prop · H20325 · 2014-12-03 00:00:00 — Grundläggande för ett framgångsrikt arbete när det gäller ungdomar är att samtliga myndigheter som är berörda har förståelse för förutsättningarna för varandras verksamheter. En god kännedom om vad yttrandena ska användas till och vilken betydelse det har för åklagarens och domstolens ställningstaganden borde ge bättre förutsättningar för att ta fram yttranden av hög kvalitet. Lokala samverkansmöten framstår som ett lämpligt forum för att på ett generellt plan diskutera yttrandenas utformning när det gäller art, omfattning och varaktighet av föreslagna åtgärder. Regeringens förslag om en lagstadgad samverkansskyldighet för myndigheterna och kommunerna bör därför också kunna bidra till att förbättra yttrandena. Däremot anser inte regeringen att det bör införas en sådan bestämmelse i som utredningen föreslagit, att domstolen ska få döma till ungdomsvård endast om arten, omfattningen och varaktigheten av åtgärderna i tillräcklig omfattning framgår av ungdomskontraktet eller vårdplanen. Att ett yttrande från måste finnas utgör redan ett formkrav för att domstolen ska få döma till ungdomsvård (se 28 § LUL). Domstolen ansvarar dessutom redan för att utredningen i påföljdsdelen är tillräcklig och för att den vid behov kompletteras. Den föreslagna bestämmelsen skulle därför skapa oklarhet i fråga om vad domstolens utredningsskyldighet innebär i andra fall. En annan sak är att domstolen givetvis också i praktiken måste vara aktiv för att se till att eventuella ofullständigheter verkligen klarläggs. Regeringens ställningstaganden kan sammanfattas så att de brister som identifierats i fråga om enhetlighet vid tillämpningen av påföljden ungdomsvård knappast kan åtgärdas genom ändringar i lagstiftningen. En ökad enhetlighet måste i stället främjas genom myndighetsåtgärder som tar sikte på att skapa större likformighet exempelvis i bedömningsunderlaget samt verkar kunskapshöjande. Men inte minst bör ett gott samverkansarbete mellan myndigheterna på olika nivåer kunna fylla en väsentlig funktion. Det är också därför som regeringen föreslagit en lagreglering av samverkan på lokal nivå. På motsvarande sätt bör en förstärkt samverkan på lokal nivå kunna främja en mer enhetlig syn på vilka insatser som kan och bör föreslås för att utgöra en adekvat reaktion på den begångna brottsligheten. ska i första hand planera de vårdinsatser som föreslås inom ramen för en ungdomsvård utifrån den unges vårdbehov. De planerade insatserna ska framgå i det yttrande som lämnas in efter begäran av åklagare, 11 § LUL. Därefter ska domstolen pröva om åtgärderna är tillräckligt ingripande med hänsyn till straffvärde, art och tidigare brottslighet. Om de planerade åtgärderna inte kan sägas vara tillräckligt ingripande i förhållande till brottsligheten kan domstolen förena ungdomsvården med tilläggssanktioner och på så vis upprätthålla proportionaliteten mellan brottsligheten och påföljden. Om inte heller det är tillräckligt måste en annan påföljd väljas (prop. 1997/98:96 s. 147 och prop. 2005/06:165 s. 58). Domstolarnas förutsättningar att välja ungdomsvård som påföljd påverkas alltså av hur ingripande den vård är som den unge behöver och kan erbjudas. Saknar tillräcklig kunskap om de gärningar den unge är misstänkt för finns risk för att de åtgärder som föreslås enligt ett ungdomskontrakt eller en vårdplan inte kommer att stå i proportion till gärningarnas allvar. En begäran om yttrande enligt 11 § LUL innehåller i många fall endast brottsrubriceringen. kan emellertid också ha fått kännedom om den misstänkta brottsligheten på andra sätt. Företrädare för ska exempelvis genast underrättas då någon som inte har fyllt är skäligen misstänkt för ett brott på vilket fängelse kan följa (6 § LUL). Också genom möten med den unge får viss insikt i brottsligheten. Särskilt viktigt kan dock vara att företrädare för närvarar vid polisförhör. är, om det är möjligt och kan ske utan men för utredningen, skyldig att närvara vid