prop · H103164 · 2014-03-18 00:00:00 — anför dock att verket inte instämmer i promemorians resonemang avseende artiklarna 25 och 30 i förordning (EU) nr 608/2013, då verket inte kan se att sanktionerna enligt artikel 30 är avsedda för de förbudssituationer som finns i artikel 25 på det sätt som sägs i promemorian. Skälen för regeringens bedömning: I promemorian anförs bl.a. följande. Förordning (EU) nr 608/2013 innehåller, liksom förordning (EG) nr 1383/2003, en bestämmelse om sanktioner, se artikel 30. När man i prop. 2005/06:89 utredde behovet av lagändringar till följd av förordning (EG) nr 1383/2003 konstaterades i fråga om sanktioner att svensk rätt uppfyller de krav som förordningen ställer i fråga om effektiva, proportionella och avskräckande påföljder som ska tillämpas vid överträdelser av förordningen, eftersom sanktioner kan komma i fråga vid alla överträdelser av förordningens förbudsbestämmelse, dvs. artikel 16, som en följd dels av straffbestämmelser i den immaterialrättsliga lagstiftningen, dels av straffbestämmelsen i 10 kap. 1 § tullagen, se nämnda prop. Det finns inte anledning att göra någon annan bedömning med anledning av den nya förordningens förbudsbestämmelse, se artikel 25, och sanktionsbestämmelse, dvs. Därför ska enligt promemorian den nuvarande konstruktionen behållas. anför att verket inte instämmer i promemorians resonemang avseende artiklarna 25 och 30 i förordning (EU) nr 608/2013, eftersom man inte kan se att sanktionerna enligt artikel 30 är avsedda för de förbudssituationer som finns i artikel 25 på det sätt som sägs i promemorian. Enligt regeringens bedömning är invändning mot promemorians resonemang berättigad. Regeringen gör i stället följande bedömning avseende de nämnda artiklarna. Enligt artikel 30 ska medlemsstaterna se till att innehavare av beslut uppfyller skyldigheterna i förordning (EU) nr 608/2013, även genom att där så är lämpligt fastställa bestämmelser om sanktioner. Sanktionerna ska vara effektiva, proportionella och avskräckande. De skyldigheter som avses i artikel 30 är, såvitt regeringen kan bedöma Prop. 2013/14:164 följande: underrättelseskyldigheterna enligt artikel 15, skyldigheten enligt artikel 19.3 att återlämna varuprov, skyldigheten enligt artikel 21 att använda vissa uppgifter enbart för vissa ändamål, skyldigheter enligt artikel 29.1 och 29.3 i fråga om kostnader och översättning, och skyldigheten enligt artikel 23.3 respektive 26.9 att inleda ett rättsligt förfarande. Vad som kan hända om innehavaren av ett beslut inte uppfyller dessa skyldigheter framgår av artikel 16. Det är återkallelse enligt punkterna 1 a och 2 samt upphävande enligt punkten 1 b, därtill kan en begäran om förlängning enligt artikel 12.1 vägras enligt punkten 1 a. Dessa åtgärder får anses vara så pass ingripande för innehavaren av beslutet att det inte bedöms nödvändigt att införa några särskilda sanktioner för den händelse innehavare av beslut inte uppfyller skyldigheterna i förordning (EU) nr 608/2013. I fråga om artikel 25 gör regeringen bedömningen att den inte omfattas av sanktionsbestämmelsen i artikel 30, eftersom artikel 25 inte innehåller några skyldigheter för innehavare av beslut. Avsikten synes vara att artikel 25 inte ska sanktioneras. Detta innebär att hänvisningen i 10 kap. 1 § tullagen till artikel 16 i förordning (EG) nr 1383/2003 ska tas bort, utan att ersättas med en hänvisning till motsvarande artikel i den nya förordningen, dvs. Regeringens förslag: Det ska framgå av 1 kap. tullagen att får använda delgivning. Promemorians förslag överensstämmer med regeringens förslag. Remissinstanserna: Flertalet remissinstanser tillstyrker promemorians förslag eller lämnar förslaget utan erinran. verket ställer sig tveksamt till behovet av en sådan bestämmelse. advokatsamfund anför att delgivning bör användas vid underrättelse till deklaranten eller varuinnehavaren vid tillämpning av de förenklade förfarandena för förstöring enligt artiklarna 23 och 26 i förordning (EU) nr 608/2013 