prop · H103219 · 2014-01-01 00:00:00 — Regeringens förslag: Prövningen av om ett utländskt avgörande ska erkännas eller förklaras verkställbart i (s.k. exekvaturprövning) ska flyttas över från till tingsrätt. Utredningens förslag överensstämmer med regeringens (se betänkan- det s. 204 f.). Remissinstanserna: Många remissinstanser – bl.a. tingsrätt, och – tillstyrker förslaget eller har inte några invändningar mot det. Ett antal remissinstanser – bl.a. Juridiska fakultetsstyrelsen vid , Makalösa föräldrar och Nordiska Kärnförsäkringspoolen – förordar att den nuvarande ord- ningen med exekvaturprövning i behålls. att har en särskild erfarenhet på området, att de särskilda frågeställningar som uppkommer under exekvaturförfarandet talar för en koncentration av prövningen till en domstol och att en koncentration leder till en effektiv och enhetlig rättstillämpning. Skälen för regeringens förslag: För att utländska domar på civilrät- tens område ska kunna erkännas eller verkställas i krävs i de flesta fall att en domstol i ett exekvaturförfarande beslutar att det ut- ländska avgörandet ska erkännas eller förklaras verkställbart. ett flertal lagar som innehåller regler om exekvatur och som föreskriver att är behörig domstol för en ansökan om exekvatur. Frågan om att flytta över exekvaturprövningen till tingsrätt har tagits upp i olika sammanhang, bl.a. i lagstiftningsärendet Kompletterande bestämmelser till EU:s underhållsförordning (prop. 2010/11:120 s. 23). Bedömningen gjordes då att en reform bör avvakta den nu avslutade revideringen av I-förordning. ordning avskaffas exekvaturförfarandet. Det kommer dock att vara möj- ligt att åberopa ett antal vägransgrunder i domstol. I avsnitt 6.2.2 görs bedömningen att prövningen av dessa vägransgrunder bör ske i tingsrätt Prop. 2013/14:219 som första instans. Det finns mot den angivna bakgrunden anledning att nu överväga om en överflyttning av exekvaturprövningen i första instans till tingsrätt bör ske. Den nuvarande ordningen att är behörig domstol för ansökningar om exekvatur utgör en avvikelse från den vanliga uppgiftsfördelningen mellan domstolsinstanserna (se närmare avsnitt 6.2.2). Det finns inget uttalat skäl till den ordningen. Tvärtom förutsattes redan i samband med tillträde till Luganokonvention att en omprövning av frågan om bör vara exekvaturdomstol skulle kunna ske efter en utvärdering (se prop. 1991/92:128 s. 135). Flertalet remissinstanser tillstyrker också att prövningen ska ske i tingsrätt. Några remissinstanser förordar dock att nuvarande ordning behålls. Dessa remissinstanser åberopar behovet av koncentration och upparbetade kompetens. Regeringen anser dock att de skäl som motiverar en ordning med tingsrätt som första domstolsinstans gör sig gällande med samma styrka för ansökningar om exekvatur som för andra typer av mål och ärenden. En prövning i tingsrätt bedöms även i detta fall uppfylla de berättigade krav som kan ställas på kvalitet och effektivitet. Regeringen ansluter sig alltså till utredningens bedömning att prövningen av ansökningar om exekvatur bör ske i tingsrätt som första instans. Frågan om det finns behov av koncentration behandlas i nästa avsnitt. I ett antal lagar används en äldre terminologi (verkställighet) för att beteckna det som benämns verkställbarhetsförklaring. I flertalet lagförslag används den nya terminologin. Särskilda bestämmelser finns dock i två lagar som motiverar att den äldre terminologin behålls (se avsnitten 2.6 och 2.16). 