förhör med den som inte har fyllt arton är och är misstänkt för brott på vilket fängelse kan följa (7 § LUL). Syftet är att vara ett stöd för den unge som får information om brottet och omständigheterna kring det (prop. 1994/95:12, Handläggning av ungdomsmål, s. 66). Enligt , Barn och unga som begår brott, s. 64 f, bör målsättningen vara att företrädare för ska närvara vid förhör men att undantag kan göras om närvaro inte är möjlig eller om det skulle innebära men för utredningen. Det är därför lämpligt att socialnämnden har sådana rutiner att någon från regelmässigt kan närvara vid förhören. Trots detta är närvaron låg. Enligt uppgifter som inhämtat från var företrädare för närvarande vid av förhören 2009. Även om närvaron vid vissa brottstyper var högre var den så låg som vid misstanke om rån. Det framgår visserligen inte i vilken utsträckning närvaro bedömts vara till men för utredningen. Att i så liten utsträckning deltar i förhör med unga ger anledning att tro att deras kunskap om den misstänkta brottsligheten i många fall är ofullständig när förslag till åtgärder enligt ett ungdomskontrakt eller en vårdplan upprättas. Varken den unge, , åklagaren eller domstolarna är betjänt av detta. är närvaroplikten inte absolut och ett alternativ vore därför, som har menat, att undantaget från närvaroplikt bör minskas genom en skärpt reglering. liknande den som tingsrätten föreslagit gäller i ärenden som rör barn som misstänks för brott. I de ärenden där utredningen initierats av socialnämnden och i vissa andra ärenden får utebli från förhör endast om det föreligger särskilda skäl (34 § LUL). har regeringens uppdrag att bl.a. se över tillämpningen av Uppdraget ska redovisas . ringen bör Brås redovisning avvaktas innan någon förändring av närva- roplikten enligt 7 § LUL övervägs. Frågan om närvaro vid förhör lämpar sig dessutom väl för att behandlas inom ramen för den lokala samverkan som regeringen föreslagit. Då bör det också finnas utrymme att diskutera vilket behov av information om den misstänkta brottsligheten socialnämnden har och formerna för en sådan informat- 5.3.1Ungdomstjänsten fungerar bra men kan utvecklas Ungdomstjänst är en påföljd med hög trovärdighet där den unge genom oavlönat arbete får visa att han eller hon kan ta eget ansvar. Ungdomstjänst innebär en klar och tydlig konsekvens av det brottsliga handlandet och visar tydligt att det inte är acceptabelt att den unge begår brott. Av Brottsförebyggande rådets (Brå) utvärdering av reform framgår att påföljden i huvudsak fungerar väl. Ungdomstjänsten bör därför enligt regeringen lyftas fram och förstärkas ytterligare. Ungdomstjänst har sedan den infördes som självständig påföljd 2007 fått ett betydande genomslag. Böter, ungdomsvård och i viss mån frihetsberövande påföljder har minskat till förmån för ungdomstjänst vilket också är i linje med syftet med reformen. En hög andel av de unga som döms till ungdomstjänst genomför påföljden. Av Brås utvärdering framgår att av dem som ingick i utvärderingen också fullföljde ungdomstjänsten när den dömts ut som självständig påföljd. För ungdomstjänst i kombination med ungdomsvård var siffrorna dock betydligt lägre, närmare hälften av dem som dömts till kombinationspåföljden ungdomsvård och ungdomstjänst fullföljde inte ungdomstjänsten (Brås rapport 2011:10 s. 50 f.). Eftersom ansvaret för verkställigheten även fortsättningsvis ska vila på lokal nivå finns ett behov av att anpassa verkställigheten efter de olika kommunernas förutsättningar och med hänsyn till lokala skillnader. En viss acceptans för olikheter måste därför finnas. Liksom vid ungdomsvård måste behovet av flexibilitet dock vägas mot principerna om likabehandling och enhetlighet som bör prägla påföljdssystemet. Till skillnad mot ungdomsvården är ungdomstjänsten inte behovsanpassad och ingripandegraden styrs av brottslighetens allvar. Därmed borde förutsättningarna för en enhetlig tillämpning vara större än vid ungdomsvård. Brås utvärdering av reform har