när stora värden står på spel. förening (SEPAF) anför att användning av delgivning kommer att kunna innebära både en betydande kostnadsökning för och en uppen- bar risk för förseningar och dröjsmål i hanteringen. Skälen för regeringens förslag: I tullagen (2000:1281) finns för närvarande ingen bestämmelse om att delgivning får användas vid kommunikation med den som för in eller ut en vara eller den som på något sätt är berörd av in- eller utförseln, om det skulle vara påkallat med hänsyn till omständigheterna i det enskilda ärendet. Förordning (EU) nr 608/2013 innehåller en mängd tidsfrister som ska Olika händelser utgör startpunkten för tidsfristerna, exempelvis 2013/14:164 att en ansökan om ingripande lämnas in, se artikel 5.2, eller att ett ingripande sker, jfr artikel 17. Att inte iaktta tidsfristerna kan ge olika konsekvenser, exempelvis att ansökan avslås, se artikel 7.2, att varor förstörs, jfr artikel 23.1 första stycket c, eller att varor frigörs eller deras kvarhållande upphör, jfr artikel 26.9. Både för och den som är berörd är det således viktigt att veta tidpunkten när en tidsfrist börjar löpa. Det bör därför finnas en möjlighet för att använda delgivning enligt delgivningslagen (2010:1932) om vid tillämpningen av förordning (EU) 608/2013 ska underrätta någon om innehållet i en handling eller om något annat. Delgivningslagen ska tillämpas när det i annan lag eller annan författning framgår att en handling ska eller får delges, se regeringens proposition Ny delgivningslag (prop. 2009/10:237 s. 228). En bestämmelse av denna innebörd bör därför tas in i tullagen. En bestämmelse om delgivning i tullagen bör inte vara begränsad enbart till förordning (EU) nr 608/2013. Det kan finnas anledning att låta bestämmelsen också omfatta tullagstiftningen (jfr 1 kap. 5 § tullagen) och och rådets förordning (EG) nr 1889/2005 av om kontroller av kontanta medel som förs in i eller ut ur gemenskapen25. Därför föreslås att en mer generellt utformad bestämmelse om delgivning införs i 1 kap. tullagen. I varje enskilt fall bör pröva om en formell delgivning är befogad. Avgörande är hur viktig handlingen eller meddelandet är för mottagaren, liksom hur viktigt det är för att få ett bevis om delgivning. Om det handlar om att underrätta någon om ett positivt beslut torde det inte vara nödvändigt att göra detta genom delgivning. Enligt delgivningslagen kan delgivning gå till på flera olika sätt. Som framgår av 4 § nämnda lag ska delgivningssätt väljas med utgångspunkt från att det ska vara ändamålsenligt med hänsyn till handlingens innehåll och omfattning och medföra så lite kostnader och besvär som möjligt. Delgivning får inte ske på ett sätt som är olämpligt med hänsyn till omständigheterna i det enskilda ärendet. anför att förslaget kan medföra att mer aktivt måste utreda och dokumentera när omständigheter som föranleder delgivning föreligger och att det kan medföra att känner sig tvunget att använda delgivning när det egentligen inte behövs. Med anledning av dessa synpunkter och de som patentbyråers förening (SEPAF) ger uttryck för, vill regeringen betona att bestämmelsen innebär en möjlighet för att använda delgivning och att så bör ske bara om det är påkallat med hänsyn till omständigheterna. Eftersom enligt egen utsago i vissa fall tillämpar bestämmelserna i delgivningslagen bör frågeställningarna inte heller vara obekanta. anger två fall när delgivning enligt dess uppfattning bör användas. Exemplen är sådana där frågan om delgivning kan aktualiseras. Det bör dock enligt regeringens uppfattning överlämnas till den praktiska tillämpningen att i det enskilda fallet ta ställning till i vilka fall delgivning bör ske. 25 EUT L 309, 25.11.2005, s. 9. Regeringens förslag: De föreslagna ändringarna i tullagen och offentlighets- och sekretesslagen ska träda i kraft . Några övergångsbestämmelser är inte nödvändiga. Promemorians förslag överensstämmer med regeringens förslag. Remissinstanserna tillstyrker promemorians förslag eller lämnar