prop · H103256 · 2014-09-19 00:00:00 — Rapportens förslag: Överensstämmer delvis med regeringens. rapporten föreslås att åtgärder i samtliga fall ska beslutas på myndighets- Remissinstanserna: ombudsmän påpekar att det grund- läggande beslutet att förbjuda fortsatt färd fattas av polisman eller tull- tjänsteman och att det framstår som bakvänt att frågan om verkställighet av förbudet ska beslutas av myndighet. En rimligare ordning hade i stället varit att det i ett och samma beslut bestämts både att fordonet inte får fortsätta färden och hur beslutet ska verkställas. i och har invändningar mot förslaget att beslut om åtgärd ska fattas av myndighet och menar att polismannen eller tulltjänstemannen själv bör ges befogenhet att besluta om hur förbudet anför att det finns en uppen- bar risk att rättssäkerheten sätts ur spel om kroppsvisitation kan utföras utan prövning av åklagare eller domstol. Skälen för regeringens förslag: Transportstyrelsen har i sin rapport föreslagit att beslut av rättssäkerhetsskäl ska fattas på myndighetsnivå. ombudsmän, i och Åkeriföretag har invänt mot denna ordning och menar att en polisman eller tulltjänsteman bör ges befogenhet att besluta om hur förbudet ska Regeringen anser att det är viktigt att skapa ett förfarande där besluten kan fattas snabbt och där hanteringen är så enkel som möjligt, som den uppfyller kraven på rättssäkerhet. vidare utformas så att den ligger i linje med de befogenheter som polis- man respektive tulltjänsteman har i befintliga bestämmelser. Enligt 24 a § polislagen är det en polisman som har rätt att besluta om omhändertagande av egendom. Polismannen har också rätt att kropps- visitera den misstänkta personen och att genomsöka fordonet. Genom 9 § lagen om och befogenheter att ingripa mot rattfylleribrott ges tjänstemän vid och samma befogenheter som en polisman har enligt 24 a § polislagen. Enligt 24 b § polislagen ska en polisman som har beslutat om omhändertagande av egendom med stöd av 24 a § skyndsamt anmäla det till sin förman, som ska pröva om omhändertagandet ska bestå. Regeringen anser att en liknande beslutsordning bör gälla i fråga om omhänder- tagande, kroppsvisitation och genomsökning enligt den nu föreslagna lagen. Sådana beslut bör därför få fattas av en polisman eller tulltjänste- man. Beslutet om omhändertagande bör skyndsamt anmälas till besluts- fattarens förman, som bör pröva om omhändertagandet ska bestå. När det gäller klampning får detta emellertid normalt anses vara en mer ingripande åtgärd. Det finns därför, av rättssäkerhetsskäl, anledning att föreskriva att en sådan åtgärd ska beslutas av myndigheten. Det ligger också i linje med befintliga beslutsordningar i förvaltningsärenden att åtgärder av mer ingripande karaktär fattas av myndigheten, inte av en polisman eller tulltjänsteman. Det är också en fördel om ett sådant beslut fattas av någon som inte har beslutat i saken och som har nödvändig distans till den aktuella situationen. Regeringen anser därför, i likhet med Transportstyrelsen, att klampning bör beslutas av Polis- myndigheten respektive . Vad som har anförts om vem som får besluta om åtgärder innebär att det saknar betydelse vem som har meddelat beslutet om förbud mot fortsatt färd. Om ett beslut att färden inte får fortsätta har meddelats av någon som enligt den underliggande lagstiftningen har rätt att fatta ett sådant beslut, kan ett beslut om omhändertagande fattas av såväl polis- man som tulltjänsteman och ett beslut om klampning av såväl Polis- myndigheten som . En sådan lösning förefaller också rimlig. I praktiken torde förvisso en åtgärd enligt den föreslagna lagen också komma att beslutas av samma person, eller en person inom samma myndighet, som fattat beslutet om att hindra fordonets fortsatta färd. Det kan dock inte uteslutas att det kan uppstå situationer där det kan finnas ett behov för t.ex. en polisman att besluta om en åtgärd när ett hind- randebeslut har fattats av en tulltjänsteman. I sammanhanget kan det också kort beröras att regeringen i propo- sitionen Utökade befogenheter för civilanställda inom och (prop. 2013/14:232) föreslagit att även bil- inspektörer ska ha rätt att besluta att ett fordon eller fordonståg inte får fortsätta färden i vissa fall. har ännu inte färdigbehandlat propositionen. Oaktat detta saknas såväl underlag som skäl att i före- varande lagstiftningsärende ge bilinspektör befogenhet att vidta de nu föreslagna åtgärderna. ombudsmän anför att frågan om fordonets fortsatta färd och frågan om hur ett sådant förbud ska verkställas bör fattas i ett och samma beslut. ombudsmän framhåller också att det är det ursprungliga beslutet, att färden inte får fortsätta, som är det ur den enskildes perspektiv mest ingripande. Som framgått ovan ser regeringen fördelar med att den som har fattat det ursprungliga beslutet att färden inte får fortsätta inte också ska besluta om klampning, som är den mest 2013/14:256 ingripande åtgärden. Eftersom en åtgärd enligt vad som föreslås kan beslutas av en annan tjänsteman eller myndighet än den som har meddelat det underliggande förbudsbeslutet kan det heller inte bli fråga om ett och samma beslut. Någon anledning att, i enlighet med vad anför, kräva att kroppsvisitation ska prövas av åklagare eller domstol innan en sådan åtgärd får tillgripas finns inte. En sådan skyldighet gäller inte enligt den ovan redovisade regleringen i 24 a § polislagen. Omständigheterna i förevarande fall kan inte anses vara sådana att det är påkallat med en annan beslutsordning när det gäller kroppsvisitation än vad som gäller enligt den bestämmelsen. 