prop · H10394 · 2014-03-04 00:00:00 — Motsvarande beloppsgräns finns även för sakskada och ren förmögenhetsskada. I det sistnämnda fallet rör det sig om ett gemensamt tak. Det är tidpunkten för ersättningens bestämmande som avgör vilket prisbasbelopp som ska gälla. Prisbasbeloppet för är . För brottsskadeersättning till barn som har bevittnat brott finns ingen beloppsgräns. Beloppsgränserna har motiverats med att staten bör garderas mot extremt höga ersättningskrav. Det syfte som ligger bakom systemet med brottsskadeersättning har alltså inte ansetts behöva medföra att ett brottsoffer ska ha rätt att få en obegränsad eller exceptionellt hög ersättning från allmänna medel, se propositionen Ersättning för brottsskador (prop. 1977/78:126 s. 29 f.). har det visat sig att beloppsgränserna i praktiken sällan behöver tillämpas av . Enligt regeringen bör strävan vara att brottsskadeersättning så långt som möjligt ska täcka brottsoffrets skada. Genom att få fullgod kompensation av staten kan brottsoffret snabbare lägga den traumatiska upplevelsen bakom sig och behöver inte vända sig till gärningsmannen för att få ut ett resterande skadeståndsbelopp. framstår det som rimligt att staten inte ska behöva betala hur höga ersättningar som helst i brottsskadeersättning. För att undvika exceptionellt höga ersättningar kan det därför alltjämt finnas behov av beloppsbegränsningar. En sådan begränsning kan också minska risken för missbruk av systemet. Enligt regeringen är det dock viktigt att de beloppsgränser som trots allt måste gälla för den statliga brottsskadeersättningen inte sätts för snävt utan i möjligaste mån ger brottsoffret den ersättning som han eller hon hade fått om skadestånd hade betalats. Marginalerna i systemet bör vara generösa, dvs. beloppsgränserna bör bestämmas så att de endast kommer att tillämpas i rena undantagsfall. Beloppsgränserna för personskada, sakskada och ren förmögenhetsskada bör inte ändras När det gäller ersättning för personskada, sakskada och ren förmögenhetsskada anser regeringen att det även fortsättningsvis bör finnas takregler. Framför allt när det gäller sakskada och ren förmögenhetsskada kan det tänkas att ersättningsbeloppen kan bli betydande, t.ex. vid skadegörelse av mycket dyrbar egendom. Det kan inte heller uteslutas att ersättningen för personskada i enskilda fall kan bli exceptionellt hög och att det därmed inte är rimligt att den statliga brottsskadeersättningen fullt ut täcker skadan. De övre beloppsgränserna för personskada framstår vid en internationell jämförelse som generösa. I de få situationer där dessa takregler kan komma att aktualiseras torde det handla om svårbedömda undantagsfall. I sådana situationer bör dessutom en kombination av engångs- belopp och periodisk ersättning i form av livränta kunna leda till att Prop. 2013/14:94 brottsoffret ändå får ersättning för sin skada. ning saknas det behov av att höja beloppsgränserna avseende personskada. När det gäller brottsskadeersättning för sakskada och ren förmögenhetsskada har takregeln aldrig tillämpats. Regeringen delar därför utredningens bedömning att det saknas behov av att beloppsmässigt justera den. När det gäller brottsskadeersättning till barn som har bevittnat brott anser regeringen att det inte är motiverat att införa en beloppsbegränsning, jfr propositionen Barn som bevittnat våld (prop. 2005/06:166 s. 28). Beloppsgränsen för kränkningsersättning bör tas bort Kränkningsersättning betalas för skada som orsakats av att gärningsmannen allvarligt kränkt brottsoffret genom ett brott som innefattar angrepp mot hans eller hennes person, frihet eller frid. Det rör bl.a. sexualbrott och brott som innefattar våld, hot eller tvång. Det förekommer att den nuvarande takregeln för kränkningsersättning slår till och alltså leder till att brottsoffer inte fullt ut får en ersättning som motsvarar skadan. Utredningen föreslår i denna del att takbeloppet ska höjas från tio till 15 basbelopp. Höjningen skulle enligt utredningen fånga in och