visat på skillnader över landet när det gäller verkställigheten av ungdomstjänst. Skillnaderna avser både inom vilken tid verkställigheten inleds och verkställigheten fortgår. Det finns mot den bakgrunden anledning att överväga om enhetligheten och likabehandlingen i verkställigheten av ungdomstjäns- Prop. 2014/15:25 ten kan främjas ytterligare. För att ungdomstjänst ska vara effektiv som påföljd och tjäna sitt syfte måste också kunna krävas att den unge har förutsättningar att verkställa påföljden. Det kan däremot ifrågasättas om han eller hon bör ha en formell möjlighet att välja bort påföljden. Det finns därför skäl att överväga om kravet på samtycke till att utföra ungdomstjänst bör tas bort. Regeringens förslag: Kravet på samtycke från den unge vid ungdomstjänst tas bort. ska i sitt yttrande redovisa om ungdomstjänst är en lämplig påföljd med hänsyn till den unges person och övriga omständigheter. Regeringens bedömning: Utredningens förslag om att i socialtjänstlagen förtydliga att det är socialnämndens ansvar att det görs en lämplighetsbedömning bör inte genomföras. Utredningens förslag överensstämmer med regeringens förslag i fråga om samtyckeskravet och innehållet i yttranden. ningen har också föreslagit en ändring i socialtjänstlagen (2001:453), förkortad SoL, i syfte att tydliggöra ansvar för att ett ytt- rande enligt 11 § lagen (1964:167) med särskilda bestämmelser om unga lagöverträdare, förkortad LUL innehåller en lämplighetsbedömning av- Remissinstanserna: , Attunda tingsrätt, tingsrätt, , , , , (Brå), , och har tillstyrkt förslaget om att slopa kravet på samtycke eller lämnat det utan erinran. tingsrätt, , , kommun och Kommuner och Landsting (SKL) har motsatt sig förslaget. har anfört att det är av stor vikt att, om samtyck- eskravet avskaffas, i sin lämplighetsbedömning väger in om den unge samtycker eller inte. Utgångspunkten måste vidare enligt tingsrätten vara att domstolen inte vid huvudförhandlingen omprövar ombudsmannen har befarat att det om den unge döms till ungdomstjänst utan samtycke finns en betydande risk för att den unge inte kommer att har vidare anmärkt att respek- ten för den unge och barnets rätt att komma till tals är fundamental och att förslaget kommer i konflikt med dessa principer. anfört att det är problematiskt att ålägga de sociala myndigheterna att verkställa en påföljd utan samtycke från den enskilde eftersom det skulle vara ett principiellt avsteg från det ansvar för vård och omsorg som soci- altjänsten har enligt SoL. mer allmänt ansett att om socialnämnden ska vara huvudman för en på- följd är det av stor vikt bl.a. att den unga samtycker till den. kommun har anfört att om kravet på samtycke tas bort ökar behovet av en väl genomförd lämplighetsbedömning. kommun har anfört att om den enskilde inte vet vad ett samtycke avser bör den enskilde i första hand erbjudas hjälp med detta ställningstagande. Vidare menar kommunen att de arbetsplatser som erbjuder ungdomstjänstplatser är få och bör värnas och att samtycket har en viktig funktion i det sammanhanget. Slutligen har tillstyrkt att i SoL införa en bestämmelse om att socialnämnden bär ett ansvar för att en lämplighetsbedömning avseende ungdomstjänst görs och att den ska redovisas i yttrandet. Skälen för regeringens förslag och bedömning Samtycke och lämplighet som förutsättning för ungdomstjänst Ungdomstjänst ska användas när den unge inte har ett särskilt behov av vård och ungdomstjänsten inte är alltför ingripande i förhållande till ett bötesstraff. Det innebär i praktiken att ungdomstjänst ska väljas som påföljd för brott på nivån 60 dagsböter och uppåt för unga som saknar eller endast har ett begränsat vårdbehov (se prop. 2005/06:165 s. 132). Som ytterligare förutsättningar gäller att den unge måste samtycka till påföljden och att påföljden ska vara lämplig med hänsyn till den unges person och övriga omständigheter. Brister det i någon av dessa förutsättningar får alltså inte ungdomstjänst dömas ut. I ett sådant