prop · H103224 · 2014-04-29 00:00:00 — För den som tillämpar tredjelands- ordningen, och som således inte har någon etablering inom EU, gäller i allt väsentligt förfarandereglerna för återbetalning till utländska beskatt- ningsbara personer som inte är etablerade i något EU-land. alltså även fortsättningsvis ansöka om återbetalning hos på Hänvisningarna i den nya andra meningen fanns tidigare i andra stycket. Hänvisningarna har utformats i enlighet med Den nya lydelsen i andra stycket motsvarar delvis artikel 369j i I stycket regleras förfarandet för beskattningsbara personer som redovisar svensk mervärdesskatt genom unionsordningen och som vill ha återbetalning av ingående skatt som betalats i vid förvärv för den verksamhet (omsättning av telekommunikationstjänster, radio- och tv-sändningar och elektroniska tjänster till privatpersoner i ) som omfattas av den särskilda ordningen. personer har alltså ett annat EU-land som identifieringsstat. tillämpas det elektroniska återbetalningsförfarandet för beskattningsbara personer inom EU. Ansökan ska göras hos men ges in via den elektroniska portal som inrättats för detta ändamål i det EU-land där den beskattningsbara personen är etablerad. I bestämmelsen anges vidare att vad som föreskrivs i 2–21 §§ samt i 20 kap. 5 § gäller. krav att den som är etablerad i flera EU-länder ska ge in ansökan om återbetalning via den elektroniska portalen i det land som är identi- fieringsstat för den särskilda ordningen. Det innebär t.ex. att den som inte har sätet för sin ekonomiska verksamhet inom EU men som har fasta etableringsställen i två skilda medlemsstater får välja genom vilken av dessa två staters portaler som ansökan om återbetalning ska lämnas. även författningskommentaren till 31 a §. Paragrafen behandlas i avsnitt 7.7. Paragrafen, som är ny, motsvarar delvis artikel 369j i direktivet. paragrafen regleras hur den som är etablerad i och som tillämpar en särskild ordning med eller ett annat EU-land som identi- fieringsstat ska förfara om denne vill ha återbetalning av mervärdesskatt som betalats i något annat EU-land och som avser omsättning av tjänster som omfattas av den särskilda ordningen i det landet. Detta ska ske Prop. 2013/14:224 genom den elektroniska återbetalningsportalen. fieringsstaten eller i något annat EU-land där den beskattningsbara personen har en etablering omfattas inte av den särskilda ordningen. Om den som vill ha återbetalning är etablerad i flera EU-länder måste inte ansökan göras via det land som valts som identifieringsstat enligt den särskilda ordningen. Följande exempel kan ges. Ett företag har sitt säte utanför EU och fasta etableringsställen i och . Företaget vill få återbetalning av utgifter för ingående skatt i för omsättningar av telekommunikationstjänster, radio- och tvsändningar och elektroniska tjänster till privatpersoner i det landet. Ansökan får ges in via portalen i eller portalen i . Paragrafen behandlas i avsnitt 7.7. I första stycket tas in en hänvisning till nya 31 a §. Se vidare avsnitt 7.7. I första stycket införs en hänvisning till 19 kap. 30 § andra stycket. Genom hänvisningen tydliggörs att även beslut om återbetalning till beskattningsbara personer som tillämpar den särskilda ordningen (unionsordningen) för att redovisa mervärdesskatt för omsättningar i och som använder det elektroniska återbetalningsförfarandet för att få återbetalning av ingående skatt som avser förvärv för sådana omsättningar ska omprövas enligt 66 kap. skatteförfarandelagen. Vidare görs en viss omredigering i första stycket. I första punkten anges ikraftträdandetidpunkten. Av andra punkten framgår att äldre bestämmelser gäller för mervärdesskatt för vilken skattskyldighet inträtt före ikraftträdandet. Övergångsbestämmelser avseende omsättningar av telekommunikationstjänster, radio- och tvsändningar och elektroniska tjänster till icke beskattningsbara personer i ett annat EU-land än där säljaren är etablerad finns även i artikel 2 i rådets genomförandeförordning (EU) nr 1042/2013. Se vidare avsnitt 9. 