täcka de fall som har utlöst beloppsbegränsningen. Regeringen anser att utredningens förslag i denna del är ett steg i rätt riktning. Utgångspunkten bör vara att det enskilda brottsoffret i varje läge ska ha bästa möjliga stöd från det allmänna. De fall där takregeln har aktualiserats har rört synnerligen allvarlig brottslighet, t.ex. barn som har utsatts för grova sexualbrott , eller där brottsligheten närmast kan karakteriseras som tortyrliknande.2 Det är alltså i sådana fall som brottsoffret riskerar att få en begränsad ersättning på grund av att takregeln slår till. Enligt regeringen kan det ifrågasättas om det över huvud taget bör finnas någon takregel när det gäller kränkning, eller annorlunda uttryckt om ersättningen i denna del någonsin kan bli så hög att det motiverar att staten inte tar sitt ansvar för brottsoffret. Sådana exceptionellt höga ersättningar som i motiven lyftes fram som skäl för att begränsa brottsskadeersättningen torde dessutom knappast kunna uppstå när det gäller kränkningsersättning. inrymdes kränkningsersättningen i ersättningen för personskada. utgör kränkning emellertid en egen skadetyp såväl i skadeståndslagen som i brottsskadelagen. De skäl som ursprungligen motiverade takbeloppen berördes inte i det lagstiftningsärende där skadetyperna delades upp. Däremot uttalades att eftersom kopplingen mellan de båda ersättningstyperna upphörde borde en särskild takregel införas för kränkningsersättningen, se propositionen Ersättning för ideell skada (prop. 2000/01:68 s. 58). Inte heller utredningen som låg till grund för den nu diskuterade takregeln berörde frågan om behovet av att begränsa brottsskadeersättningen avseende kränkning (se SOU 1992:84 s. 284). 2 Se t.ex. beslut i dnr 9138/2009. 2013/14:94 Enligt regeringen saknas det bärande skäl för att begränsa ersättningen för kränkning. Tvärtom är detta en skadetyp som i hög grad motiverar full kompensation. Även om detta sannolikt kan uppnås även genom att höja nuvarande taknivå, kan det antas att ersättningsnivåerna för kränkning successivt kommer att höjas . Även med en förhöjd beloppsgräns kan därför nya fall förväntas där takregeln utlöses. Enligt regeringen är det inte godtagbart att just dessa brottsoffer, som drabbats synnerligen hårt av allvarlig brottslighet, ska få en begränsad ersättning. Detta är även huvudskälet till att regeringen föreslår att inte ska få bestämma en lägre ersättning för kränkning än vad en domstol dömt ut i skadestånd (se avsnitt 6.1). I konsekvens härmed föreslår regeringen att det inte längre ska finnas något beloppstak för kränkningsersättningen. Regeringens förslag: Tiden för att ansöka om brottsskadeersättning förlängs från två till . För barn som har drabbats av brott eller bevittnat brott ska ansökan kunna göras fram till den dag han eller hon fyller . Utredningens förslag överensstämmer delvis med regeringens. Utredningen föreslår ingen särreglering när det gäller ansökningar från barn som har drabbats av brott eller bevittnat brott. Remissinstanserna: De flesta av remissinstanserna tillstyrker förslaget eller invänder inte mot det. anser att ska godta ansökningar upp till efter 18-årsdagen i fråga om brott mot barn. Skälen för regeringens förslag Brottsoffer bör få på sig att ansöka om brottsskadeersättning För att kunna få brottsskadeersättning behöver brottsoffret ge in en ansökan till . En sådan ansökan ska göras inom . Om allmänt åtal har väckts, ska ansökan göras från det att dom eller slutligt beslut har vunnit laga kraft. Har allmänt åtal inte väckts men förundersökning inletts, ska ansökan göras från det att förundersökningen lagts ned eller avslutats. I övriga fall ska ansökan göras från det att brottet begicks. Om det finns synnerliga skäl, kan en ansökan prövas även om den har kommit in för sent (14 § brottsskadelagen). Det skäl som framför allt kan anföras för en bortre tidsgräns är att måste ha en rimlig möjlighet att pröva ett anspråk på ersättning på ett ändamålsenligt sätt. Om det inte finns