- bjudas på frivillig väg med stöd i socialtjänstlagen (2001:453), förkortad Detta gäller också insatser som kan behövas efter det att verkstäl- ligheten av en sluten ungdomsvård avslutats. alltså är att alla insatser till skydd och stöd för barn och unga inom soci- altjänsten ska ske under frivilliga former, är det inte alltid möjligt. alnämnden har därför i vissa fall möjlighet att ingripa även om behövlig vård inte kan ges på frivillig väg. Dessa fall regleras i LVU. gäller behovet av tvångsåtgärder mot unga som verkställt sluten ung- domsvård torde det så gott som alltid vara fråga om åtgärder till följd av den unges eget beteende enligt 3 § LVU. I den bestämmelsen föreskrivs att vård ska beslutas om den unge utsätter sin hälsa eller utveckling för en påtaglig risk att skadas genom missbruk av beroendeframkallande medel, brottslig verksamhet eller något annat socialt nedbrytande beteende. För bestämmelsens tillämpning förutsätts att vården inte kan ges med den unges eller den unges vårdnadshavares samtycke. Det krävs då att det inte är fråga om en obetydlig, oklar eller avlägsen risk för den unge utan tvärtom en klar och konkret risk för skada. Ett aktualitetskrav gäller alltså (prop. 1989/90:28 s. 62). Vård enligt 3 § LVU får ges den som inte fyllt och, under något snävare förhållanden, den som inte fyllt . Om något omhändertagande enligt LVU inte är aktuellt kan det finnas möjligheter att besluta om öppenvårdsinsatser utan att den unge eller dennes vårdnadshavare samtyckt, s.k. mellantvång, 22 § LVU. Enligt den bestämmelsen får socialnämnden besluta att en ung person ska hålla regelbunden kontakt med en särskilt kvalificerad kontaktperson eller delta i behandling i öppna former inom . Detta förutsätter att det kan antas att den unge till följd av ett sådant destruktivt beteende som avses i 3 § kommer att behöva beredas vård enligt LVU om beteendet fortsätter. Vidare krävs att det stöd eller den behandling som den unge behöver inte kan ges med samtycke. Genom att åtgärderna ska vidtas för att bryta det destruktiva beteendet är det alltså fråga om ett aktualitetskrav också här. Bestämmelsen om mellantvång tillämpas sällan. Utredningen om tvångsvård för barn och unga (S 2012:07, dir. 2012:79) har i uppdrag bl.a. att se över förekomsten av förebyggande insatser enligt 22 § LVU. När sluten ungdomsvård infördes utgick regeringen från att vissa av de ungdomar som dömts till den påföljden skulle vara i behov av fortsatt tvångsvård vid verkställighetens slut och att det kunde vara önskvärt med fortsatt vård enligt LVU. När den unge varit frihetsberövad kunde han eller hon emellertid inte genom sitt beteende visa ett behov av tvångsvård. Eftersom det inte kunde uteslutas att aktualitetskravet i 3 § LVU ibland skulle komma att begränsa möjligheterna att få till stånd ett beslut om tvångsvård i denna situation, tonades aktualitetskravet ned beträffande dem som dömts till sluten ungdomsvård. Om den unge dömts till sluten ungdomsvård förutsätts därför, till skillnad från annars, inte att den unge utsätter sin hälsa och utveckling för en påtaglig risk att skadas genom sitt beteende. I stället ska bedömningen ta utgångspunkt i den unges vårdbehov. Om den unge bedöms vara i uppenbart behov av fortsatt vård för att inte löpa sådan risk som avses enligt huvudregeln, ska det beslutas om tvångsvård enligt 3 § LVU. I många fall kan det finnas ett påtagligt behov av ytterligare insatser för den unge efter verkställigheten av en sluten ungdomsvård. Om den unge inte samtycker till frivilliga insatser, och om inte förutsättningar för vård enligt 3 § LVU är uppfyllda, kan insatser med stöd av 22 § LVU komma i fråga. Eftersom den unge har varit föremål för frihetsberövande är det dock inte självklart att denne genom sitt beteende visat att ett grundat antagande kan göras att vård