prop · H103121 · 2014-02-25 00:00:00 — 2013/14:121 Konventionen har vidareutvecklats och kompletterats vilket resulterat i konvention av om penningtvätt, efterforskning, beslag och förverkande av av brott och om finansiering av terrorism (förverkandekonvention). har undertecknat konventionen. Dess närmare innehåll och frågan om ett svenskt tillträde behandlas i avsnitt 10. För de stater som inte har tillträtt förverkandekonvention gäller konvention alltjämt. Stater som har tillträtt båda konventionerna tillämpar fortfarande förverkandekonvention i förhållande till stater som ännu inte tillträtt förverkandekonvention. Enligt artikel 14 ska en finansunderrättelseenhet eller annan behörig myndighet eller behörigt organ kunna vidta brådskande åtgärder, när det finns misstanke om att en transaktion har samband med penningtvätt, och skjuta upp en transaktion eller vägra tillstånd till att den genomförs för att analysera transaktionen och bekräfta misstanken. Enligt konventionen får en stat föreskriva att en sådan åtgärd får vidtas först sedan en verksamhetsutövare har lämnat en rapport om en misstänkt transaktion. Varaktigheten av en sådan åtgärd får varje stat bestämma. Enligt artikel 47 ska vidare varje part se till att finansunderrättelseenheten kan vidta sådana brådskande åtgärder även på framställning av en utländsk finansunderrättelseenhet. En transaktion ska då kunna avbrytas tillfälligt eller dess genomförande vägras i enlighet med den nationella lagstiftningen. Som framgår av avsnitt 5.1.6 finns begränsningar i möjligheterna att avbryta eller fördröja transaktioner som antas utgöra penningtvätt eller terrorismfinansiering. Inom EU har arbetet mot penningtvätt resulterat i flera direktiv med regler om administrativa åtgärder som syftar till att förebygga och bekämpa penningtvätt genom att förhindra att finansiell verksamhet och annan näringsverksamhet utnyttjas för penningtvätt. Det tredje och gällande penningtvättsdirektivet, som utvidgats till att omfatta åtgärder för att förebygga och bekämpa även finansiering av terrorism, bygger liksom de tidigare två direktiven i huvudsak på de rekommendationer som har antagits av FATF (prop. 2008/09:70 s. 47). Det omfattar åtgärder för kundkontroll samt gransknings- och rapporteringsåtgärder som ska vidtas av verksamhetsutövare inom dels bank- och finanssektorn, dels viss yrkesverksamhet som innebär bistånd vid eller genomförande av större finansiella transaktioner eller där risken för penningtvätt eller finansiering av terrorism är särskilt stor. Direktivet inleds med att ange att medlemsstaterna ska säkerställa att penningtvätt och finansiering av terrorism förbjuds, vilket dock inte innefattar ett krav på kriminalisering, samt vad som inom ramen för direktivet avses med penningtvätt och finansiering av terrorism (artikel 1). Definitionen av penningtvätt är i allt väsentligt densamma som i de internationella instru- ment som redogjorts för ovan, men saknar den begränsningsmöjlighet som kan följa av konstitutionella principer när det gäller vissa typer av befattning samt osjälvständiga brottsformer. En väsentlig nyhet i det tredje penningtvättsdirektivet är reglerna om ett riskbaserat förhållnings- Utgångspunkten är att riskerna skiljer sig åt mellan olika länder, kunder och verksamhetsområden samt att riskbilden kan förändras över har genomfört det tredje penningtvättsdirektivet genom lagen (2009:62) om åtgärder mot penningtvätt och finansiering av terrorism 2008/09:70), som ersatte den tidigare penningtvättslagen (se av- Med anledning av dels en planerad femårsöversyn av det tredje penning- tvättsdirektivet, dels revideringen av FATF-rekommendationerna i febru- ari 2012 presenterade ett utkast till ett nytt direktiv om åtgärder för att förhindra att det finansiella systemet används för penningtvätt och finansiering av terrorism (KOM[2013] 45 Gemensam åtgärd om penningtvätt m.m. för rättsliga och inrikes frågor antog en gemensam åtgärd om