för- slaget utan erinran. anför dock att en ordning som innebär att relevanta äldre bestämmelser i svensk lag ska tillämpas analogt –, vilket föreslås i promemorian, framstår som mindre lämplig. Verket har bl.a. svårt att se hur den utvidgade rätten att överklaga vissa beslut, i de fall som det inte direkt av den nya förordningen följer att ett beslut är överklagbart, ska kunna hanteras genom en analog tillämpning av äldre bestämmelser. Svenska föreningen mot piratkopiering (SACG) framför att föreningen beklagar att ändringarna i tullagen inte träder i kraft . Föreningen anför därtill att den anser att det i tullagen bör införas en övergångsbestämmelse, avseende sådana ansökningar som har beviljats enligt den tidigare EU-förordningen, av innebörden att en ansökan enligt den nya förordningen ska kunna handläggas som om den avsåg en förlängning av en ansökan beviljad enligt förordning (EG) nr 1383/2003. Skälen för regeringens förslag: Av artikel 40 i förordning (EU) 608/2013 framgår att förordningen träder i kraft den tjugonde dagen efter det att den har offentliggjorts i Europeiska unionens officiella tidning (EUT). Förordningen publicerades i EUT och trädde i kraft . Den ska tillämpas med undantag för artiklarna 6, 12.7 och 22.3, vilka ska tillämpas , samt artiklarna 31.1, 31.3–31.7 och 33, vilka ska tillämpas från och med det datum då den centrala databas som avses i artikel 32 har inrättats. ska offentliggöra det datumet. Förordning (EG) nr 1383/2003 ska enligt artikel 38 upphöra att gälla med verkan . Hänvisningar till den upphävda förordningen ska anses som hänvisningar till den nya förordningen och ska läsas enligt jämförelsetabellen i bilagan till den nya förordningen. Ansökningar som beviljats enligt förordning (EG) nr 1383/2003 ska enligt övergångsbestämmelserna i artikel 39 fortsätta vara giltiga då tullmyndigheterna ska ingripa enligt beslutet om beviljande av ansökan, och ska inte förlängas. Några ytterligare övergångsbestämmelser torde enligt regeringens uppfattning inte vara nödvändiga i det svenska regelverket. När det gäller förslaget till övergångsbestämmelse från Svenska föreningen mot piratkopiering (SACG) ger artikel 39 enligt regeringens bedömning inte utrymme för en bestämmelse av den föreslagna innebörden i tullagen. De föreslagna ändringarna i tullagen (2000:1281) och offentlighets- och sekretesslagen (2009:400) bör träda i kraft . Detta innebär att det blir ett glapp mellan att regelverken ska börja tillämpas. I promemorian konstaterades att den nya EU-förord- ningen är den primära rättskällan och den överensstämmer i väsentliga 2013/14:164 delar med förordning (EG) nr 1383/2003. Därför förordades en analogisk tillämpning av relevanta bestämmelser i tullagen och tullförordningen i deras nuvarande lydelse, i den utsträckning reglerna inte ersätts av regler i den nya EU-förordningen, till dess att de nya nationella bestämmelserna träder i kraft. framför att man ser denna lösning som mindre lämplig, eftersom man exempelvis inte kan se hur den utvidgade rätten att överklaga vissa beslut ska kunna hanteras genom en analog tillämpning av äldre bestämmelser. Regeringen konstaterar att den nya EU-förordningen ska börja tillämpas och att den gamla lydelsen av 7 kap. tullagen gäller t.o.m. . kommer 7 kap. tullagen med andra ord att innehålla hänvisningar till den gamla EU-förordningen. Enligt artikel 38 andra stycket i den nya förordningen ska dock hänvisningar till den upphävda förordningen anses som hänvisningar till den nya förordningen och ska läsas enligt jämförelsetabellen i bilagan till den nya förordningen. Detta gör det möjligt att tillämpa 7 kap. tullagen i dess äldre lydelse, naturligtvis med hänsyn till de ramar som sätts upp av den nya förordningen. Två remissinstanser, Svenska föreningen för immaterialrätt (SFIR) och Svenska industrins (), framför synpunkter på den språkliga utformningen avseende såväl förordning (EU) nr 608/2013 som de aktuella bestämmelserna i tullagen och de föreslagna ändringarna av