prop · H103198 · 2014-03-20 00:00:00 — träder nya regler i kraft på arbetsmiljöområdet som innebär att sanktionsavgifter kommer att tillämpas i större utsträckning än vad som gäller (prop. 2012/13:143, bet. 2012/13:AU11, rskr. 2012/13:284). Lagen gäller även i fråga om viss utbildning Enligt 1 kap. 3 § arbetsmiljölagen ska lagen i stora delar även tillämpas för den som genomgår utbildning. Elever från och med förskoleklassen jämställs således med arbetstagare i många avseenden när det gäller arbetet med att uppnå en god arbetsmiljö. Arbetsmiljön för barn i förskolan och elever i fritidshemmet omfattas dock inte. Skolans personal, eleverna och arbetsgivaren ska samverka för att åstadkomma en god arbetsmiljö. Rektorn har dock huvudansvaret. Arbetsmiljölagen gäller även för vuxna studerande på exempelvis universitet eller högskola. Av föreskrifter om arbetsplatsens utformning (AFS 2009:2) följer att arbetsplatser, arbetslokaler och personalutrymmen, om det behövs, ska vara tillgängliga för och kunna användas även av elever och studerande med funktionsnedsättning. Även föreskrifter Kränkande särbehandling i arbetslivet (AFS 1993:17) gäller på utbildningsområdet och innebär krav på att skolan motarbetar mobbning och annan upprepad kränkande behandling. har tillsyn över att lagen och föreskrifterna följs också på utbildningsområdet. 4.8 Skollagen Prop. Den nya skollagen (2010:800) trädde i kraft . Lagen tillämpas på utbildning och annan verksamhet i skollagen fr.o.m. om inget annat följer av lagen (2010:801) om införande av skollagen. Den nya skollagen innehåller bestämmelser om skolväsendet och om vissa särskilda utbildningsformer och annan pedagogisk verksamhet som bedrivs i stället för utbildning inom skolväsendet. Utbildning inom skolväsendet anordnas av det allmänna och av en- Skolväsendet omfattar skolformerna förskola, förskoleklass, grundskola, grundsärskola, specialskola, sameskola, gymnasieskola, gymnasiesärskola, vuxenutbildning, särskild utbildning för vuxna och utbildning i svenska för invandrare. I skolväsendet ingår också fritidshem som kompletterar utbildningen i förskoleklassen, , grundsärskolan, specialskolan, sameskolan och vissa särskilda utbild- Specialskolan finns för barn som på grund av sin funktions- nedsättning eller andra särskilda skäl inte kan gå i eller grundsärskolan om de är dövblinda, annars synskadade med ytterligare funktionsnedsättning, döva, hörselskadade eller har en grav språkstörning (7 kap. 6 § skollagen). Grundsärskolan, gymnasiesärskolan och den sär- skilda utbildningen för vuxna ska ge elever med utvecklingsstörning en för dem anpassad utbildning. Ungdomar som har ett svårt rörelsehinder har vidare under vissa förutsättningar rätt att få utbildning vid en gymna- sieskola med speciellt anpassad utbildning, s.k. Rh-anpassad utbildning (15 kap. 36 § skollagen). Till särskilda utbildningsformer hör bl.a. internationella skolor, utbild- ning vid särskilda ungdomshem och utbildning för barn och elever som vårdas på sjukhus (24 kap. skollagen). Med annan pedagogisk verksamhet avses bl.a. pedagogisk omsorg som erbjuds i stället för förskola eller fritidshem, öppen förskola och öppen fritidsverksamhet (25 kap. skollagen). I skollagen finns det ett generellt krav om att det för utbildningen ska finnas de lokaler och den utrustning som behövs för att syftet med utbildningen ska kunna uppfyllas (2 kap. 35 §). bl.a. att det för utbildningen ska finnas ändamålsenliga lokaler och den utrustning som behövs utifrån elevers varierande behov avseende kom- munikation, information och informationsteknik (prop. 2009/10:165 s. Hur ändamålsenliga lokaler förhåller sig till tillgänglighet för per- soner med funktionsnedsättning är inte helt klart. begreppet på så sätt att tillgänglighet inte omfattas annat än i fall av uppenbart anmärkningsvärda brister (Tillgänglighet till skolors lokaler, Rapport 317/2008). Stöd till barn och elever Utbildningen inom skolväsendet ska enligt skollagen bl.a. främja alla barns