penningtvätt, identifiering, spårande, spärrande, beslag och förverkande av hjälpmedel och av brott11. beslöt att anta den gemensamma åtgärden vid regeringssammanträde den (Ju1998/3958/L5). Åtgärden kompletterar förverkandekonventionen och syftar till att för- bättra medlemsstaternas samarbete när det gäller penningtvätt, beslag och Enligt den gemensamma åtgärden åtar sig medlemsstaterna bl.a. att se till att deras lagstiftning om penningtvätt och förverkande är så generell som möjligt och inte begränsad till vissa brott eller brottsty- Vidare föreskrivs i åtgärden att medlemsstaterna ska ta bort eller be- gränsa sina reservationer till förverkandekonventionens bestämmelser i har på sätt som föreskrivs i den gemensamma åtgärden begränsat sin förklaring i förhållande till förverkandekonventionen genom att utvidga dels kretsen av förbrott till penningtvätt (regeringsbeslut , Ju1999/2704/L5), dels möjligheten att förverka egendom (regeringsbeslut , Ju2005/4602/L5). Rambeslutet om penningtvätt, identifiering, spårande, spärrande, beslag och förverkande av hjälpmedel till och av brott Rådets rambeslut /500/RIF av om penningtvätt, identifiering, spårande, spärrande, beslag och förverkande av hjälpmedel till och av brott12 antogs för att delvis ersätta och skärpa den ge- Bakgrunden var bl.a. att det rådde osäker- het om i vilken utsträckning de gemensamma åtgärderna var bindande för 11 EGT L 333, 9.12.1998, s. 1. 12 EGT L 182, , s. 1. 2013/14:121 I rambeslutet anges att det inte får göras eller vidhållas några reservationer i fråga om 1990 års förverkandekonventions krav när det gäller förverkande, om brottet bestraffas med frihetsberövande eller frihetsberövande åtgärd där högsta straffet är . Medlemsstaterna får emellertid vidhålla reservationer när det gäller förverkande av av skattebrott, under förutsättning att man såväl nationellt som vid internationellt samarbete kan förverka sådan genom nationell, EG- rättslig eller internationell lagstiftning för indrivning av skattefordringar. Rambeslutet innebär vidare att några reservationer inte får göras eller vidhållas i fråga om 1990 års förverkandekonventions krav om att allvarliga brott ska kunna utgöra förbrott till penningtvätt. Till denna kategori av brott ska under alla förhållanden räknas de brott som bestraffas med frihetsberövande åtgärd där högsta straffet är eller, när det gäller stater som har en minimitröskel för brott i sitt rättssystem, brott som bestraffas med frihetsberövande eller frihetsberövande åtgärd där lägsta straffet är mer än . Vid antagandet av rambeslutet gjordes bedömningen att bör begränsa sin förklaring till förverkandekonventionen men att den svenska lagstiftningen väl uppfyllde rambeslutets krav (prop. 2000/01:58 s. 12). Konventionen om skydd för de Europeiska gemenskapernas finansiella intressen13 (bedrägerikonventionen) antogs 1995 inom ramen för samarbetet inom den tredje pelaren i EU. Syftet med konventionen är att förbättra skyddet för gemenskapernas finansiella intressen mot framför allt bedrägerier genom att medlemsstaterna åtar sig dels att kriminalisera vissa gärningar, dels att uppfylla vissa minimikrav gällande jurisdiktion, utlämning och internationell rättslig hjälp. Konventionen kompletterades med ett första tilläggsprotokoll rörande korruption14 och ett protokoll angående förhandsavgörande av EG-domstolen15. Ett andra tilläggsprotokoll om penningtvätt antogs 1997.16 Syftet med det protokollet är bl.a. att säkerställa att penningtvätt avseende av bedrägeri eller korruption som skadar eller kan skada Europeiska gemenskapernas finansiella intressen är straffbelagt i medlemsstaterna, att det ska finnas möjlighet att hålla juridiska personer ansvariga för brott som begås inom ramen för den juridiska personens verksamhet samt att säkerställa att förverkande kan ske av hjälpmedel för och av nämnda 13KONVENTION av som utarbetats på grundval av artikel K.3 i fördraget om Europeiska unionen om skydd av Europeiska gemenskapernas finansiella intressen. 