dessa. Enligt för immaterialrätt (SFIR) är det ett rättssäkerhetsintresse att bestämmelser som ingriper i annans egendom är begripliga och förutsebara. Av ordalydelsen ska klart framgå vad som avses med olika åtgärder. Oklarheter motverkar reglernas syfte. Regeringen har ingen annan uppfattning i denna fråga och eftersträvar alltid att språket i lagförslag ska vara vårdat, enkelt och begripligt. Denna strävan gäller också i EU-sammanhang. Man kan notera att EU har en liknande ambition, men i EU-samarbetet kan det vara svårare att få genomslag för denna strävan då numera 28 olika förvaltningstraditioner ska jämkas samman när man förhandlar om nya bestämmelser. Vid översättningen av utkastet till förordning (EU) nr 608/2013 samarbetade regeringen nära med de svenska översättarna vid EU- kommissionen och för att översättningen skulle bli så bra och tydlig som möjligt. När förordningen väl har antagits är den emellertid till alla delar bindande och direkt tillämplig. Nationellt finns då bara ett tämligen begränsat utrymme för kompletterande bestämmelser. Dessa får inte på något sätt gå utöver eller avvika från EU:s förordning. Datainspektionen anför att det bör förtydligas om det är personuppgiftslagen (1998:204), lagen (2001:185) om behandling av uppgifter i verksamhet eller lagen (2005:787) om behandling av personuppgifter i brottsbekämpande verksamhet som ska tillämpas på den personuppgiftsbehandling som gör inom ramen för det nu aktuella informationsutbytet. Inspektionen anför också att det är oklart om begränsningen i artikel 33.7 – att personuppgifter inte får lagras – endast avser lagring i den centrala databasen eller om det även ska gälla den nationella behandlingen och sådant som en nationell tullmyndighet har hämtat från den centrala databasen. Därtill har inspektionen anfört följande. Artikel 22 ger kommissionen och de nationella tullmyndigheterna möjlighet att lämna uppgifter till relevanta myndigheter i tredje land. Detta ska regleras närmare av kommissionen i s.k. genomförandeakter. Mot bakgrund av denna reglering blir det svårt att förstå innebörden i bisatsen utan att det påverkar tillämpliga bestämmelser om uppgiftsskydd i unionen. Det behöver klargöras om rådsförordningen och de genomförandeakter som kommissionen antar är tillräckliga för att det ska vara tillåtet att överföra personuppgifter till ett tredje land eller om de krav som ställs i nationell lagstiftning också ska gälla. Regeringen konstaterar att lagen (2001:185) om behandling av uppgifter i verksamhet är tillämplig på den behandling av personuppgifter som kommer att ske vid med stöd av artikel 33 i förordning (EU) nr 608/2013. I artikel 33.7 sägs inte uttryckligen att det är den centrala databasen som avses i den punkten, men med tanke på sammanhanget anser regeringen att det bör vara lagringstiden i den databasen som regleras i den här bestämmelsen. Av artikel 22.1 framgår att utbytet får ske utan att det påverkar tillämpliga bestämmelser om uppgiftsskydd i unionen. Denna formulering innebär, som regeringen tolkar det, att bestämmelserna i förordningen inte äger företräde framför bestämmelserna i direktiv /46/EG om skydd för enskilda personer med avseende på behandling av personuppgifter och om det fria flödet av sådana uppgifter och förordning (EG) nr 45/2001 om skydd för enskilda då gemenskapsinstitutionerna och gemenskapsorganen behandlar personuppgifter och om den fria rörligheten för sådana uppgifter. Artiklarna 25 och 26 i direktiv /46/EG innehåller bestämmelser om överföring av personuppgifter till tredje land. Dessa artiklar har genomförts i svensk lagstiftning genom 33 och 34 §§ personuppgiftslagen. Genom en hänvisning i lagen om behandling av uppgifter i verksamhet gäller de nämnda bestämmelserna i personuppgiftslagen i verksamhet. ska tillämpa dessa bestämmelser när personuppgifter i enlighet med förordningen överförs till tredjeland. Justitiekanslern noterar att artikel 21 i förordning (EU) nr 608/2013 begränsar rätten för innehavaren