och elevers utveckling och lärande. I utbildningen ska också hän- syn tas till barns och elevers olika behov och de ska ges stöd och stimu- 2013/14:198 lans så att de utvecklas så långt som möjligt (1 kap. 4 §). Skollagen slår vidare fast principen om lika tillgång till utbildning. Enligt 1 kap. 8 § skollagen ska alla, oberoende av geografisk hemvist och sociala och ekonomiska förhållanden, ha lika tillgång till utbildning i skolväsendet om inte annat följer av särskilda bestämmelser i lagen. I samma paragraf upplyses också om att det i diskrimineringslagen (2008:567) finns bestämmelser som har till ändamål att motverka diskriminering och på andra sätt främja lika rättigheter och möjligheter inom utbildningsområdet oavsett bl.a. funktionshinder. Utbildningen inom skolväsendet ska även vara likvärdig inom varje skolform och inom fritidshemmet oavsett var i landet den anordnas (1 kap. 9 §). Av skollagens tredje kapitel framgår bl.a. att alla barn och elever inom skolväsendet ska ges den ledning och stimulans som de behöver i sitt lärande och sin personliga utveckling för att de utifrån sina egna förutsättningar ska kunna utvecklas så långt som möjligt enligt utbildningens mål (3 kap. 3 §). Vissa bestämmelser om s.k. särskilt stöd finns vidare i 3 kap. 6–12 §§ skollagen. De gäller för utbildning inom skolväsendet, dock inte i förskolan eller i fråga om vuxenutbildning, särskild utbildning för vuxna och utbildning i svenska för invandrare. Särskilt stöd enligt dessa bestämmelser får ges i stället för den undervisning eleven annars skulle ha deltagit i eller som komplement till denna. Det särskilda stödet ska enligt huvudregeln ges inom den elevgrupp som eleven tillhör. Om det inom ramen för undervisningen eller genom resultatet på ett nationellt prov, genom uppgifter från lärare, övrig skolpersonal, en elev eller en elevs vårdnadshavare eller på annat sätt framkommer att det kan befaras att en elev inte kommer att nå de kunskapskrav som minst ska uppnås, ska detta anmälas till rektorn. Rektorn ska se till att elevens behov av särskilt stöd skyndsamt utreds. Behovet av särskilt stöd ska även utredas om eleven uppvisar andra svårigheter i sin skolsituation. Samråd ska ske med elevhälsan, om det inte är uppenbart obehövligt. Om en utredning visar att en elev är i behov av särskilt stöd, ska han eller hon ges sådant stöd. Ett åtgärdsprogram ska utarbetas för en elev som ska ges särskilt stöd. Rektorns beslut i fråga om åtgärdsprogram får överklagas hos (28 kap. 16 §). Det kan nämnas att regeringen i propositionen Tid för undervisning – lärares arbete med stöd, särskilt stöd och åtgärdsprogram (prop. 2013/14:160) föreslår ändringar i skollagen i syfte att förtydliga reglerna om stöd och särskilt stöd samt förenkla lärarnas arbete med åtgärdsprogram och annan dokumentation. Förslagen innebär bl.a. att om det kan befaras att en elev inte kommer att nå de kunskapskrav som minst ska uppnås, ska eleven skyndsamt ges stöd i form av extra anpassningar inom ramen för den ordinarie undervisningen. Det föreslås att den befintliga skyldigheten att göra en anmälan till rektorn ändras så att en sådan anmälan ska göras först om det kan befaras att eleven, trots att stöd i form av extra anpassningar har getts, inte kommer att nå de kunskapskrav som minst ska uppnås. Om det finns särskilda skäl att anta att extra anpassningar inom ramen för den ordinarie undervisningen inte skulle vara tillräckliga, ska en anmälan till rektorn göras direkt. Efter anmälan ska rektorn, liksom , se till att elevens behov av särskilt stöd skyndsamt utreds. I propositionen Vissa skollagsfrågor (prop. 2013/14:148) föreslår Prop. 2013/14:198 regeringen vidare bl.a. att det ska förtydligas i skollagen att elever som till följd av funktionsnedsättning har svårt att uppfylla de olika kunskapskraven ska ges stöd som syftar till att så långt som möjligt motverka funktionsnedsättningens konsekvenser. Detta är ett förtydligande av den befintliga bestämmelsen om att alla barn