11.2Förslaget till lag om ändring i lagen (2014:50) om ändring i mervärdesskattelagen (1994:200) I första stycket införs en ny punkt, punkten 1 a. Ändringen syftar till att klargöra att vid sådan omsättning av telekommunikationstjänster, radio- och tv-sändningar och elektroniska tjänster i som ska redovisas enligt den förenklade särskilda ordningen för beskattningsbara personer 2013/14:224 inom EU och som görs av en mervärdesskattegrupp etablerad i ett annat EU-land är det gruppen som är skattskyldig. Se vidare avsnitt 7.2.3. Förslaget till lag om ändring i lagen (2011:1245) om redovisning, betalning och kontroll av mervärdesskatt för elektroniska Första stycket anger innehållet i lagen. Genom lagen införs mervärdes- skattedirektivets regler i avdelning XII kapitel 6 (artiklarna 358–369k) om en enda kontaktpunkt för att redovisa och betala mervärdesskatt för gränsöverskridande omsättningar av telekommunikationstjänster, radio- och tv-sändningar och elektroniska tjänster till icke beskattningsbara personer inom EU. De nya reglerna i direktivet innebär dels att den gällande särskilda ordningen för företag i tredje land görs permanent och utvidgas, dels att en motsvarande särskild ordning för företag inom EU Beteckningen särskild ordning, som används i direktivet, används numera även i den svenska lagen. Bestämmelser som motsvarar direktivet finns i svensk rätt även i mer- värdesskattelagen och i förordning, med det nuvarande namnet förordningen (2011:1262) om redovisning, betalning och kontroll av mervärdesskatt för elektroniska tjänster. I nya andra stycket lämnas en upplysning om att bestämmelser om de särskilda ordningarna även finns i rådets genomförandeförordning (EU) nr 282/2011 av om fastställande av tillämpnings- föreskrifter för direktiv /112/EG om ett gemensamt system för mervärdesskatt (tillämpningsförordningen). Bestämmelser om de sär- skilda ordningarna finns även i rådets förordning (EU) nr 904/2010 av om administrativt samarbete och kampen mot mervärdesskattebedrägeri (förordningen om administrativt samarbete). Sistnämnda förordning avser emellertid främst förfarandet mellan medlemsstater i fråga om utbyte av information och överföring av Den riktar sig alltså inte till företagen. denna förordning ges därför inte i lagen. I första stycket anges numera att termer och uttryck som används i lagen har samma betydelse och tillämpningsområde som i mervärdesskatte- Vad som avses med telekommunikationstjänster och elektroniska tjänster framgår av 5 kap. 16 § ML och av tillämpningsförordningen. Även radio- och tv-sändningar behandlas i tillämpningsförordningen. vidare avsnitt 6.2. Vem som är att anse som en beskattningsbar person vid omsättning av tjänster anges i 5 kap. 4 § ML. Detta begrepp och dess negation, dvs. vem som inte är en beskattningsbar person, behandlas i avsnitt 6.4.1. Begreppet icke-etablerad beskattningsbar person har, i enlighet med förändringarna i direktivet, utmönstrats även i lagen. I de nya bestäm- melserna i direktivet används i stället beskattningsbar person som inte är etablerad i gemenskapen (artikel 358a.1) respektive beskattningsbar person som inte är etablerad i konsumtionsmedlemsstaten (artikel 369a första stycket 1) för att definiera den som får använda respektive särskild ordning. Definitionerna av dessa begrepp framgår av 4 a respektive 4 b §§. I nya andra stycket ges en definition av begreppet särskild mervärdesskattedeklaration. Mot bakgrund av att de särskilda ordningarna inte bara omfattar elektroniska tjänster utan också telekommunikationstjänster och radio- och tv-sändningar har det tidigare begreppet e- handelsdeklaration slopats. Definitionen av motsvarande bestämmelser i ett annat EU-land finns numera i nya tredje stycket och har anpassats till den nya EU- lagstiftningen. Av paragrafen framgår att en beskattningsbar person efter ansökan får redovisa och betala mervärdesskatt enligt bestämmelserna i denna lag. Om förutsättningarna är uppfyllda