av ett beslut att lämna ut eller använda vissa uppgifter till vissa angivna ändamål. Justitiekanslern konstaterar att artikeln, i stora delar, motsvarar artikel 12 jämförd med artiklarna 9.3 första stycket, 10, 11 och 13.1 i förordning (EG) nr 1383/2003 och att förordningen alltså, som det får förstås, inte innebär någon förändring i förhållande till vad som gäller . Justitiekanslern noterar att promemorian inte innehåller någon analys av hur begränsningen i rätten för innehavaren av ett beslut att använda vissa uppgifter förhåller sig till meddelarfriheten. Regeringen konstaterar att artikel 21 begränsar på vilka sätt innehavaren av ett beslut får använda vissa uppgifter. 2013/14:164 liknande bestämmelse finns redan i artikel 12 i förordning (EG) nr 1383/2003. Artikel 21 innehåller således inte något nytt i detta avseende. Svenska föreningen mot piratkopiering (SACG) anför att det är av yttersta vikt att det finns en effektiv reglering som möjliggör säkerställande av bevisning och ingripande mot immaterialrättsintrång. Det är enligt föreningen önskvärt att det införs en bestämmelse om att polis eller åklagare vid brottsmisstanke ska bli informerade av om ett ingripande före deklaranten eller varuinnehavaren. En sådan ordning skulle medföra att bevisning om immaterialrättsintrång kan säkerställas av myndigheterna innan de misstänkta får kännedom om ett ingripande från . Regeringen delar uppfattningen att det är angeläget att bekämpa immaterialrättsintrång men den bestämmelse som Svenska föreningen mot piratkopiering (SACG) efterfrågar är straffrättslig. Sådana frågor ligger enligt regeringens bedömning vid sidan av tillämpningsområdet för förordning (EU) nr 608/2013 och diskuteras därför inte i detta lagstiftningsärende. 8.1Konsekvenser för myndigheter och domstolar Det arbete som har att utföra enligt den nya EU-förordningen är att jämföra med det arbete som har utfört enligt den gamla EU-förordningen. De något utökade möjligheterna att överklaga vissa beslut och användningen av delgivning kan möjligen innebära en viss ökning av arbetsbörda, men den kostnadsökning som detta skulle kunna leda till bedöms vara marginell. Eventuella merkostnader för ska hanteras inom befintliga och beräknade ramar inom utgiftsområdet. Författningsändringarna kan eventuellt innebära en marginell ökning av antalet mål som överklagas till domstol. En sådan ökning bedöms bli så begränsad att den kan hanteras inom befintliga och beräknade ramar inom utgiftsområdet. Tre kategorier av aktörer omfattas av den nya EU-förordningen: innehavare av ett beslut, deklaranter och varuinnehavare. Innehavare av ett beslut Begreppet innehavare av ett beslut definieras som innehavaren av ett beslut om beviljande av en ansökan om tullmyndigheternas ingripande mot misstänkta intrångsvaror, jfr artikel 2 i förordning (EU) nr 608/2013. Denna krets är tämligen vid och består både av fysiska personer och olika slags juridiska personer, jfr artikel 3 i nämnda förordning. För enkelhetens skull betecknas samtliga beslutsinnehavare i den fortsatta fram- ställningen som företag. Det kan inte råda någon tvekan om att förord- Prop. 2013/14:164 ningen i första hand syftar till att tillgodose dessa företags intressen. Företagen förenas av ett intresse att säkerställa skyddet av de immateriella rättigheter som omfattas av förordning (EU) nr 608/2013, se definition i artikel 2.1. Hos finns ca 1 000 beviljade ansökningar om ingripande, varav 150 stycken är beviljade av verket och ca 850 stycken beviljade av tullmyndigheter i andra medlemsstater. Företagen är verksamma i de flesta branscher, möjligen med viss överrepresentation för kläder och accessoarer samt alkohol. Det spänner från enmansföretag och största tillverkare till de största alkoholproducenterna i världen. Bland de beviljade ansökningarna dominerar europeiska och amerikanska storföretag med välkända varumärken. 