och elever ska ges den ledning och stimulans som de behöver i sitt lärande (3 kap. 3 §, se ovan). Förslaget innebär inte någon ändring av skollagens bestämmelser om särskilt stöd (3 kap. 6–12 §§). Enligt huvudregeln i skollagen ska elever i förskoleklass, grundskola och grundsärskola med offentlig huvudman placeras vid den av kommunens skolenheter där elevens vårdnadshavare önskar att eleven ska gå. Sådana önskemål kan dock i vissa fall frångås bl.a. om den önskade placeringen skulle medföra att betydande organisatoriska eller ekonomiska svårigheter uppstår för kommunen (se t.ex. 10 kap. 30 §). Kommunens beslut får överklagas hos . Elever har också enligt skollagen under vissa förutsättningar rätt att bli mottagna i en annan kommun än hemkommunen. Elevens hemkommun ska då enligt vissa förutsättningar som närmare anges i skollagen ersätta den mottagande kommunen för elevens utbildning. Om en elev har ett omfattande behov av särskilt stöd, behöver dock hemkommunen inte lämna bidrag för det särskilda stödet, om betydande organisatoriska eller ekonomiska svårigheter uppstår för kommunen (se t.ex. 10 kap. 34 §). Fristående skolor ska enligt huvudregeln vara öppna för alla elever. Tilläggsbelopp ska lämnas för elever som har ett omfattande behov av särskilt stöd. Hemkommunen är dock inte skyldig att betala tilläggsbelopp för en elev i behov av särskilt stöd, om betydande organisatoriska eller ekonomiska svårigheter uppstår för kommunen. En fristående skola är inte skyldig att ta emot en elev om tilläggsbelopp inte beviljas på grund av sådana svårigheter (se t.ex. 10 kap. 35 § och 15 kap. 33 §). Om kommunen betalar ett tilläggsbelopp, oavsett storleken på beloppet, är den fristående skolan skyldig att ta emot eleven. Om den fristående skolan anser att ett beviljat tilläggsbelopp inte är tillräckligt, kan den överklaga beslutet hos allmän förvaltningsdomstol. I 4 och 7–8 §§ förvaltningslagen (1986:223) finns krav på serviceskyldighet för förvaltningsmyndigheter. Här stadgas att varje myndighet ska lämna upplysningar, vägledning, råd och annan sådan hjälp till enskilda i frågor som rör myndighetens verksamhetsområde. Hjälpen ska lämnas i den utsträckning som är lämplig med hänsyn till frågans art, den enskildes behov av hjälp och myndighetens verksamhet. Bestämmelsen innebär att varje myndighet ska hjälpa enskilda att ta tillvara sin rätt i förvaltningsärenden. 2013/14:198 Serviceskyldigheten är inte obegränsad utan gäller, som nämnts, i den utsträckning som är lämplig med hänsyn till frågans art, den enskildes behov av hjälp och myndighetens verksamhet. Myndigheterna ska enligt 7 § förvaltningslagen sträva efter att uttrycka sig lättbegripligt och på andra sätt underlätta för den enskilda att ha med den att göra. När myndigheter har med någon att göra som är allvarligt hörsel- eller talskadad bör myndigheten vidare enligt 8 § förvaltningslagen vid behov anlita tolk. Bestämmelsen gäller både muntlig och skriftlig översättning. Personer som behöver tolk vid sina kontakter med myndigheterna bör få sådant bistånd i all rimlig utsträckning. Vilken utsträckning som ska anses rimlig beror dock även på sådant som tillgången på tolkar. Den kan variera från en ort till en annan och även växla . Enligt förarbetena till bestämmelsen måste också kostnaden för samhällets tolkservice stå i rimlig proportion till den betydelse som ärendet har för den enskilde. Sammantaget innebär detta att personer med funktionsnedsättning inte kan göra gällande någon absolut rätt till tolkning och översättning enligt förvaltningslagen. 