enligt 3 § kan komma att behövas. I ett sådant fall saknas även förutsättningar för att besluta om mellantvång. har vistelsen på ungdomshemmet i många fall tydliggjort att det finns behov av fortsatta åtgärder. Att i ett sådant fall behöva avvakta att den unge i praktiken uppvisar ett destruktivt beteende för att vidta åtgärder som den unge inte samtycker till, eller att behöva tillgripa en betydligt mer ingripande tvångsvård enligt 3 § LVU, framstår inte som Prop. 2014/15:25 rimligt. På samma sätt som det redan föreskrivits i 3 § andra stycket LVU, bör i stället bedömningen av om mellantvång ska beslutas kunna utgå från vårdbehovet utan att detta måste ha tydliggjorts genom ett konkret destruktivt riskbeteende. I de fall den unge bedöms vara i uppenbart behov av fortsatta insatser för att inte ägna sig åt ett sådant beteende som i andra fall kan motivera mellantvång, bör det vara möjligt att besluta om mellantvång redan utifrån det konstaterade behovet. I övrigt bör dock samma förutsättningar för mellantvång gälla som annars. Ett beslut om mellantvång får alltså inte fattas rutinmässigt efter en avslutad verkställighet av sluten ungdomsvård utan socialnämnden måste noggrant överväga varje enskilt fall. Mot den bakgrunden bör alltså, som utredningen föreslagit, ett undantag från aktualitetskravet också gälla vid mellantvång efter verkställighet av sluten ungdomsvård. Som JO påpekat kan den av utredningen föreslagna lydelsen uppfattas så att mellantvång efter en sluten ungdomsvård – till skillnad från vad som gäller annars – kan bli aktuellt även för personer som fyllt . Den av utredningen föreslagna bestämmelsen bör därför förtydligas så att det framgår att mellantvång också i dessa fall endast får beslutas för den som inte fyllt . Den bör också i övrigt ges en tydligare utformning och ange att insatserna ska behövas för att hindra ett sådant socialt nedbrytande beteende som avses i 3 § lagen (1964:167) med särskilda bestämmelser om unga lagöverträdare, förkortad LUL. Frågan om rätt till offentligt biträde i ärenden om mellantvång, som Kammarrätten i har uppmärksammat, kan inte behandlas . Regeringen föreslår därför att beslut om mellantvång också ska få meddelas om den som är och som dömts till sluten ungdomsvård enligt 32 kap. 5 § vid verkställighetens slut bedöms vara i uppenbart behov av fortsatta insatser för att hindra ett socialt nedbrytande beteende. 5.5Åtalsunderlåtelse för unga ersätts av straffvarning Regeringens förslag: Åtalsunderlåtelse enligt LUL utmönstras och ersätts av straffvarning. Utredningens bedömning överensstämmer inte med regeringens förslag. Utredningen har övervägt frågan men bedömt att det inte finns tillräckliga skäl för en ändring av namnet. Remissinstanserna: (Brå) har ansett att en namnändring till straffvarning bör övervägas. Övriga remissinstanser har inte yttrat sig särskilt över utredningens bedömning. Skälen för regeringens förslag Åtalsunderlåtelse som en varning för unga lagöverträdare Många människor begår något eller några mindre brott när de är unga. För de flesta är det inte ett tecken på en djupare problematik eller ett första steg mot ett kriminellt liv. En mindre grupp går dock vidare till tyngre kriminalitet. För den senare gruppen utgör ofta personliga och sociala faktorer en risk för fortsatt brottslighet. För de unga som inte uppvisar några riskfaktorer för fortsatt kriminalitet kan en alltför skarp påföljd i stället för att verka avskräckande medföra att den unge och omgivningen ser den unge som kriminell. Ett strängt ingripande är sällan den mest effektiva lösningen för att avhålla dessa unga från fortsatt brottslighet. Detta talar för att samhällets mer ingripande brottsbekämpande resurser inte i första hand bör riktas mot denna grupp utan mot den grupp unga som riskerar att utveckla en kriminell livsstil.