meddelar ett identifieringsbeslut. Vilka förutsättningarna är anges för företag som inte är etablerade inom EU (tredjelandsordningen) i nya 4 a §. Förutsättningarna för företag som är etablerade inom EU (unionsordningen) anges i nya 4 b §. Paragrafen är ny. Den reglerar förutsättningarna för ett beslut om att ett företag utanför EU ska få redovisa och betala mervärdesskatt till enligt den förenklade särskilda ordningen för sådana företag (identifieringsbeslut enligt tredjelandsordningen). Första punkten motsvarar definitionen i artikel 358a.1 i direktivet. Motsvarande bestämmelse fanns tidigare i 2 § och 4 § 5. Bestämmelsen anpassas ytterligare till direktivet. Andra–fjärde punkterna motsvarar artikel 359 i direktivet och fanns tidigare i 4 § 2 och 3. De har strukturerats om och ändrats i förtydligande syfte. Dessutom omfattar de i sin nya lydelse förutom elektroniska tjänster även telekommunikationstjänster och radio- och tv-sändningar. Femte punkten motsvarar tidigare 4 § 4. Även denna har ändrats i förtydligande syfte. Den innebär att om den beskattningsbara personen redan har ett annat EU-land som identifieringsstat kan denne inte också ha som identifieringsstat. Av sjätte punkten framgår att för att ett identifieringsbeslut ska meddelas får det inte vara så att den beskattningsbara personen är utesluten från att använda den särskilda ordningen i enlighet med vad som följer av artikel tredje stycket eller artikel 58b.1 i tillämpningsförordningen. Dessa bestämmelser reglerar s.k. karenstider för beskattningsbara personer som frivilligt upphört att använda en särskild ordning eller som har blivit uteslutna från en särskild ordning (annorlunda uttryckt, fått sitt identifieringsbeslut återkallat). En beskattningsbar person som har valt att upphöra att använda en särskild ordning får inte på nytt använda denna särskilda ordning i någon medlemsstat under två kalenderkvartal från och med dagen för upphörandet (artikel tredje 2013/14:224 stycket). Vidare gäller att en beskattningsbar person som har fått sitt identifieringsbeslut återkallat till följd av att denne ständigt har brutit mot reglerna i en särskild ordning varken får använda tredjelandsordningen eller unionsordningen under närmast följande åtta kalenderkvartal (artikel 58b.1). Bestämmelserna om karenstider behandlas även i avsnitt 7.5. Paragrafen behandlas i avsnitt 7.2.1. Paragrafen är ny. Den reglerar förutsättningarna för att ett identifierings- beslut enligt unionsordningen ska meddelas. Första punkten motsvarar artikel 369a första stycket i direktivet. att en beskattningsbar person ska tillåtas använda den särskilda ordningen med som identifieringsstat ska denne ha sätet för sin ekonomiska verksamhet i eller, om denne inte har ett sådant säte inom EU, ett fast etableringsställe här. Andra–femte punkterna motsvarar artikel 369b i direktivet. punkterna följer att mervärdesskatten för omsättningar av telekommuni- kationstjänster, radio- och tv-sändningar eller elektroniska tjänster till icke beskattningsbara personer som är etablerade, bosatta eller stadig- varande vistas i ett EU-land där den beskattningsbara personen inte är etablerad ska redovisas genom den särskilda ordningen. Av sjätte punkten framgår, i likhet med vad som gäller för tredjelands- ordningen (4 a § 5), att identifieringsbeslut inte får fattas i om det redan finns ett motsvarande, gällande identifieringsbeslut i ett annat Om en beskattningsbar person redan har ett annat EU-land som identifieringsstat kan denne inte också ha som identifieringsstat. Denna bestämmelse torde främst bli tillämplig för företag som inte har sätet för sin ekonomiska verksamhet inom EU men som har flera fasta etableringsställen i skilda EU-länder. Om ett företag har sitt säte i ett EU- land ska detta land vara identifieringsstat (jfr första punkten och se även artikel 57b första stycket i tillämpningsförordningen). Enligt sjunde punkten får den beskattningsbara personen inte vara bunden av ett identifieringsbeslut i ett annat