4.10Förordningen om de statliga myndigheternas ansvar för genomförandet av handikappolitiken I den nationella handlingsplanen för handikappolitiken Från patient till medborgare – en nationell handlingsplan för handikappolitiken (prop. 1999/2000:79) konstaterade regeringen att handikapperspektivet ska genomsyra alla samhällssektorer och att varje myndighet har ett grundläggande ansvar för att inom sitt ansvarsområde leva upp till de nationella målen för handikappolitiken. Staten borde enligt regeringen i detta hänseende vara ett föredöme. Av 1 § förordningen (2001:526) om de statliga myndigheternas ansvar för genomförandet av handikappolitiken framgår därför att myndigheter under regeringen ska verka för att personer med funktionshinder ges full delaktighet i samhällslivet och jämlikhet i levnadsvillkor. Myndigheterna ska särskilt verka för att deras lokaler, verksamhet och information är tillgängliga för personer med funktionshinder. Myndigheten för handikappolitisk samordning, Handisam, har tagit fram riktlinjer för en tillgänglig statsförvaltning, vilka ska göra det tydligt för de statliga myndigheterna vilket ansvar de har när det gäller tillgänglighet för personer med funktionshinder (Riv hindren – Riktlinjer för tillgänglighet, Handisam 2012). Riktlinjerna är rekommendationer för vad som krävs för att en statlig myndighet ska betraktas som tillgänglig. Att göra verksamheten tillgänglig betyder, enligt riktlinjerna, att integrera funktionshinderperspektivet i myndighetens planering, beslut och processer och att ta ansvar som arbetsgivare. Vidare ska hinder identifieras och undanröjas för att skapa full delaktighet och jämlikhet för personer med funktionshinder. Arbetet ska vara planmässigt och strategiskt. Riktlinjer finns dels för att göra information tillgänglig, dels för att göra lokalerna tillgängliga. Att göra informationen tillgänglig betyder enligt riktlinjerna att göra det möjligt för personer med funktionshinder Prop. 2013/14:198 att kommunicera med myndigheterna och ta del av deras information via tryckta medier, telefon, internet, film och personliga möten. Att göra lokalerna tillgängliga betyder enligt riktlinjerna att personer med funktionshinder ska kunna besöka en myndighet och ta del av och delta i verksamheten på myndigheten. Här framhålls också att lokalerna ska kunna fungera som arbetsplats för personer med funktionshinder. 5Funktionsnedsättning i stället för funktionshinder Regeringens förslag: Ordet funktionshinder ska ersättas med funktionsnedsättning i diskrimineringslagen, lagen om , skollagen och lagen om uthyrning av arbetstagare. Promemorians förslag: Överensstämmer i huvudsak med regeringens. I promemorian föreslås dock inte att ordet funktionshinder ska ersättas med ordet funktionsnedsättning i 1 kap. 8 § andra stycket skollagen (2010:800) och i 5 § lagen (2012:854) om uthyrning av arbetstagare. Remissinstanserna: Flertalet remissinstanser, som , , , , , Specialpedagogiska skolmyndigheten, , , , , , , , , , , Antidiskrimineringsbyråer, Handikappförbunden, DHR – samhälle utan rörelsehinder, , Neurologiskt , , Mental hälsa, Talboks- och , , neurosedynskadade, , kommun, , , akademikers centralorganisation, , , och Justitiekanslern tillstyrker eller lämnar förslaget utan erinran. Kommuner och Landsting tillstyrker förslaget under förutsättning att ändringen endast är språklig. , och avstyrker förslaget. anser att med en ändrad benämning skulle varaktighetskriteriet försvinna och man skulle därmed utvidga vilka som omfattas av begreppet. delar bedömningen att ett byte från funktionshinder till funktionsnedsättning inte nödvändigtvis innebär någon ändring i sak, men ställer sig negativt till ett byte så länge det inte motsvaras av en ändring i terminologin i den EU-rättsliga regleringen. är positiv till förslaget, men anser att ordet varaktigt ska tas bort från definitionen i diskrimineringslagen så att även tillfälligt sjuka personer omfattas. Stil, Stiftarna av Independent Living i , och Marschen för tillgäng- 2013/14:198 lighet stödjer förslaget, men anser att det inte ska finnas någon definition av begreppet i diskrimineringslagen. konvention om rättigheter för personer med funktionsnedsättning Termen funktionsnedsättning används i den svenska översättningen av konvention om rättigheter för personer med funktionsnedsättning. I artikel 1.2 i konventionen anges att personer med funktionsnedsättning innefattar