14PROTOKOLL av som upprättats på grundval av artikel K 3 i Fördraget om Europeiska unionen, till konventionen om skydd av Europeiska gemenskap- ernas finansiella intressen. 15 Rådets akt av om upprättande på grundval av artikel K 3 i Fördraget om Europeiska unionen av protokollet om förhandsavgörande av Europeiska gemenskapernas domstol angående tolkningen av konventionen om skydd av Europeiska gemenskapernas finansiella intressen. 16 ANDRA PROTOKOLLET av som utarbetats på grundval av artikel K 3 i Fördraget om Europeiska unionen, till konventionen om skydd av Europeiska gemenskapernas finansiella intressen. Enligt protokollet ska medlemsstaterna kriminalisera penningtvätt, så- som begreppet definieras i penningtvättsdirektivet (se ovan), när det rör av bedrägeri, åtminstone i allvarliga fall, samt av aktiv och passiv korruption. har genomfört bedrägerikonventionen och de tre protokollen, vilket ledde till vissa lagändringar (prop. 1998/99:32 och 2000/01:133). Ändringarna innebar bl.a. kriminalisering av subventionsmissbruk, vissa ändringar när det gäller mutbrott och bestickning, liksom straffansvar för försök, förberedelse och stämpling till grovt häleri och grovt penning- presenterade kommissionen ett förslag till direktiv om be- kämpning genom straffrättsliga bestämmelser av bedrägerier som riktar sig mot unionens finansiella intressen (KOM[2012] 363 slutlig) vilket föreslås ersätta bedrägerikonventionen och dess tre protokoll. innehåller regler om bl.a. brottsdefinitioner om bedrägerier som riktar sig mot EU:s budget både när det gäller utgifts- och inkomstsidan, brottsde- finitioner om bedrägerirelaterad brottslighet såsom penningtvätt, korrup- tion och förskingring, minimiregler om påföljder, ansvar och sanktioner för juridiska personer, samt jurisdiktion och preskription. na inom rådet inleddes och en överenskommelse om en allmän inriktning träffades vid rådet för rättsliga och inrikes frågor i men direktivet har ännu inte antagits. Aviserat straffrättsligt direktiv om penningtvätt har i olika sammanhang uttalat att den avser att pre- sentera ett straffrättsligt direktiv om penningtvätt under innevarande man- datperiod som löper ut . 5.1.1 Medverkan och efterföljande delaktighet Penningtvätt innebär att någon vidtar åtgärder med egendom som har sam- band med ett brott som är fullbordat. Om åtgärderna vidtas innan det brott som gett upphov till den ekonomiska vinningen, det s.k. förbrottet, har fullbordats, kan det i stället vara fråga om straffbar medverkan till för- I medverkansbestämmelsen i 23 kap. 4 § finns en gene- rell reglering av de fall då främjande av brott kan medföra straffansvar. För främjande som sker efter det att brottet är avslutat, s.k. efterföljande delaktighet, saknas däremot en generell reglering. Olika fall av sådan del- aktighet är i stället straffbelagda enligt särskilda regler. Till dem hör straff- bestämmelserna om häleri och häleriförseelse, penninghäleri och penning- häleriförseelse samt skyddande av brottsling. Även i specialstraffrätten finns bestämmelser om straff för efterföljande delaktighet. 2013/14:121 1 § 5 narkotikastrafflagen (1968:64) förvaring och befordran av vederlag för narkotika straffbart som narkotikabrott förutsatt att förfarandet är ägnat att främja narkotikahandel. Detta gäller även om vederlaget avser redan fullbordat narkotikabrott (prop. 1982/83:141 s. 23 f.). Liknande straffbestämmelser finns för viss befattning med egendom som varit föremål för smuggling eller tullbrott (olovlig befattning med smuggelgods, 12 § lagen [2000:1225] om straff för smuggling) liksom med olovligen tillverkad sprit eller spritdrycker (11 kap. 1 § 2 alkohollagen [2010:1622]). Straffansvaret för vad som i dagligt tal benämns penningtvätt regleras i 9 kap. 6 a och 7 a §§ . Brottsrubriceringen är penninghäleri och penninghäleriförseelse. Bestämmelserna överlappar i viss mån dem om häleri och häleriförseelse i 9 kap. 6 och 7 §§ . En gärning kan alltså uppfylla rekvisiten för