EU-land enligt bestämmelser som i det EU-landet motsvarar artikel 369a andra stycket i direktivet. denna artikel framgår att om en beskattningsbar person inte har sitt säte inom EU men har flera fasta etableringsställen i olika EU-länder får denne välja vilket EU-land som denne vill ha som identifieringsstat. Vidare framgår av artikeln att den beskattningsbara personen är bunden av sitt val av identifieringsstat under det aktuella kalenderåret och de två närmast följande kalenderåren. Detta innebär till exempel att ett företag, med säte i och fasta etableringsställen i och , som tillämpar unionsordningen med som identifieringsstat från och med inte förrän tidigast kan tillämpa den särskilda ordningen med som identifieringsstat Bestämmelsen innebär således en begränsning av möjligheten att byta identifieringsstat inom unionsordningen . Begränsningen bör gälla även om den beskattningsbara personen under frivilligt har upphört att använda den särskilda ordningen (eller uteslutits från den särskilda ordningen) och därefter ansöker om att åter få tillämpa den särskilda ordningen innan ifrågavarande tid har gått till Även om företaget i det nyssnämnda exemplet skulle ha frivilligt upphört att använda den särskilda ordningen , och därmed inte längre har ett motsvarande, gällande identifieringsbeslut enligt sjätte punkten, får det alltså inte förrän tidigast använda den särskilda ordningen med som identifieringsstat. Om företaget t.ex. skulle lämna in en ansökan om att få använda den särskilda ordningen med som identifieringsstat föreligger således hinder enligt sjunde punkten. Däremot får företaget givetvis från och med sistnämnda datum, efter ansökan till behörig myndighet i , återgå till den särskilda ordningen med som identifieringsstat. I praktiken torde det i de flesta fall förhålla sig så att om sjunde punkten är tillämplig är även sjätte punkten tillämplig men det finns alltså situationer när så inte är fallet. Om den beskattningsbara personen upphör att ha ett fast etableringsställe i den stat som valts som identifieringsstat eller flyttar sitt säte från ett tredje land till ett annat EU-land än identifieringsstaten (som då upphör att vara identifieringsstat) är denne inte bunden av identifieringsbeslutet enligt artikel 369a andra stycket i direktivet. För företag som har valt som identifieringsstat motsvaras artikel 369a andra stycket i direktivet av 4 c §. Av åttonde punkten framgår, i likhet med vad som gäller för tredjelandsordningen (4 a § 6) att den beskattningsbara personen inte får vara utesluten från att använda den särskilda ordningen i enlighet med vad som följer av artikel tredje stycket eller artikel 58b.1 i tillämpningsförordningen. Av förstnämnda bestämmelse i tillämpningsförordningen framgår att en beskattningsbar person som frivilligt upphört att använda en särskild ordning inte på nytt får använda denna särskilda ordning i någon medlemsstat under två kalenderkvartal från och med dagen för upphörandet. Av den andra bestämmelsen följer att ett företag som har fått sitt identifieringsbeslut återkallat på grund av att det ständigt har brutit mot reglerna i en särskild ordning varken får använda tredjelandsordningen eller unionsordningen under närmast följande åtta kalenderkvartal. De nu angivna karenstiderna har inget samband med den tid under vilken en beskattningsbar person är bunden av sitt val av identifieringsstat enligt artikel 369a andra stycket i direktivet (se sjunde punkten). Karenstiderna i tillämpningsförordningen gäller alltså t.ex. även för företag som har sätet för sin ekonomiska verksamhet inom EU. I vissa fall kan dock sjunde och åttonde punkterna vara tillämpliga . Så är t.ex. fallet om ansökan i exemplet ovan skulle ha avsett tillåtelse att använda den särskilda ordningen med som identifieringsstat . Bestämmelserna om karenstider behandlas även i avsnitt 7.5. Se vidare avsnitt 7.2.1. Paragrafen är ny. Den motsvarar artikel 369a andra stycket i direktivet. Av paragrafen framgår att ett