6.3.2Huvudregler för behörig domstol vid exekvaturprövning Regeringens förslag: En ansökan om att ett utländskt avgörande ska erkännas eller förklaras verkställbart i ska göras till den tingsrätt som regeringen föreskriver. Regeringens bedömning: Behöriga tingsrätter bör vara de tingsrätter som prövar överklaganden i utsökningsmål och tingsrätternas domsområden bör vara desamma som för dessa tingsrätter. Vilken tingsrätt som i det enskilda fallet är behörig bör i flertalet fall bestämmas utifrån var motparten till som den som ansöker om att ett utländskt avgörande ska erkännas eller förklaras verkställbart i har sin hemvist. Utredningens förslag överensstämmer delvis med regeringens förslag och bedömning (se betänkandet s. 206 f.). Utredningens förslag innebär att en ansökan om verkställbarhet som huvudregel ska göras till den tingsrätt som enligt 18 kap. 1 § UB prövar ett överklagande av beslut. I de fall någon motpart inte finns ska ansökan göras till den tingsrätt, bestämd enligt 18 kap. 1 § UB, där någon av de sökande eller någon av dem som ansökan avser har sin hemvist. Remissinstanserna: Ett flertal av de remissinstanser som yttrar sig i frågan tillstyrker förslaget. Andra remissinstanser, bl.a. , och , anser att prövningen ska koncentreras till en tingsrätt. Nordiska Kärnförsäkringspoolen förordar att exekvaturprövningen enligt atomansvarighetslagen (1968:45) eller lagen (2010:950) om ansvar och ersättning vid radiologiska olyckor ska ske i och i andra hand att prövningen ska koncentreras till en tingsrätt. Kärnförsäkringspoolen gör gällande att en koncentration är nödvändig för att vid exekvaturprövningen enligt dessa lagar säkerställa en rättvis och enhetlig skadereglering och att övervaka storleken på de krav som framställs och hur dessa förhåller sig till tillgängliga medel. Skälen för regeringens förslag och bedömning: En utgångspunkt är att mål och ärenden ska fördelas på landets samtliga tingsrätter. Skäl till koncentration kan vara att det finns ett behov av extra stor skyndsamhet eller extra hög eller annan särskild kompetens (se närmare avsnitt 6.2.2). Flera remissinstanser – t.ex. , och – anser att exekvaturprövningen bör koncentreras till en tingsrätt. Regeringen anser – i likhet med Justitiekanslern, men i motsats till – att exekvaturärendena inte är mer komplicerade än många andra mål och ärenden som handläggs i tingsrätt. Det är fråga om en främst formell prövning av begränsad omfattning. Inte heller finns det några kvalificerade skyndsamhetskrav i de underliggande unionsrättsakterna eller internationella instrumenten som motiverar att bara en tingsrätt ska vara behörig. Det som Nordiska Kärnförsäkringspoolen anför om intresset av en enhetlig rättstillämpning, leder inte till någon annan bedömning. Frågan hur storleken på de krav som framställs förhåller sig till tillgängliga medel är en fråga för parternas bevisföring och inget som domstolen självmant ska bevaka. När det gäller behörig domstol för ansökan om vägran av erkännande eller verkställighet enligt I-förordning föreslår regeringen att ansökan ska göras till den tingsrätt som regeringen föreskriver med hänsyn till var sökanden har sin hemvist. Regeringen gör vidare bedömningen att de tingsrätter som bör komma i fråga bör vara de tingsrätter som prövar överklaganden av beslut i utsökningsmål. Skälet till detta förslag är den koppling som i många fall kan finnas till utsökningsmålen (se närmare avsnitt 6.2.2). På liknande sätt som det finns fördelar med att prövningen av vägransgrunder sker vid samma domstolar som prövar överklagande beslut i utsökningsmål finns det fördelar med att exekvaturprövningen och prövningen av överklaganden i utsökningsmål sker vid samma domstolar. En invändning som kan föras fram mot utredningens lagtekniska lösning att i lagtext hänvisa till den tingsrätt som enligt 18 kap. 1 § UB prövar ett överklagande av beslut är att kopplingen till ett överklagande i ett utsökningsmål kan vara oklar för rättstillämparna, eftersom en ansökan om verkställbarhetsförklaring föregår en verkställighetsprövning hos . Det som sagts gäller, som belyser i sitt remissyttrande, i än högre grad för frågan om s.k. konstitutiva domar ska gälla i enligt lagen (1904:26 s. 1) om vissa internationella rättsförhållanden rörande äktenskap och förmynderskap eller lagen (1985:367) om internationella faderskapsfrågor. Sådana domar som reglerar ett rättsförhållande mellan par- terna kan ju inte bli föremål för