såväl häleri (sak- eller vinningshäleri) som penninghäleri. Penningtvättsförfaranden kan i vissa fall dessutom uppfylla rekvisiten för skyddande av brottsling enligt 17 kap. 11 § (prop. 1990/91:19 s. 55). Denna bestämmelse tar inte specifikt sikte på att hjälpa en brottsling att dölja brottsutbytet men kan i vissa fall tillämpas på den som, utan otillbörlig för egen del, förvarar eller döljer annans brottsliga förvärv. Om förutsättningarna för ansvar för häleri eller penninghäleri är uppfyllda ska normalt endast dömas för det brottet. Om hälaren, däremot gjort mer än tagit befattning med brottsutbytet, t.ex. gömt tjuven eller hjälpt denne att undkomma, kan det finnas anledning att döma i konkurrens för båda brotten. Straffansvar för penningtvättsåtgärder infördes genom tillägg av två nya punkter i häleriparagrafen (prop. 1990/91:127, bet. 1990/91:JuU32, rskr. 1990/91:323). Utvidgningen gjordes för att skulle uppfylla sina åtaganden enligt narkotikabrottskonventionen (se avsnitt 4.4.1). Bestämmelserna fick en generell utformning så att inte endast narkotikabrott utan varje förbrott som innefattar förvärv från någon omfattas. fördes dessa bestämmelser oförändrade över till en ny straffbestämmelse om penninghäleri (prop. 1998/99:19, bet. 1998/99:JuU8, rskr. 1998/99:134). utvidgades straffansvaret till att omfatta även den som bistår med att dölja att annan har berikat sig genom brottslig gärning på annat sätt än genom förvärv. Som penninghäleri bestraffas att otillbörligen främja möjligheterna för annan att tillgodogöra sig egendom som härrör från brottsligt förvärv eller värdet av sådan egendom (9 kap. 6 a § första stycket 1 BrB). Åklagaren måste kunna styrka en koppling mellan egendomen och den ursprungliga brottsligheten. För straffansvar krävs vidare att gärningen i det enskilda fallet främjat någon annans möjligheter att tillgodogöra sig egendomen eller dess värde. Det straffbara området begränsas av att främjandet ska ha varit otillbörligt, vilket innebär att normala vardagstransaktioner inte omfattas av bestämmelsen. Det krävs inte att gärningsmannen har tagit befattning med egendomen utan varje typ av förfarande som bidragit till att någon kunnat tillgodogöra sig vad som härrör från brott kan leda till ansvar under förutsättning att främjandet är otillbörligt. mannen måste ha uppsåt till att egendomen härrörde från brott och vara medveten om att handlandet vid en objektiv bedömning framstår som otillbörligt (prop. 1990/91:127 s. 52–55). Som penninghäleri bestraffas även medverkan till att bortföra, överlåta, omsätta eller vidta annan sådan åtgärd med egendom som härrör från brottsligt förvärv, om medverkan sker med uppsåt att dölja egendomens ursprung (9 kap. 6 a § första stycket 2 BrB). har uttalat att punkt 2 i princip är en kvalificerad form av punkt 1; de förfaranden som omfattas av andra punkten omfattas alltså normalt även av första punkten (NJA 2006 s. 103). Bestämmelsen tar sikte på förfaranden som typiskt sett går ut på att underlätta för någon att dölja att viss egendom härrör från brott. Till skillnad från vad som gäller enligt första punkten krävs därmed inte att gärningen i det enskilda fallet har främjat möjligheterna för någon att tillgodogöra sig den brottsligt förvärvade egendomen eller dess värde. Inte heller krävs att gärningen varit otillbörlig. Däremot krävs, till skillnad från vad som gäller enligt punkt 1, att gärningsmannen haft ett överskjutande uppsåt, nämligen att dölja egendomens ursprung (prop. 1990/91:127 s. 55–56). Gemensamt för de straffbelagda gärningarna i paragrafens första stycke är att de förutsätter att den egendom som handlandet avser härrör från brottsligt förvärv. Exempel på brottsliga förvärv är en inkomst från försäljning av narkotika eller stöldgods eller från koppleri eller illegal spelverksamhet, liksom vederlag för brott. Ett belopp som undandragits beskattning kan däremot inte anses förvärvat genom brott och omfattas därmed inte av bestämmelsen (jfr nedan