fall får domstolen i normalfallet i stället döma till böter. Kravet på samtycke till ungdomstjänst har funnits sedan ungdomstjänst infördes i påföljdssystemet som förstärkningspåföljd till ungdomsvård. Ett motsvarande krav gällde då redan för samhällstjänst. När ungdomstjänst infördes som en självständig påföljd 2007 övervägdes om kravet på samtycke borde avskaffas. Det främsta argumentet mot ett krav på samtycke ansågs då vara att domstolen till följd av kravet behövde lagöverträdarens godkännande för att kunna döma ut påföljden. Vidare anfördes att den bestraffande effekten och förutsebarheten i påföljdssystemet minskade om den tilltalade kunde påverka domstolens påföljdsval. Trots detta föreslog regeringen inte någon ändring eftersom påföljden inte verkade vara genomförbar utan samtycke. Även vikten av att kunna engagera arbetsgivare för ungdomstjänst och värna påföljdens trovärdighet framhölls som skäl för att bevara kravet (samma prop. s. 70). Oavsett om den unge samtyckt eller inte bör dock påföljden inte dömas ut om den unges personliga omständigheter är sådana att det framstår som mindre troligt att han eller hon kommer att kunna klara av att fullgöra ungdomstjänsten. Kravet på en lämplighetsbedömning infördes därför genom reform. Vid den bedömningen måste exempelvis missbruksproblem beaktas liksom om den unge inte kan förväntas kunna verkställa påföljden inom rimlig tid. En samlad bedömning får göras i varje enskilt fall (samma prop. s. 131). Det har inte närmare reglerats vilket underlag som ska finnas tillgängligt för domstolen vid lämplighetsbedömningen. Regeringen övervägde om det borde införas en skyldighet för socialnämnden att redovisa en bedömning av den unges lämplighet för ungdomstjänst i yttranden enligt 11 § LUL. En sådan reglering ansågs emellertid inte behövas (samma prop. s. 70 f.). Inte heller utgör ett yttrande från socialnämnden något formkrav för att domstolen ska få döma till ungdomstjänst. Däremot kan åklagaren begära att socialnämnden yttrar sig i frågan. Enligt allmänna råd om handläggning av ärenden som gäller unga lagöverträdare bör ett yttrande enligt 11 § LUL innehålla uppgifter om huruvida den unge kan anses vara lämplig för ungdomstjänst (SOSFS 2008:30). Så torde normalt också ske. Något formellt krav att socialnämndens yttrande ska omfatta frågan om den unges lämplighet för ungdomstjänst finns dock inte. Kravet på samtycke tas bort Såväl för den unges del som för att trovärdigheten i ungdomstjänsten som påföljd ska kunna upprätthållas är det viktigt att de som döms till den påföljden i så stor utsträckning som möjligt också fullföljer den. I det avseendet har ett krav på samtycke fördelar eftersom den som samtyckt också kan sägas ha tagit ställning till att han eller hon är beredd att fullfölja verkställigheten. Mot detta står emellertid de principiella invändningar som finns mot ett system som ger den tilltalade en slags vetorätt i förhållande till påföljden. Detta gör sig särskilt gällande i relation till unga lagöverträdare där tydlighet och trovärdighet har särskilt stor betydelse. Ungdomstjänsten är en straffrättslig reaktion som ska följa på att den unge har begått ett brott och det är enligt regeringen inte rimligt att den unge genom kravet på samtycke får ett formellt inflytande och kan förfoga över valet av påföljd. Att den unge ges inflytande över möjligheten att välja påföljden riskerar också att det intresse av enhetlighet och likabehandling som så långt som möjligt bör upprätthållas sätts åt sidan. Starka skäl talar därför mot att kravet på samtycke från den unge ska finnas kvar. En ungdomstjänst kan emellertid inte verkställas tvångsvis och den unge måste därför också vara tillräckligt motiverad att genomföra den för att påföljden ska vara effektiv. Om den unge underlåter att göra vad som åligger honom eller henne kan vidare domen på ungdomstjänst undanröjas och ersättas med annan påföljd (32 kap. 4 § ). Det är angeläget att så långt möjligt undvika