verkställighet hos Kronofogdemyndig- Prop. 2013/14:219 heten. Förslaget bör mot den angivna bakgrunden ges en något annorlunda författningsteknisk utformning än vad utredningen föreslår. I lagrådsremissen föreslås att det i flertalet fall i lag ska regleras vilka anknytningskriterier som ska vara avgörande för vilken tingsrätt som är behörig. Lagrådet ifrågasätter om det är en lämplig ordning. Regeringen kan se fördelar med att göra en sådan precisering först i förordning, bl.a. eftersom detta gör det möjligt att i ett sammanhang reglera samtliga frågor om behörig domstol (jfr avsnitt 6.2.2). Det bör därför i lag endast anges att en ansökan ska göras till den tingsrätt som regeringen föreskriver. Av förordning bör framgå vilka tingsrätter som är behöriga och hur den lokala behörigheten ska fördelas mellan dessa tingsrätter. Det bör alltså i förordning anges att det är de 24 tingsrätter som prövar ett överklagande enligt utsökningsbalken som är behöriga. Den lokala inbördes behörigheten bör i förordningen i flertalet fall bestämmas utifrån var motparten till den som ansöker att ett avgörande ska erkännas eller förklaras verkställbart i har sin hemvist. I vissa unionsrättsakter och internationella instrument finns dock särskilda autonoma bestämmelser för att bestämma den lokala behörigheten (artikel 39.2 I-förordning, artikel 32.2 i Brysselkonventionen, artikel 39.2 i , artikel 29.2 i II-förordningen och artikel 27.2 i underhållsförordningen). Såvitt avser II-förordningen gäller de autonoma bestämmelserna bara ansökningar om verkställbarhetsförklaring, dvs. inte ansökningar om erkännande (se artikel 21.3). Dessa autonoma bestämmelser utesluter att medlems- eller konventionsstaterna genom nationell normgivning reglerar vilka anknytningskriterier som ska vara avgörande för vilken domstol som är behörig. Något hinder mot att staterna bestämmer vilka nationella domstolar som kan vara behöriga föreligger dock inte. För ansökningar som helt eller delvis avser ett barns person bör en annan förordningslösning väljas. Behörig domstol för sådana ansökningar behandlas i avsnitt 6.3.4. 6.3.3Behörig domstol vid en ansökan om ändring Regeringens förslag: En ansökan om ändring enligt I-förordning, Brysselkonventionen, , II-förordningen, underhållsförordningen och ska göras till den tingsrätt som meddelat beslutet om erkännande eller verkställbarhetsförklaring. Utredningens förslag överensstämmer med regeringens (se betänkandet s. 214). Remissinstanserna: Remissinstanserna yttrar sig inte särskilt i denna fråga. Skälen för regeringens förslag: Ett antal unionsrättsakter och inter- nationella instrument föreskriver att exekvaturprövningen kan ske i flera Det är fråga om 2000 års I-förordning, Brysselkon- ventionen, , II-förordningen, underhållsför- ordningen och om underhållsskyldighet. 2013/14:219 randet med exekvaturprövning i flera steg bygger på att en ansökan om att ett utländskt avgörande ska erkännas eller förklaras verkställbart i ett första steg prövas summariskt och utan att motparten beretts tillfälle att yttra sig. Efter det att en ansökan om ändring har gjorts kan beslutet omprövas i ett andra steg av exekvaturförfarandet. En ansökan om ändring kan göras av bägge parterna. I detta steg är förfarandet kontradiktoriskt, dvs. båda parterna får tillfälle att yttra sig. Av de svenska kompletteringslagarna till unionsrättsakterna – kompletteringslag samt kompletteringslagarna till II-förordningen, underhållsförordningen och – följer att prövningen i exekvaturförfarandets andra steg ska göras av samma domstol som fattade beslut i det första steget. Enligt gällande ordning innebär det att prövningen görs av . Att denna hovrätt anförtroddes att göra både den första och den andra prövningen har att göra med att den första prövningen är summarisk. Den lösningen har också valts på flera håll i (se prop. 1991/92:128 s. 135). Dessa skäl gör sig gällande trots att den första prövningen nu föreslås göras i tingsrätt. Prövningsordningen när det gäller förfarandets andra steg bör därför ändras på så sätt att tingsrätt blir behörig domstol också för en ansökan om ändring. Prövningen bör göras av den tingsrätt som beslutat i fråga om erkännande eller verkställbarhet. Detta bör framgå av respektive kompletteringslag. 