om 9 kap. 6 a § andra stycket BrB). Eftersom egendomen i fråga ska härröra från ett brottsligt förvärv är det inte enbart det konkreta brottsutbytet utan även egendom som har trätt i stället för utbytet som det är straffbart att ta befattning med, även om egendomen fortfarande måste kunna härledas till förbrottet. I förarbetena anges att bestämmelsen i och för sig kan tillämpas på flera led i en kedja av olika personer, men att det i praktiken sannolikt endast bör vara förfaranden i något eller några led som kan omfattas eftersom det normalt inte går att följa kedjan längre tillbaka eller att klarlägga uppsåt (prop. 1990/91:127 s. 52). Enligt första punkten, men inte andra, kan inte bara egendom som härrör från brottsligt förvärv utan även värdet av sådan egendom vara föremål för penninghäleri. Vad denna skillnad mellan första och andra punkten innebär framgår inte av förarbetena. I paragrafens andra stycke finns en bestämmelse som innebär att även den som otillbörligen medverkar till att bortföra, överlåta, omsätta eller vidta annan sådan åtgärd med egendom ådrar sig ansvar för penninghäleri, om åtgärden är ägnad att dölja att annan har berikat sig genom brottslig gärning. Bestämmelsen är subsidiär till första stycket. Den tar sikte på döljandet av egendom som den som begått förbrottet olovligen behållit. Det är alltså inte fråga om ett brottsligt förvärv. Enligt förarbetena är det fråga om åtgärder som vidtas för att dölja eller ge en godtagbar förklaring till varför en person som har begått t.ex. skatte- eller tullbrott disponerar större belopp än hans eller hennes redovisade inkomst utvisar. För att ansvar för penninghäleri ska kunna aktualiseras måste förbrottet vara fullbordat. När det gäller skattebrott måste dessutom effekten av brottet ha inträtt. Först när skattebrottet har lett till en för låg debitering av skatt kan den skattskyldige sägas ha berikat sig (prop. 1998/99:19 s. 71). Åtgärder som vidtas av den som har begått förbrottet i syfte att tillgodo- göra sig vinningen (självtvätt) omfattas inte av paragrafens första punkt. Där anges uttryckligen att främjandet ska avse annans möjligheter att till- godogöra sig egendomen. Detsamma gäller paragrafens andra stycke där det anges att döljandet ska avse att annan har berikat sig genom brottslig I den andra punkten i första stycket är i stället det brottsliga handlandet beskrivet som en medverkan till vissa angivna handlingar med egendom som härrör från brottsligt förvärv. så inte en tolkning som innebär att den som begått förbrottet kan ställas till ansvar även för sin medverkan vid penninghälerigärningen, men be- stämmelsen har tolkats så att ansvar för penninghäleri inte kan ådömas den som begått förbrottet. Straffskalan för penninghäleri av normalgraden är fängelse i högst . Om brottet är grovt är straffet fängelse lägst och högst . Vid bedömningen av om brottet är grovt bör beaktas vilka värden gär- ningen avsett, om de brottsliga åtgärderna har satts i system eller om de har vidtagits inom ramen för en omfattande ekonomisk verksamhet (prop. 1990/91:127 s. 56 och prop. 1998/99:19 s. 71 f.). Om brott enligt 6 a § är att anse som ringa ska enligt första stycket i 7 a § i stället dömas för penninghäleriförseelse. Straffet är böter eller fäng- I andra stycket anges att den kan bestraffas för penninghäleriförseelse som inte insåg men hade skälig anledning att anta att brott förelåg, alternativt att annan berikat sig genom brottslig gärning. Försök, förberedelse och stämpling till grovt penninghäleri är straffbara enligt 9 kap. 11 § . Som nämnts inledningsvis överlappar flera straffbestämmelser varandra på så sätt att en och samma gärning kan uppfylla rekvisiten enligt två eller flera olika straffbestämmelser, men gärningen bör i allmänhet betraktas som endast ett brott. I förarbetena har lämnats riktlinjer för hur sådana konkurrenssituationer bör bedömas när olika paragrafer är tillämpliga. Om en gärning uppfyller rekvisiten för såväl penninghäleri