identifieringsbeslut enligt unionsordningen är bindande under det kalenderår då beslutet fattades och under de två närmast följande kalenderåren. Som också framgår gäller detta bara om den som omfattas av beslutet har sätet för sin ekonomiska verksamhet 2013/14:224 utanför EU och har flera fasta etableringsställen i skilda EU-länder, varav ett i . Ett företag som inte har något säte inom EU men som har flera fasta etableringsställen i skilda EU-länder får välja vilket som helst av dessa EU-länder som identifieringsstat. Om ett företag har valt som identifieringsstat får det emellertid inte välja en annan stat som identifieringsstat förrän det har gått minst två kalenderår. Om företaget skulle flytta sitt säte från tredje land till ett annat EU-land eller om det fasta etableringsstället i skulle läggas ned är företaget inte längre bundet av sitt val av som identifieringsstat. Inte heller påverkar bestämmelsen ett företags rätt att när som helst besluta att upphöra att använda den särskilda ordningen. Ett frivilligt utträde börjar gälla från och med i närmast följande kalenderkvartal om underrättelsen görs dagar före utgången av det föregående kalenderkvartalet, se artikel första stycket i tillämpningsförordningen. Paragrafen har utformats i enlighet med Lagrådets förslag. Se vidare avsnitt 7.2.1. Paragrafen är ny. Den motsvarar, tillsammans med 8 §, artikel 360 respektive artikel 369c i direktivet. Av den framgår att en ansökan om att få tillämpa någon av de särskilda ordningarna med som identifieringsstat ska ges in till på elektronisk väg. Att även upplysningsskyldigheten till vid upphörande eller ändringar av verksamheten ska fullgöras på elektronisk väg framgår av 8 §. Se vidare avsnitt 7.8.2. Paragrafen innehåller en upplysning om att den som ett identifierings- beslut enligt tredjelandsordningen gäller för inte ska redovisa och betala mervärdesskatt enligt de allmänna bestämmelserna i skatteförfarande- Detta är en följd av att lagen utgör lex specialis i förhållande till Eftersom ett identifieringsbeslut enligt (unionsordningen) inte omfattar omsättningar i lämnas ingen hänvisning till den paragrafen. För ett företag som har sätet för sin ekonomiska verksamhet i eller ett fast etableringsställe här gäller således att mervärdesskatt för omsättningar i ska redovisas och betalas enligt skatteförfarandelagens bestämmelser. Paragrafen omfattar numera både företag utanför EU som använder tredjelandsordningen med ett annat EU-land som identifieringsstat och företag inom EU som använder unionsordningen med ett annat EU-land Paragrafen innebär att den som är skattskyldig i för omsättningar av telekommunikationstjänster, radio- och tv- sändningar och elektroniska tjänster till icke beskattningsbara personer (främst privatpersoner) och som har ett annat EU-land som identi- fieringsstat anses ha fullgjort sina mervärdesskatterättsliga skyldigheter vad gäller redovisning och betalning av skatt i genom att lämna in en deklaration och betala skatten enligt bestämmelserna för särskilda ordningen i det landet. De allmänna bestämmelserna om registrering till mervärdesskatt i skatteförfarandelagen tillämpas alltså inte. En förutsättning är givetvis att omsättningarna i omfattas av identifieringsbeslutet i det andra EU-landet. Mervärdesskatt för omsättningar i ett land där företaget har en etablering kan inte redovisas genom den särskilda ordningen. Det innebär till exempel att ett företag som har säte i och ett fast etableringsställe i inte kan redovisa mervärdesskatten för omsättningarna i genom den särskilda ordningen. I stället är företaget skyldigt att registreras och betala mervärdesskatt i enligt de allmänna reglerna. Eftersom är beskattningsland för de omsättningar som äger rum i , ska skatteförfarandelagens regler i vissa delar gälla även om inlämnandet av deklarationen och betalningen av mervärdesskatten sker till ett annat EU-land genom någon av de särskilda ordningarna, se 19, 21 och 23 §§. Paragrafen har kompletterats med ett nytt