6.3.4Behörig domstol vid exekvaturprövning som rör ett barns person Regeringens förslag: Ansökningar om erkännande eller verkställbarhet av utländska avgöranden som helt eller delvis rör ett barns person ska göras till den tingsrätt som regeringen föreskriver. Regeringens bedömning: Behöriga domstolar bör vara de tingsrätter som enligt 21 kap. 1 § prövar verkställighet av en dom eller ett beslut om vårdnad, boende eller umgänge. Vilken domstol som i det enskilda fallet är behörig bör, när så inte bestäms i unionsrättsakten eller det internationella instrumentet, bestämmas enligt de anknytningskriterier som anges i 21 kap. 1 § . Utredningens förslag överensstämmer delvis med regeringens förslag och bedömning (se betänkandet s. 210 f.). Utredningen föreslår att en ansökan om verkställbarhet enligt II-förordningen eller 1996 års som avser ett barns person ska göras till den tingsrätt som enligt 21 kap. 1 § (FB) prövar verkställighet av en dom eller ett beslut om vårdnad, boende och umgänge. prövar en sådan ansökan ska också vara behörig i frågor som rör andra förordnanden i avgörandet. Remissinstanserna: Majoriteten av remissinstanserna har ingen in- vändning mot utredningens förslag. Några remissinstanser framför – med delvis olika utgångspunkter – kritik mot förslaget. Vissa av dessa re- missinstanser, och , förordar att en koncentration sker till en domstol. Andra – , Helsing- borgs tingsrätt och – ifrågasätter om det finns skäl till en särreglering av dessa exekvaturärenden och menar i stället att prövningen ska göras av de tingsrätter som prövar överklaganden i utsökningsmål. är kritisk till att frågor som gäller barn kommer att handläggas av olika tingsrätter beroende på vad saken rör och anser att samtliga frågor rörande barn bör handläggas av den domstol som prövar frågor om verkställighet enligt 21 kap. FB. Skälen för regeringens förslag och bedömning: I de flesta fall när verkställighet följer efter det att en domstol beslutat att ett utländskt avgörande ska vara verkställbart kommer den att ske enligt utsökningsbalkens regler. I några fall är andra regler tillämpliga. I 4 § lagen (2008:450) med kompletterande bestämmelser till II-förord- ningen och 9 § lagen (2012:318) om 1996 års föreskrivs att det utländska avgörandet får verkställas enligt 21 kap. FB om det avser ett barns person och enligt utsökningsbalken om det avser ett barns egendom eller rättegångskostnader. Av 21 kap. 1 § andra stycket FB framgår att en ansökan om verkställighet av en dom eller ett beslut om vårdnad, boende, umgänge eller överlämnande av barn görs till tingsrätten i den ort där barnet har sin hemvist. I fjärde stycket föreskrivs att om en annan tingsrätt handlägger ett mål mellan samma parter om vårdnaden, boendet eller umgänget, får verkställigheten också sökas hos den tingsrätten. Av femte stycket framgår att om det inte finns någon annan behörig domstol, tas frågan om verkställighet upp av . Samtliga tingsrätter i landet hanterar ärenden om verkställighet enligt 21 kap. FB. Utredningen föreslår att exekvaturprövningen av avgöranden rörande ett barns person ska ske vid samma domstolar som prövar verkställigheten enligt 21 kap. FB. Några remissinstanser, bl.a. , kritiserar utredningens förslag. De pekar på att den föreslagna ordningen innebär att prövningen inte blir enhetlig. De menar vidare att intresset av en samordning är begränsat, eftersom den prövning som sker enligt 21 kap. FB tar sin utgångspunkt i en bedömning att en verkställighet inte får vara oförenlig med barnets bästa medan exekvaturprövningen avser processuella frågor. Regeringen anser att även om syftet med prövningen i exekvatur- och verkställighetsförfarandena är