en ansökningstid skulle sannolikt få in många ansökningar som avser gamla brott, och då inte endast sådana som grundas på lagakraftvunna domar. Dessa äldre anspråk skulle vara svåra och tidskrävande för myndigheten att utreda, vilket riskerar att leda till att brottsoffren i dessa fall inte får någon ersättning. Det kan också leda till längre handläggningstider generellt, till men för de brottsoffer som Prop. 2013/14:94 har utsatts för brott i närtid. Enligt regeringen finns det alltså i och för sig skäl för att ha en bortre gräns för när en ansökan kan göras. är det viktigt att alla brottsoffer så långt det är möjligt får den ersättning som de faktiskt har rätt till. Det är därför angeläget att det finns tillräcklig tid för brottsoffret att först uttömma övriga ersättningsformer och därefter hinna ge in sin ansökan om brottsskadeersättning. I likhet med reglerna om beloppsgränser är det viktigt att tidsgränserna inte sätts för snävt. De som har rätt till brottsskadeersättning bör i större utsträckning än kunna få sin ansökan prövad av . Genom utredningens kartläggning har det framkommit att av ärendena avvisades på grund av att ansökan hade kommit in . Det har vidare visat sig att en stor del av dessa ansökningar hade kunnat prövas om ansökningstiden varit längre. Även om det inte är känt vad utfallet i dessa ärenden hade blivit om de tagits upp till prövning, anser regeringen att den nuvarande tidsgränsen alltför ofta leder till resultat som kan ifrågasättas ur det enskilda brottsoffrets perspektiv. Det kan finnas olika skäl till varför brottsoffret dröjer med att söka ersättning. Som utredningen framhåller kan det t.ex. för många brottsoffer vara svårt att ta tag i frågan om ersättning. Detta gäller särskilt de som drabbas av allvarlig brottslighet där brottsoffret har behov av längre rehabilitering. Enligt regeringen är det särskilt olyckligt om dessa brottsoffers anspråk på brottsskadeersättning avvisas på formell grund. För att motverka sådana resultat anser regeringen att tidsgränsen bör förlängas från två till . På så sätt kan pröva fler ansökningar utan att detta nämnvärt går ut över myndighetens handläggningstider. får de brottsoffer som riskerar att missa tidsgränsen större möjligheter att få brottsskadeersättning. Det bör finnas en särskild ansökningstid för barn Den ansökningstid som ställs upp i brottsskadelagen gäller för alla sökande. anser att i de fall ett barn har drabbats av ersättningsgill skada till följd av brott bör en ansökan kunna ges in senast efter 18-årsdagen. Detta skulle ligga i linje med nuvarande praxis, enligt vilken normalt godtar en ansökan om den unge ger in den från då han eller hon blev myndig. Denna ordning framstår enligt regeringen som ändamålsenlig. Om t.ex. ett litet barn utsatts för misshandel eller sexuella övergrepp och rättegången hålls i nära anslutning till brottet, blir barnet beroende av att vårdnadshavarna gör ansökan från det att domen vunnit laga kraft. Nuvarande praxis visar på att ersättning inte alltid söks av vårdnadshavarna, och enligt regeringen är det inte rimligt att det barn som utsatts för brott därigenom går miste om den ersättning som barnet är berättigat till. godtar, som nämns ovan, ansökningar av unga brottsoffer, trots att tiden egentligen har gått ut. anser regelmässigt att det med stöd av en ventilbestämmelse i 14 § andra stycket brottsskadelagen finns synnerliga skäl att i dessa fall tillåta en prövning av en för sent inkommen ansökan. 