stycke och motsvarar delvis artikel 362 respektive artikel 369d i direktivet. Första stycket reglerar identifieringsnummer för såväl tredjelandsordningen som unionsordningen. Enligt det nya andra stycket ska registreringsnumret till mervärdesskatt användas som identifieringsnummer för beskattningsbara personer som använder unionsordningen. Se även avsnitt 7.2.4. Paragrafen motsvarar, tillsammans med 4 d §, artikel 360 och artikel 361.2 respektive artikel 369c i direktivet (se även artikel 57h.1 i tillämpningsförordningen). Paragrafen reglerar den underrättelseskyldighet som den som omfattas av ett identifieringsbeslut i har i förhållande till . Paragrafen har kompletterats med att underrättelse ska ske på elektronisk väg. Att ansökan om att få tillämpa någon av de särskilda ordningarna med som identifieringsstat ska ges in till på elektronisk väg framgår av 4 d §. Se vidare avsnitt 7.8.2. Paragrafen motsvarar artikel 363 i direktivet. Den anger förutsättningarna för att återkalla ett identifieringsbeslut enligt tredjelandsordningen. Med återkallelse avses detsamma som strykning i direktivet och uteslutning i tillämpningsförordningen och förordningen om administrativt samarbete. I paragrafen tas upp fyra situationer då ska återkalla ett identifieringsbeslut. Paragrafen har i viss mån omredigerats och ändrats i syfte att öka överensstämmelsen med direktivet. Första punkten utvidgas till att omfatta även telekommunikationstjänster och radio- och tv-sändningar. Den motsvarar artikel 363 a. Om en beskattningsbar person anmäler att denne inte längre tillhandahåller telekommunikationstjänster, radio- och tv-sändningar och elektroniska tjänster ska återkallelse ske. Andra punkten avser situationen då det på annat sätt kan antas att verksamheten upphört. Så är till exempel fallet när den beskattningsbara personen gett in s.k. nolldeklarationer för åtta 2013/14:224 på varandra följande kalenderkvartal (se artikel 58a i tillämpningsförordningen). Innehållet i andra punkten motsvarar artikel 363 b och fanns tidigare i första punkten. Tredje punkten reglerar situationen då den beskattningsbara personen inte längre uppfyller kraven för den särskilda ordningen. Den motsvarar artikel 363 c och fanns tidigare i andra punkten. Ett exempel på när återkallelse av ett identifieringsbeslut ska ske enligt denna punkt är när den beskattningsbara personen av någon annan anledning än omsättning av telekommunikationstjänster, radio- och tv-sändningar och elektroniska tjänster till icke beskattningsbara personer är skyldig att registreras till mervärdesskatt i eller något annat EU-land. Den nya fjärde punkten avser situationen då den beskattningsbara personen ständigt bryter mot reglerna för den särskilda ordningen. Innehållet motsvarar artikel 363 d och fanns tidigare i tredje punkten. Lydelsen anpassas närmare till direktivet genom att formuleringen ständigt bryter mot reglerna för den särskilda ordningen används i stället för den tidigare vid upprepade tillfällen har brutit mot bestämmelserna i denna lag. Återkallelse kan ske även om den beskattningsbara personen brutit mot reglerna för den särskilda ordningen i förhållande till en tidigare identifieringsstat eller en konsumtionsstat. I artikel 58b i tillämpningsförordningen räknas upp ett antal fall då återkallelse ska ske till följd av upprepad misskötsamhet. Skäl för återkallelse kan finnas även i andra fall. I vissa fall gäller en s.k. karenstid innan ett företag som har fått identifieringsbeslutet återkallat kan använda en särskild ordning på nytt, se artikel 58b i tillämpningsförordningen och avsnitt 7.5. Paragrafen behandlas i avsnitt 7.3. Paragrafen är ny och motsvarar artikel 369e i direktivet. Den anger förutsättningarna för att återkalla ett identifieringsbeslut enligt unionsordningen. Med återkallelse avses detsamma som uteslutning i direktivet och i annan EU-rättslig lagstiftning. De fyra situationer som tas upp i paragrafen motsvarar de situationer för tredjelandsordningen som anges i 9 §.