som häleri har angetts att domstolen bör döma till ansvar för häleri (prop. s. 70). Vidare konkurrerar såväl häleri som penninghäleri ut skyddande av brottsling (prop. 1990/91:127 s. 55). Även bestämmelserna i punkterna 1 och 2 i första stycket i 9 kap. 6 a § En gärning kan därför uppfylla rekvisiten i båda har ansett att det inte finns anledning att uppfatta de olika punkterna som skilda brottstyper som ska prövas i viss ordning eller som behöver anges i domslutet (NJA 2006 s. 103). ning bör därför, även om den uppfyller rekvisiten i båda punkterna, be- dömas som endast ett brott. Häleri förekommer i tre huvudformer: sakhäleri, vinningshäleri och fordringshäleri, dvs. att genom krav, överlåtelse eller på annat liknande sätt hävda genom brott tillkommen fordran (9 kap. 6 § BrB). häleri täcker delvis samma förfaranden som penninghäleri och beskrivs därför i det följande. Sakhäleri innebär att någon tar befattning med något som är frånhänt annan genom brott på ett sätt som är ägnat att försvåra ett återställande. Med något avses ett individuellt bestämt föremål, med andra ord ett fysiskt föremål. Sakhäleri kan avse pengar i form av sedlar eller mynt om det är fråga om samma sedlar eller mynt som har frånhänts någon genom förbrottet. Däremot omfattar sakhäleri inte ett ideellt belopp eller en immateriell rättighet, eller ett föremål som har ersatt det ursprungligen frånhända. För ansvar för sakhäleri krävs att något är frånhänt annan genom brott. Det är inte nödvändigt att fastställa genom vilket brott saken har frånhänts annan. Det är tillräckligt att det är utrett att ett brott, som innebär ett frånhändande av egendom, har föregått hälerigärningen (prop. 1979/80:66 s. 129, se även a.a. s. 13). Enligt förarbetena är det inte endast stöld som kan utgöra förbrott till sakhäleri utan även bl.a. bedrägeri, utpressning, ocker och förskingring (NJA II 1942 s. 406). Det finns inte något krav på att förbrottet ska ha begåtts i (prop. 1995/96:49 s. 15). Även den som begår förbrottet kan göra sig skyldig till sakhäleri avseende brottsobjektet. Det finns således inte något hinder mot att en misstänkt tjuv kan dömas för häleri av det stulna om han eller hon inte kan överbevisas om stölden. Men om tjuven kan dömas för stöld döms normalt enbart för denna, inte också för häleri, då häleriet anses utgöra en medbestraffad efterföljande handling till förbrottet. Själva hälerigärningen består i att gärningsmannen tar befattning med ett föremål på ett sätt som är ägnat att försvåra dess återställande. Ett specialfall av sakhäleri är näringshäleri, vilket regleras i paragrafens andra stycke. När det gäller näringshäleri krävs inte att kopplingen till förbrottet är styrkt utan det räcker att föremålet för gärningen skäligen kan antas vara frånhänt annan genom brott. Det som straffbeläggs vid näringshäleri är således det klandervärda risktagandet som består i att ta befattning med egendom som på goda grunder kan misstänkas utgöra stöldgods. Det är endast befattning genom förvärv eller mottagande som är straffbar som näringshäleri. Även när det gäller näringshäleri krävs att befattningen sker på ett sätt som är ägnat att försvåra ett återställande. Straffansvar förutsätter vidare att befattningen har ägt rum i utövning av en näringsverksamhet, som ett led i en verksamhet som bedrivs vanemässigt eller annars i större omfattning. Vid bedömningen av om något skäligen kan antas vara frånhänt annan genom brott är förhållandena vid mottagandet eller förvärvet avgörande. I förarbetena anges att omständigheter att beakta är bl.a. egendomens art, mängd och utseende, arten av förvärvarens eller mottagarens verksamhet, men även annat, t.ex. den överlämnandes förhållanden (prop. 1979/80:66 s. 132). Med vinningshäleri avses att någon bereder sig otillbörlig av annans brottsliga förvärv. Kretsen av förbrott för vinningshäleri är större än för sakhäleri. Som brottsligt förvärv räknas varje föregående brott som medfört förvärv för gärningsmannen.