2012 gjorde 324 ingripanden, motsvarande 52 100 varor, till ett värde av . Motsvarande siffror var 462 ingripanden, 68 700 varor och i värde. För dessa företag torde EU-förordningens bestämmelser i huvudsak inte innebära några förändringar. Ansökningsförfarandet förändras inte på något avgörande sätt, förutom att det förtydligas vilka tidsfrister som gäller vid olika skeden i processen och vilka konsekvenserna kan bli om fristerna inte iakttas, så i den delen torde den administrativa bördan vara oförändrad. Liksom tidigare är det den som har fått en ansökan om ingripande beviljad som ska stå för tullmyndigheternas kostnader i samband med ett ingripande mot en sändning som misstänks innehålla intrångsvaror. Genom EU-förordningen och bestämmelser i tullagen ges ökade möjligheter för dessa företag att få beslut enligt EU-förordningen omprövade. Det är något som i grunden torde vara i huvudsak positivt för dem. Även om begreppen deklarant och varuinnehavare definieras i artikel 2 i förordning (EU) nr 608/2013 så är detta aktörer eller företag som inte på något enkelt sätt låter sig identifieras, eftersom det i princip kan vara vilka företag som helst som för in eller låter föra in varor till från tredje land i kommersiellt syfte. För dessa företag torde EU-förordning- ens bestämmelser i huvudsak inte innebära några förändringar. Att det förtydligas vilka tidsfrister som gäller vid ingripanden och vilka konsekvenserna kan bli om fristerna inte iakttas är något som i grunden torde vara i huvudsak positivt för dem. Den stora förändringen, vars konsekvenser är svåra att bedöma, är att det förenklade förfarandet för förstöring i artikel 11 i förordning (EG) nr 1383/2003, som var frivilligt för medlemsstaterna att införa, blir obligatoriskt i och med den nya förordningen, se artiklarna 23 och 26. Förenklingen innebär bl.a. att misstänkta intrångsvaror får förstöras efter passivitet från deklarantens eller varuinnehavarens sida, vilket ställer större krav på agerande från dessa företags sida om de vill undvika att varorna förstörs. Det torde innebära en viss ökning av de administrativa kostnaderna för deklaranter och varuinnehavare. 2013/14:164 9 Bestämmelser där ändringen endast innebär att ordet skall ändrats till ska kommenteras inte särskilt. 9.1Förslaget till lag om ändring i tullagen (2000:1281) Paragrafen är ny, se avsnitt 7.11. Den är utformad med 47 § första stycket förvaltningsprocesslagen (1971:291) som förebild. Om vid tillämpningen av tullagstiftningen, förordning (EG) nr 1889/2005 eller förordning (EU) 608/2013 ska underrätta någon om innehållet i en handling eller om något annat, får det ske genom delgivning enligt delgivningslagen (2010:1932). Delgivning bör användas bara om det är påkallat med hänsyn till omständigheterna i det enskilda ärendet. Avgörande är hur viktig en handling eller ett meddelande är för mottagaren, liksom hur viktigt det är för att få ett bevis om delgivning. Genom lagen (2006:423) om ändring i tullagen (2000:1281) infördes en uttrycklig hänvisning till om tullkontroll vid misstänkt intrång i vissa immateriella rättigheter i denna paragraf. De skäl som låg till grund för denna ändring är fortfarande giltiga, se avsnitten 5.2 och 8.1 i prop. 2005/06:89. Därför bör paragrafen också fortsättningsvis innehålla en hänvisning till dessa bestämmelser. Hänvisningen till den äldre förordningen, förordning (EG) nr 1383/2003, ersätts emellertid med en hänvisning till den nya förordningen, förordning (EU) nr 608/2013. Paragrafen ändras på två sätt. Hänvisningen i den nuvarande paragrafen till de äldre EU-bestämmelserna ersätts med en hänvisning till den nya EU-förordningen, förordning (EU) nr 608/2013. Några tillämpningsföreskrifter till denna förordning har ännu inte antagits. införs ett andra stycke i paragrafen av innebörden att uttryck som används i detta kapitel, dvs. 7 kap. tullagen, ska ha den innebörd som anges i förordning (EU) nr 608/2013. Avsikten är att uttryck som är specifika för nämnda förordning, se definitionerna i artikel 2, ska ha samma betydelse också i de kompletterande bestämmelserna i tullagen.