2013/14:94 Detta synsätt har i och för sig goda skäl för sig. Enligt regeringen bör barnens rätt till brottsskadeersättning emellertid på ett bättre sätt garanteras och tydliggöras i den nya lagen. Det bör för unga brottsoffer inte råda någon osäkerhet om vad som egentligen gäller. Det är då olyckligt att det inte av lagen framgår att de har en möjlighet att ansöka om ersättning när de väl blivit myndiga och själva kan ta ställning i frågan. Vidare är det rimligt att en undantagsbestämmelse som ställer krav på att det finns synnerliga skäl, även i brottsskadelagen tillämpas restriktivt och således tar sikte på rena undantagssituationer, där det i ett enskilt fall finns en alldeles särskild anledning att göra avsteg från en huvudregel. Det framstår därför som mindre lämpligt att använda en sådan ventil för en hel kategori av ärenden, dvs. ansökningar rörande unga brottsoffer. Enligt regeringen är det lämpligare att införa en särskild bestämmelse för dessa fall. Det bör alltså i brottsskadelagen föreskrivas att unga brottsoffer alltid ska kunna ansöka om brottsskadeersättning fram till 21- årsdagen. 6.4Barn som drabbas av brott Regeringens förslag: Det ska räcka med en vårdnadshavares underskrift för att ett barn ska kunna ansöka om brottsskadeersättning, om det är den andra vårdnadshavaren som har begått ett brott mot barnet eller har begått ett brott som barnet har bevittnat eller om det annars finns särskilda skäl. Brottsskadeersättning till barn som har bevittnat brott ska bestämmas med hänsyn till hur grovt det bevittnade brottet är. Regeringens bedömning: Det bör vidtas ytterligare åtgärder för att säkerställa att barn som har bevittnat brott uppmärksammas i större utsträckning och att dessa brottsoffer ska få tydlig information om rätten till brottsskadeersättning. Utredningens förslag och bedömning överensstämmer i huvudsak med regeringens. Utredningen föreslår att en vårdnadshavares underskrift ska räcka om den andra vårdnadshavaren är gärningsman. Utredningen anser vidare att det bör införas bestämmelser i förundersökningskungörelsen (1947:948) om dels att målsäganden ska underrättas om möjligheten för barn som har bevittnat brott att få brottsskadeersättning, dels att det ska antecknas i förundersökningsprotokollet huruvida det har funnits barn som har bevittnat brottet och var dessa barn i så fall har befunnit sig. Vidare bör av samma skäl vissa tillägg göras i polisens anmälningssystem. Remissinstanserna: Samtliga remissinstanser är positiva till utredningens förslag och bedömning. och för kvinnojourer och tjejjourer i (ROKS) anser att de föreslagna ändringarna i förundersökningskungörelsen kompletterade med mer praktiska åtgärder är en lämplig väg framåt för att i större utsträckning uppmärksamma barn som har bevittnat brott. framhåller att utredningens förslag är omhändertagna inom ramen för polisens arbete att förbättra informationen till brottsoffer samt inom ramen för Prop. 2013/14:94 arbetet med brott i nära relationer. Skälen för regeringens förslag och bedömning Det bör bli enklare för brottsutsatta barn att ansöka om ersättning Systemet med brottsskadeersättning ska vara så enkelt och tillgängligt som möjligt för brottsoffret. Detta gäller särskilt unga brottsoffer. barn har, i samma utsträckning som vuxna, rätt till brottsskadeersättning när han eller hon har utsatts för brott. har barn även rätt till brottsskadeersättning när de har bevittnat brott i vissa fall. Det är vårdnadshavarna som har rätt och skyldighet att bestämma i frågor som rör barnets personliga angelägenheter. Om barnet har två vårdnadshavare, måste de tillsammans ansöka om brottsskadeersättning till barnet (se 6 kap. 13 § första stycket ). vårdnadshavaren är förhindrad, t.ex. på grund av sjukdom, att ta del i ett beslut om barnet, kan den andra vårdnadshavaren dock bestämma ensam. Däremot finns det ingen möjlighet för en vårdnadshavare att ensam ansöka om brottsskadeersättning när den andra vårdnadshavaren är den som har begått brottet. Enligt regeringen bör det vara en självklarhet att barnet i en sådan situation måste kunna ansöka om brottsskadeersättning utan att först behöva inhämta gärningsmannens tillåtelse. Frågan om vem som ska kunna göra en ansökan om brottsskadeersätt- ning för barnets räkning behandlades i samband med att möjligheten för barn som har bevittnat brott att få brottsskadeersättning infördes. dåvarande regeringen gjorde bedömningen att det för dessa fall inte fanns behov av några särskilda bestämmelser, bl.a. eftersom det redan