misslyckanden när det gäller ungdomstjänst, inte minst eftersom detta kan innebära svårigheter att hitta lämpliga arbetsgivare. Flera av remissinstanserna har också pekat på samtyckets betydelse för att den unge ska vara motiverad att genomföra ungdomstjänsten. Endast det faktum att ett formellt samtycke föreligger ger emellertid sällan någon djupare kunskap om den unges förutsättningar för att genomföra påföljden. Snarare framstår bedömningen av den unges lämplighet för påföljden som det avgörande för om den kan anses vara ändamålsenlig. lämnar i mycket stor utsträckning bedömningar avseende lämplighet för ungdomstjänst och domstolarna följer i stor omfattning socialnämndens bedömning. Yttrandet från blir alltså avgörande som underlag för domstolen när lämpligheten bedöms. En hög andel av dem som bedömts vara lämpliga för ungdomstjänst fullföljer också verkställigheten, åtminstone när ungdomstjänsten dömts ut som fristående påföljd. Detta talar för att en väl genomförd lämplighetsbedömning ger domstolen en god ledning vid bedömningen av om ungdomstjänst bör väljas som påföljd. Det talar också för att det underlag som lämnar i allmänhet är väl underbyggt. Risken för att ett slopat krav på samtycke skulle medföra någon avgörande skillnad i möjligheten att bedöma motivationen hos dem som är aktuella för påföljden synes sammantaget vara liten. sammanvägd bedömning av den unges förutsättningar, där hans eller hennes inställning till att verkställa påföljden vägs in, bör emellertid kunna göras inom ramen för en lämplighetsprövning utan att det för den skull är nödvändigt med ett samtyckeskrav. Om den unge aktivt motsät- ter sig att verkställa påföljden kan detta tala mot att påföljden är lämplig. Inte heller kan åtaganden enligt olika internationella konven- tioner med förbud mot tvångsarbete anses utgöra något hinder mot att ungdomstjänst döms ut utan att den tilltalade samtyckt till att utföra oavlö- Regeringen delar därför utredningens bedömning, vilken också har ställt sig bakom, att det inte skulle strida mot dessa åtaganden att slopa kravet på samtycke. Regeringen anser därför sammantaget att kravet på samtycke vid ung- domstjänst bör tas bort. En noggrann bedömning av om ungdomstjänst är en lämplig påföljd med hänsyn till den unges person och övriga omständigheter blir givetvis särskilt viktig om samtyckeskravet slopas. Även om socialnämnden re- dan regelmässigt redovisar en lämplighetsbedömning så sker det inte i samtliga fall. Att det inte är reglerat att socialnämndens yttrande enligt 11 § LUL ska innehålla en sådan bedömning är enligt regeringen Det bör därför föreskrivas att ett yttrande från socialnämnden även ska innehålla en bedömning av om ungdomstjänst är en lämplig Med anledning av vad har anfört om att den unges inställning till påföljden är av avgörande betydelse för dess inne- håll vill regeringen framhålla att den unge inom ramen för bedömningen på ett tydligt sätt ska få komma till tals när detta är möjligt. åsikt ska tillmätas betydelse i förhållande till hans eller hennes mognad Genom ett uttryckligt krav på att en lämplighetsbedömning ska redovisas tydliggörs det att den unges inställning och skälen till denna ska vägas in även fortsättningsvis. närmare i författningskommentaren. I likhet med regeringens bedömning vid ungdomsvård finns därutöver inget behov av att, som utredningen har föreslagit, ytterligare reglera socialnämndens ansvar i SoL. Inte heller är det nödvändigt att ställa upp ett formellt krav på yttrande från domstolen ska få döma till ungdomstjänst. Om ett sådant inte har inhämtats blir dock för- utsättningarna för domstolen att bedöma lämpligheten i normalfallet Regeringen föreslår därför att kravet på samtycke från den unge vid ungdomstjänst ska tas bort och att socialnämnden, när ett yttrande be- gärts om den unge, ska redovisa om ungdomstjänst är en lämplig påföljd med hänsyn till den unges person och övriga omständigheter. 