bl.a. personer med varaktiga fysiska, psykiska, intellektuella eller sensoriska funktionsnedsättningar, vilka i samspel med olika hinder kan motverka deras fulla och verkliga deltagande i samhället på lika villkor som andra. I det s.k. arbetslivsdirektivet (direktiv /78/EG) används i den svenska språkversionen däremot uttrycket funktionshinder. direktivet är genomfört i svensk rätt bl.a. genom diskrimineringslagen. Någon definition av begreppet funktionshinder finns inte i direktivet. mål C-13/05 mot ( 2006 s. I-06467) prövade frågan om innebörden av begreppet funktionshinder enligt arbetslivsdirektivet. Enligt omfattas inte en person som sagts upp enbart på grund av sjukdom av arbetslivsdirektivet. inte utan vidare likställas med begreppet sjukdom. direktivet ska förstås som en begränsning till följd av fysiska, psykiska eller mentala skador vilken hindrar den berörda personen att delta i Genom att använda begreppet funktionshinder i direktivet, har lagstiftaren avsiktligen valt ett begrepp som skiljer sig från begreppet Den vikt som unionslagstiftaren har fäst vid åtgärder för att anpassa arbetsplatsen till personer med funktionshinder visar att lagstifta- ren har avsett situationer där personer är hindrade att delta i arbetslivet För att begreppet funktionshinder ska anses omfatta begränsningen krävs alltså enligt att det är troligt att be- Frågan om innebörden av begreppet funktionshinder i arbetslivsdirek- tivet har även prövats i de förenade målen C–335/11 och C– 337/11 HK mot Dansk almennyttigt Boligselskab och Dansk Arbejdsgiverforening (dom , ännu inte i rättsfallssam- Europeiska unionen har i beslut /48 godkänt FN-konvent- ionen om rättigheter för personer med funktionsnedsättning och kon- ventionen utgör därmed en integrerad del av unionens rättsordning. domstolen konstaterade inledningsvis att unionens institutioner är bundna av sådana avtal, att dessa har företräde framför unionens rättsakter och att arbetslivsdirektivet därför så långt som möjligt ska tolkas i överens- stämmelse med om rättigheter för personer med Mot denna bakgrund slog domstolen fast att begreppet funktionshinder i arbetslivsdirektivet ska förstås som en begränsning till följd av fysiska, psykiska eller mentala skador, vilka i samspel med olika hinder kan mot- Prop. 2013/14:198 verka den berördes fulla och verkliga deltagande i arbetslivet på lika villkor som andra arbetstagare. Funktionsnedsättningen ska dessutom vara varaktig. Domstolen konstaterade vidare att arbetslivsdirektivet omfattar såväl funktionshinder som är medfödda liksom sådana som har orsakats av olycksfall eller sjukdom. Domstolen konstaterade att om en obotlig eller behandlingsbar sjukdom medför en begränsning till följd av fysiska, psykiska eller mentala skador, vilka i samspel med olika hinder kan motverka den berördes fulla och verkliga deltagande i arbetslivet på lika villkor som andra arbetstagare, och om denna begränsning varar , kan en sådan sjukdom omfattas av begreppet funktionshinder, i den mening som avses i arbetslivsdirektivet. En sjukdom som inte medför någon sådan begränsning omfattas däremot inte av begreppet funktionshinder i den mening som avses i arbetslivsdirektivet. Sjukdom som sådan kan nämligen inte anses vara en diskrimineringsgrund som ska läggas till de i direktiv /78 förbjudna grunderna för diskriminering. Det förhållandet att den berörde kan utföra sitt arbete endast i begränsad omfattning utgör inte ett hinder för att den personens hälsotillstånd omfattas av begreppet funktionshinder. I diskrimineringslagen (2008:567) används termen funktionshinder. Med funktionshinder avses i lagen varaktiga fysiska, psykiska eller begåvningsmässiga begränsningar av en persons funktionsförmåga som till följd av en skada eller en sjukdom fanns vid födelsen, har uppstått därefter eller kan förväntas uppstå. Som framgår av definitionen ska begränsningen vara varaktig. Begränsningar till följd av en skada eller en sjukdom som är av övergående natur omfattas alltså