olika, finns det ändå ett intresse – framför allt för parterna i målet – av att exekvatur- och verkställighetsprövningen sker i samma domstol. Det underlättar också för domstolarnas handläggning i stort att prövningen sker i samma domstol, eftersom det blir enklare att informera sig om beredningsläget och andra omständigheter av betydelse i det andra ärendet än om handläggningen sker vid två olika domstolar. och anför att prövningen bör koncentreras till . Hovrätten framhåller särskilt att enligt lagen (1989:14) om erkännande och verkställighet av utländska vårdnadsavgöranden prövar ärenden enligt om de civila aspekterna på internationella bortföranden av barn. Regeringens bedömning när dessa ärenden förlades till var att åtaganden enligt konventionen bäst säkerställdes om handläggningen av samtliga ärenden samlades till denna domstol, se propositionen Nya vårdnadsregler (prop. 2005/06:99 s. 72). Ett viktigt skäl till att prövningen förlades dit var att barnet oftast fanns i 2013/14:219 utlandet och att en reglering som byggde på barnets hemvist därför inte skulle vara ändamålsenlig. Den lösning som valts avser speciella och begränsade verkställighetssituationer utan den koppling till 21 kap. FB som gäller Europarådskonvention om erkännande och verkställighet av avgöranden rörande vårdnad om barn samt om återställande av vård av barn. Lösningen bör därför, enligt regeringens uppfattning, inte vara styrande för den mer generella frågan om vilka domstolar som ska vara behöriga att pröva frågor om erkännande och verkställbarhet av utländska avgöranden som avser ett barns person. Mot denna bakgrund och med hänsyn till att exekvaturärendena inte ställer några extra höga krav på kompetens eller extra stor skyndsamhet, finns det inte skäl att koncentrera ärendena till (se även avsnitten 6.2.2 och 6.3.2). och framför att konsekvensen av utredningens förslag blir att i sådana fall då exekvatur begärs av avgöranden som avser såväl frågor om barn som andra frågor, kommer de andra frågorna, som i annat fall hade prövats av någon av domstolar som prövar överklaganden i utsökningsmål (se avsnitt 6.3.2), att prövas av de tingsrätter som prövar exekvaturärenden som avser avgöranden angående ett barns person. Regeringen konstaterar att det är svårt att finna en helt invändningsfri ordning för de aktuella exekvaturärendena. Med hänsyn till de synpunkter som Lagrådet för fram och som behandlas i avsnitt 6.3.2, bör det även när det gäller exekvaturansökningar som rör ett barns person av lag endast framgå att ansökan görs till den tingsrätt som regeringen föreskriver. Av förordning bör framgå vilka tingsrätter som är behöriga och hur den lokala inbördes behörigheten ska fördelas mellan domstolarna. Föreskrifter i förordning krävs dock endast i de fall det inte finns särskilda autonoma unionsrättsliga bestämmelser om hur lokal behörig domstol ska bestämmas (jfr artikel 29.2 i II-förordningen). Eftersom det är värdefullt att prövningen som avser ett barns person kan göras av samma domstol som prövar verkställighet av den frågan gör sig delvis andra överväganden gällande än för de fall som behandlas i avsnitt 6.3.2. För att åstadkomma en koppling till frågor om verkställighet bör behöriga domstolar i dessa fall därför vara de domstolar som enligt 21 kap. 1 § FB prövar verkställighet av en dom eller ett beslut om vårdnad, boende eller umgänge. Det innebär att samtliga landets tingsrätter bör kunna komma i fråga. Vilken domstol som i det enskilda fallet är behörig bör, när så krävs, kunna bestämmas enligt de principer som anges i 21 kap. 1 § FB. Regeringens förslag: Kompletterande processlag vid handläggning i domstol av ärenden om huruvida ett utländskt avgörande ska erkännas eller förklaras verkställbart i ska vara ärendelagen. Regeringens bedömning: Om en fråga om erkännande uppkommer inom ramen för ett pågående mål, bör frågan hanteras enligt vanliga regler för rättegången. Utredningens förslag överensstämmer delvis med