fanns möjlighet att utse en god man (prop. 2005/06:166 s. 28 f.). mens ikraftträdande har därför den ordningen fått tillämpas för att lösa det nu beskrivna problemet. Genom att överförmyndaren kopplas in och förordnar en god man enligt för barnet kan den gode mannen för barnets räkning ge in ansökan om brottsskadeersättning. sådan ordning framstår enligt regeringen emellertid som onödigt krånglig och det kan inte uteslutas att den förälder som vill hjälpa sitt barn att ansöka om ersättning inte orkar eller vågar ta ett initiativ som formellt frånkänner den andra föräldern beslutanderätt över barnet. Utredningens kartläggning visar att det inträffar att ansökningar av- visas av på grund av att en vårdnadshavares Till exempel avvisas på den grunden drygt tio ären- den enbart avseende ersättning till barn som har bevittnat brott. Det är vidare troligt att en förälder – på grund av rädsla för den andra föräldern – väljer att inte ens ge in en ansökan till Brottsoffermyndig- heten, eftersom detta skulle kunna involvera den andra föräldern. situationer blir inte synliga för myndigheterna. denna bakgrund att det finns anledning att förbättra barns möjligheter att kunna ansöka om brottsskadeersättning. Varje gång ett barn inte får sin ersättning utgör ett misslyckande för ersättningssystemet och sådana fall Det finns vidare exempel – även om de förhoppningsvis är få – på fall där en vårdnadshavare har vägrat att medverka till att barn kan framställa ersättningsanspråk trots att vårdnadshavaren inte är dömd för brottet. 2013/14:94 kan handla om att vårdnadshavaren av olika skäl inte vill eller kan ta sitt vårdnadsansvar, t.ex. på grund av att det pågår en vårdnadstvist om barnet eller att den ena av vårdnadshavarna har något annat motstående intresse i förhållande till barnet eller den andra vårdnadshavaren. I dessa fall riskerar barnet att gå miste om brottsskadeersättning för skador han eller hon drabbats av till följd av att ha blivit utsatt för eller bevittnat ett brott. Utgångspunkten bör visserligen alltjämt vara att båda vårdnadshavarna gemensamt ansöker för barnets räkning. Regeringen anser dock att det även bör finnas möjlighet för en vårdnadshavare att ensam ansöka om brottsskadeersättning, om den andra vårdnadshavaren utan godtagbar anledning motsätter sig att ansökan görs och det brottsutsatta barnet därmed blir utan ersättning. Regeringen föreslår därför att det i den nya lagen tas in en bestämmelse om att det ska räcka med en vårdnadshavares underskrift för att söka brottsskadeersättning för barnet, om den andra vårdnadshavaren är gärningsman eller det annars finns särskilda skäl. En sådan ordning underlättar för den enskilda vårdnadshavaren, som den minskar den administrativa belastningen för och överförmyndaren. Framför allt säkerställs emellertid att det utsatta barnet får den brottsskadeersättning som han eller hon har rätt till. Brottsskadeersättning till barn som har bevittnat brott bör även fortsättningsvis bestämmas med hänsyn till hur grovt brottet är Genom en reform infördes rätten till brottsskadeersättning för barn som bevittnat brott som varit ägnat att skada tryggheten och tilliten hos barnet i barnets förhållande till en närstående person. Ersättningens storlek bestäms efter vad som är skäligt med hänsyn till hur grovt det bevittnade brottet är (5 § fjärde stycket). Regeringen föreslår i avsnitt 5.3 att barn även fortsättningsvis ska ha rätt till denna form av brottsskadeersättning. Utredningen anser att sättet att bestämma brottsskadeersättning till barn som bevittnat brott är lämpligt avvägt och därför inte bör ändras. Regeringen har i lagrådsremissen, i likhet med samtliga remissinstanser, delat den bedömningen. Lagrådet ifrågasätter däremot om brottets grovhet bör vara den enda omständigheten som ska beaktas vid bestämmandet av ersättningens storlek. Enligt Lagrådet finns det skäl som talar för att det även bör beaktas i vilken utsträckning brottet har skadat barnets trygghet och tillit. Brottsskadeersättning