inte. Begränsningar i individens funktionsförmåga som kan förväntas uppkomma avser exempelvis hiv-positiva, men kan även komma i fråga för andra sjukdomar med progressivt förlopp som t.ex. cancer och multipel skleros (MS). Det är i dessa fall fråga om personer som är bärare av sjukdomar som inte inverkar på personens funktionsförmåga, men där sjukdomen kan förväntas få sådana effekter . Anlag för en sjukdom som kan förväntas leda till nedsättningar i funktionsförmågan omfattas inte. Det är inte heller graden av funktionsnedsättning som är avgörande utan förekomsten av ett funktionshinder. Även felaktigt förmodade funktionshinder omfattas. () ska se till att diskrimineringslagen följs. Förutom i diskrimineringslagen finns bestämmelser om DO:s uppgifter i lagen (2008:568) om . Även i den lagen används termen funktionshinder. I 1 kap. 8 § andra stycket skollagen (2010:800) finns en hänvisning till diskrimineringslagen. Där sägs att det i diskrimineringslagen finns bestämmelser som har till ändamål att motverka diskriminering och på 2013/14:198 andra sätt främja lika rättigheter och möjligheter inom utbildningsområdet oavsett bl.a. funktionshinder. Lagen om uthyrning av arbetstagare I 5 § tredje punkten lagen (2012:854) om uthyrning av arbetstagare finns en förklaring till vad som avses med grundläggande arbets- och anställningsvillkor. I fråga om skydd mot diskriminering räknas i detta sammanhang de diskrimeringsgrunder som finns i diskrimineringslagen upp, bl.a. funktionshinder. Terminologiråd har upprättat en s.k. termbank som innehåller begrepp och termer som tillsammans med bl.a. Kommuner och Landsting rekommenderar. I termbanken rekommenderas att man använder begreppet funktionsnedsättning för att beskriva en nedsättning av fysisk, psykisk eller intellektuell funktionsförmåga till följd av sjukdom eller annat tillstånd eller till följd av en medfödd eller förvärvad skada. Begreppet funktionshinder används i stället för att beskriva begränsningar som en funktionsnedsättning innebär för en person i relation till omgivningen. Rekommendationerna innebär alltså att funktionsnedsättning bör ges den betydelse som funktionshinder har enligt definitionen i diskrimineringslagen. Skälen för regeringens förslag För att avgöra frågan om vilka termer och begrepp som är mest lämpade att använda i författningstext och andra officiella texter på svenska, bör stor hänsyn tas till hur de människor som närmast berörs uppfattar ett visst språkbruk. Uttrycket funktionsnedsättning har kommit att förespråkas inom de organisationer som framförallt företräder människor med funktionsnedsättning. Skälet är att uttrycket av de flesta uppfattas som neutralt beskrivande och inte stigmatiserande. Handikappförbunden (HSO), ett samarbetsorgan för flertalet rikstäckande organisationer för personer med funktionsnedsättning, och dess medlemsorganisationer har sålunda anslutit sig till den terminologin. I sina remissvar har Handikappförbunden, DHR – samhälle utan rörelsehinder, , Neurologiskt , , Mental hälsa, neurosedynskadade, , Stil, Stiftarna av Independent Living i , och Marschen för tillgänglighet tillstyrkt eller inte haft någon erinran mot ett byte av ordet funktionshinder till ordet funktionsnedsättning. Förutom den uppfattning som de människor som är närmast berörda ger uttryck för, bör hänsyn även tas till det behov av en enhetlig terminologi som termbank är ett uttryck för. Som framgått innebär rekommendationerna att uttrycket funktionsnedsättning bör ges den betydelse som funktionshinder har enligt definitionen i diskrimineringslagen. I FN:s konvention om rättigheter för personer med funktionsnedsätt- Prop. 2013/14:198 ning används, i den svenska översättningen, uttrycket funktionsnedsätt- ning och inte funktionshinder. Detta bör tillmätas stor betydelse för vilket uttryck som bör användas i interna svenska regler inom samma område, t.ex. i diskrimineringslagen, när det gäller att beskriva en begränsning i enskilda individers funktionsförmåga.