regeringens förslag (se betänkandet s. 222 f.). Utredningen föreslår att vid handläggningen i tingsrätten av en ansökan om ändring av ett beslut om att ett utländskt avgörande ska erkännas eller förklaras verkställbart i ska ärendelagen tillämpas, om inte annat följer av den aktuella kompletterings- eller inkorporeringslagen eller av det bakomliggande instrumentet. Motsvarande ska gälla vid handläggningen i tingsrätten av en ansökan om verkställbarhet i ett exekvaturförfarande som sker i ett steg. Remissinstanserna: De remissinstanser som yttrar sig särskilt i frågan tillstyrker en tillämpning av ärendelagens regler. betonar dock att avgränsningen mellan ärendelagen och det unionsrättsliga eller internationella instrumentet bör göras tydlig. invänder att utredningens förslag har en sådan utformning att det inte framgår att ärendelagen är tillämplig i överrätt. Skälen för regeringens förslag och bedömning: Enligt flera av exekvaturlagarna sker exekvaturprövningen i hovrätten enligt regler i 52 kap. om överklagande av beslut. Regeringen uttalade i samband med kompletteringslagens tillkomst att varken eller ärendelagens regler helt och hållet passade in på exekvaturförfarandet, bl.a. eftersom prövningen skedde enligt I- förordningen och flera andra unionsrättsakter eller internationella instrument sker i flera steg i samma domstol och det första steget av exekvaturprövningen var ett enpartsförfarande, se Verkställighet av utländska domar på privaträttens område (prop. 2001/02:146 s. 39 f.). I anledning av den förändrade prövningsordning som föreslås finns det anledning att ta ställning till vilken processlag som ska styra handläggningen i tingsrätten, hovrätten och . Eftersom prövningen föreslås ske i allmän domstol står valet mellan och ärendelagen. bygger på ett muntligt förfarande där bevisning åberopas. Förfarandet inleds med en stämningsansökan och innefattar normalt såväl ett förberedelsesom ett huvudförhandlingsskede. Ärendelagen däremot utgår från att ett avgörande kan ske på handlingarna. En tillämpning av ärendelagen ger utrymme för ett i det enskilda fallet mindre formbundet förfarande som, till skillnad från vad som är fallet med , typiskt sett inte fokuserar på att utreda vad som hänt i förfluten tid. Den prövning som sker i exekvaturärendena syftar till att utifrån ingivna handlingar avgöra om det finns förutsättningar för att bevilja en ansökan om att ett utländskt avgörande ska erkännas eller förklaras verkställbart i . Den prövningen kan som regel göras på handlingarna. Enligt regeringens uppfattning framstår en tillämpning av ärendelagen som den mest ändamålsenliga. Ärendelagen bör därför tillämpas vid domstolarnas handläggning av exekvaturärenden. I de fall exekvaturprövningen kan ske i flera steg instämmer regeringen i utredningens bedömning att behovet av kompletterande bestämmelser är litet när det gäller det första steget. Ärendelagen har dock en utformning som gör att den kan tillämpas för olika typer av ärenden. Regeringen gör därför bedömningen att det är lämpligt att ärendelagen är kompletterande processlag även i detta fall. Härigenom kommer bl.a. domstolens sammansätt- 2013/14:219 ning att bestämmas av ärendelagen. Däremot blir ärendelagens bestämmelser om överklagande inte tillämpliga i förhållande till tingsrättens första beslut i de fall där exekvaturprövningen sker i två steg; i ett sådant fall är det en ansökan om ändring det rättsmedel som står till buds. Hänvisningen till ärendelagen bör, som påpekar, ges en sådan utformning att den blir tillämplig också i överrätt. Enligt ärendelagen krävs prövningstillstånd för överklagande till hovrätten respektive (39 och 40 §§ ärendelagen). De särskilda exekvaturlagarna innehåller i flera fall bestämmelser som avviker från ärendelagens reglering. Flera exekvaturlagar innehåller vidare särskilda regler om vilka handlingar som ska ges in tillsammans med ansökan. Dessa bestämmelser tar över bestämmelserna i ärendelagen (2 § ärendelagen).