5.3.3 Ungdomstjänst ska börja verkställas från laga kraft Regeringens förslag: Verkställigheten av en dom på ungdomstjänst ska inledas senast efter att domen vunnit laga kraft om inte särskilda skäl talar emot det. Regeringens bedömning: Utredningens förslag att verkställighetstidens slutpunkt ska regleras bör inte genomföras. Inte heller bör verkställighetstakten regleras. Utredningens förslag överensstämmer med regeringens när det gäller förslaget om att verkställigheten som huvudregel ska inledas efter det att domen vunnit laga kraft. Utredningen har också föreslagit att verkställighetstiden som längst bör vara och så långt möjligt bör anpassas till antalet utdömda timmar. Remissinstanserna: Ett fåtal instanser har yttrat sig särskilt över förslagen. instämmer i utredningens förslag att ungdomstjänst ska börja verkställas senast efter lagakraftvunnen dom. Däremot anser tingsrätten att den föreslagna verkställighetstiden är för kort och förordar en något längre avtjänandetakt om upp . har förklarat sig positiv till ambitionen att ungdomstjänst ska inledas senast efter laga kraft men ifrågasatt genomförbarheten. har ställt sig bakom förslaget och betonat vikten av att tiden från det att ett brott begås och till den slutliga reaktionen på brottet är så kort som möjligt. Det är också angeläget att verkställighetstiden är enhetlig. instämmer i att tydliga ramar för avtjänandet av ungdomstjänst bör införas och menar att de frister som föreslås är rimliga men att en viss flexibilitet måste finnas. Kommuner och Landsting (SKL) har motsatt sig förslagen främst på grund av ökade kostnader för kommunerna och menar att nuvarande reglering bör behållas. Skälen för regeringens förslag och bedömning Tiden tills verkställigheten påbörjas varierar kraftigt Snabba och tydliga reaktioner är av särskild betydelse när brott begås av unga. Att verkställigheten av ungdomstjänst inleds i anslutning till domen är därför viktigt. Ju som går mellan brottet och att påföljden verkställs desto tydligare blir reaktionen. Det är också angeläget att den unge ges möjlighet att inom en rimlig tid avtjäna påföljden för att kunna lägga brottet bakom sig. För påföljdens trovärdighet är det också viktigt att verkställigheten inte skiljer sig i alltför stor utsträckning beroende på var den unge bor. Visserligen måste hänsyn tas till de lokala förhållandena när kommunerna ansvarar för verkställigheten. Om skillnaderna är alltför stora måste dock åtgärder övervägas. Kommunerna ska sörja för att en utdömd ungdomstjänst kan verkställas så snart det kan ske (5 kap. 1 b § socialtjänstlagen [2001:453], förkortad SoL). Frågan om hur snart efter domen som verkställigheten bör påbörjas behandlades inte närmare när ungdomstjänst infördes som självständig påföljd. har uttalat att socialnämnden så snart tingsrätten har meddelat dom bör komma överens med den unge om när han eller hon ska påbörja ungdomstjänsten (Barn och unga som begår brott, , s. 99). I lagrådsremissen uttalades att inget hindrar att verkställigheten påbörjas innan domen har vunnit laga kraft (jfr prop. 1997/98:96 s. 200 f.). Med anledning av vad Lagrådet anfört bör dock framhållas att det bör förutsätta att socialnämnden och den unge är överens om att så sker. Den bortre gränsen för när verkstäl- ligheten kan påbörjas följer av bestämmelserna om påföljdspreskription och ungdomstjänsten bortfaller därför om verkställigheten inte påbörjats innan förflutit från det att domen vann laga kraft (35 kap. 11 § ). En dom på ungdomstjänst får dessutom undanröjas under vissa förutsättningar om ungdomstjänsten inte till väsentlig del kan fullgöras inom skälig tid. I många fall påbörjas verkställigheten snart efter domen. I en studie av ungdomar som dömts till ungdomstjänst 2008, och som ingick i Brottsförebyggande rådets (Brå) utvärdering av reform hade hälften av ungdomarna påbörjat verkställigheten från lagakraftvunnen dom och tre fjärdedelar (se Brås rapport 2011:10 s. 57 f.). Av de övriga hade en inte obetydlig andel, , inte påbörjat verkställigheten .