till barn som bevittnat brott bestäms utifrån en objektiv bedömning av hur grovt det brott som barnet bevittnat är. Vid denna bedömning ska framför allt beaktas den skada, kränkning och fara som det gett upphov till. Som uttalas i förarbetena bör ersättning betalas även till barn som inte drabbats av någon påvisbar skada. Om brottet är sådant att det typiskt sett är ägnat att skada barnets trygghet och tillit i förhållande till en närstående person, ska alltså ersättning betalas. En positiv konsekvens av detta är att det inte krävs att barnet i det enskilda fallet ska behöva bevisa hur han eller hon har påverkats för att vara berättigat till ersättning. Att den typ av trauma barn som bevittnar brott drabbas av inte alltid är påvisbar kan medföra att det inte utgör en skade- ståndsgrundande skada, vilket är det huvudsakliga skälet till att denna möjlighet till brottsskadeersättning har införts, se prop. 2005/06:166 Prop. 2013/14:94 s. 23, 26 och 35. Det har alltså varit lagstiftarens uttalade avsikt att ersätt- ningens storlek inte ska knytas till den effekt eller skada som orsakats barnet. Enligt regeringen framstår detta som rimligt. Det möjliggör för att på ett snabbt och rättssäkert sätt bestämma ersättningens storlek och den ersättning som betalas ut framstår också som lättillgänglig och generös. Någon förändring av hur brottsskadeersättning till barn som har bevittnat brott ska bestämmas bör därför inte göras. Barn som bevittnat brott måste uppmärksammas i större utsträckning Enligt regeringen är det av stor vikt att barn som har befunnit sig i anslutning till en brottsplats uppmärksammas av myndigheterna på ett tydligt och effektivt sätt. Detta kan ske på flera sätt, t.ex. genom att sociala myndigheter kopplas in. Rent allmänt gäller att brott som involverar barn anses som särskilt allvarliga. Enligt brottbalken gäller en särskild straffskärpningsgrund som innebär att det vid bedömningen av straffvärdet ska ses som försvårande om brottet har varit ägnat att skada tryggheten och tilliten hos ett barn i förhållande till en närstående (29 kap. 2 § 8). Vid sidan av själva straffskärpningen syftar bestämmelsen till att uppmärksamma allvaret i att barn blir utsatta för brott eller hamnar i närheten av brott, vilket i sig kan förebygga denna typ av brottslighet. När reform genomfördes antogs att ca 100 barn skulle beviljas ersättning enligt den nya bestämmelsen. Denna prognos har dock visat sig vara i underkant. prövades drygt 330 ansökningar i denna ärendekategori, och ansökan bifölls i över 210 fall. Den sammanlagda brottsskadeersättningen till barn som har bevittnat brott uppgick till . Enligt regeringen har reformen visat sig viktig, både för att barnen synliggörs på ett annat sätt än tidigare och för att dessa barn nu får en ersättning från staten. Utredningen gör en noggrann genomgång av de fall som har prövats av och har även tagit del av och redovisar de andra kartläggningar som har genomförts sedan reformen trädde i kraft, bl.a. av och . Utredningens slutsats är att reformen inte har fått tillräckligt genomslag hos berörda myndigheter. Huvudproblemet tycks framför allt vara att myndigheterna inte i tillräcklig utsträckning uppmärksammar att barn finns på en brottsplats. Det förefaller också finnas ett behov av information om att denna rätt till ersättning faktiskt finns. Om kunskaperna om barns rätt till brottsskadeersättning brister, kan dokumentationen på brottsplatsen och i det efterkommande utredningsarbetet bli ofullständig. Risken är då att ansökan avslås av på grund av bristfälligt underlag, men också att barnet kanske inte ens söker brottsskadeersättning. Detta är naturligtvis ett oönskat resultat. Brottsdrabbade barn och ungdomar är i stor utsträckning beroende av vuxna som förstår och agerar. Därför är det viktigt att de brottsdrabbade snabbt får stöd och hjälp att hantera situationen. Mot denna bakgrund har regeringen gett i uppdrag att i samver- kan med ta fram och anpassa information om skydd