5.2.4Fordonet får föras till närmaste lämpliga plats Regeringens förslag: Har ett beslut om omhändertagande eller klampning meddelats, får polisman eller tulltjänsteman medge att fordonet eller fordonståget förs till närmaste lämpliga plats innan åtgärden verkställs. Rapportens förslag: Överensstämmer i huvudsak med regeringens. rapporten föreslås att det får medges att fordonet eller fordonståget förs till närmaste lämpliga avlastningsplats, uppställningsplats eller verkstad. Remissinstanserna: påpekar att det kan utgöra en trafikfara att låta ett stort fordon stå klampat längs med vägkanten, varför fordonet bör bogseras till en säker uppställningsplats innan en eventuell klampning vidtas. Detta skulle också göra det möjligt att överflytta gods eller passagerare till ett annat fordon. rätten i anser att ett fordon bör kunna föras till närmaste lämpliga plats, då den föreslagna hänvisningen till avlastningsplats, uppställnings- plats eller verkstad medför en onödig begränsning. Skälen för regeringens förslag: Klampning eller någon annan åtgärd enligt lagen måste självfallet verkställas på sådant sätt att trafikfara inte Det är därför viktigt att den plats där fordonet ska stå till dess att färden får fortsätta är lämplig. Transportstyrelsen har föreslagit att fordonet eller fordonståget förs till närmaste lämpliga avlastningsplats, uppställningsplats eller verkstad. påpekat att det kan utgöra en trafikfara att låta ett stort fordon stå klampat längs med vägkanten. Även regeringen anser att om kontrollen har vidtagits på en plats där ett uppställt fordon skulle utgöra en trafikfara eller på annat sätt en olägenhet för trafiken eller för fordonet och dess last, bör det leda till att fordonet förs till en plats där uppställning kan ske utan sådan olägenhet. Förvaltningsrätten i anser att hänvisningen till avlastningsplats, uppställningsplats eller verkstad medför en onödig begränsning och att bestämmelsen i stället bör ange att fordonet bör kunna föras till närmaste lämpliga plats. Regeringen anförde i lagråds- remissen att även om det i flera av de underliggande författningarna som reglerar hindrande av fortsatt färd anges att ett fordon får föras till närmaste lämpliga uppställnings- eller avlastningsplats eller verkstad (se t.ex. 5 kap. 5 § yrkestrafiklagen och 5 kap. 7 § taxitrafiklagen) finns det enligt regeringens mening inte skäl att i den nya lagen ange var ett fordon eller fordonståg som behöver flyttas ska placeras. Enligt Transport- Prop. 2013/14:256 styrelsens rapport har det från polisen framförts att det i de flesta fall inte torde vara några problem att ställa upp fordonet vid lämplig uppställ- ningsplats eller avlastningsplats eftersom kontrollerna primärt torde äga rum inom områden där tillgången till sådana platser är goda. I lagråds- remissen föreslogs därför inte någon sådan begränsning av vart ett fordon får föras, utan det angavs att fordonet får föras till närmaste lämpliga plats. Lagrådet har anfört att det är oklart vad det kan få för konse- kvenser att regleringarna skiljer sig åt och att detta reser krav på en över- syn och samordning av regleringarna. Regeringen anser att det bör kunna överlämnas till den som beslutar om åtgärden att ta ställning till var fordonet eller fordonståget bör placeras. Att det i de underliggande författningarna är mer konkret angivet till vilka typer av platser som ett fordon får föras torde i praktiken inte utgöra någon skillnad jämfört med den mer öppna skrivningen i förevarande förslag. Någon definition av begreppen uppställnings- eller avlastningsplats finns inte. Det är svårt att tänka sig att en plats som enligt detta förslag är en lämplig plats inte också skulle utgöra en sådan plats som avses i de underliggande författ- ningarna. Eftersom termerna avlastningsplats och uppställningsplats återfinns i flera av de underliggande författningarna kan det dessutom inte uteslutas att termerna, även om någon definition inte finns, har olika betydelser eller tillämpning. Det är därför enligt regeringen mest lämpligt att i det nu aktuella förslaget endast ange att fordonet får föras till närmaste lämpliga plats. Därmed omfattas alla de platser som fordonet får föras till enligt de underliggande författningarna. Att fordonet kan föras till en lämplig plats innebär således också att det vid behov kan föras till en verkstad. Eftersom avsikten med åtgärderna är att säkerställa att fordonet inte förflyttas bör åtgärderna verkställas efter det att fordonet förts till lämplig plats. 5.2.5Ansvaret för fordon och last Regeringens bedömning: Det behövs inte någon särskild bestämmelse som reglerar ansvaret för fordonet eller fordonståget och dess eventuella last som egendom är omhändertagen eller ett fordon eller fordonståg klampat. Rapportens bedömning: Överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: anser att frågan om ansvaret för fordon och last måste belysas och konsekvenserna av detta analyseras, då fordonet vid klampning lämnas obevakat vilket utgör en Svensk Försäkring och påtalar att om fordon som klampats blir stående för länge på platsen föreligger det en påtaglig risk att fordonet utsätts för vandalisering. Det är därför viktigt att polisen tar initiativ till att transportera bort fordonet till en uppställ- ningsplats, särskilt om värdet av det transporterade godset uppgår till Skälen för regeringens bedömning: En fråga som uppkommer är i vilken mån en åtgärd enligt lagen inverkar på ansvaret för det fordon som 2013/14:256 är föremål för åtgärden och fordonets last. menar att detta måste belysas, då ett fordon som är föremål för åtgärder lämnas obevakat och då riskerar att utsättas för stöld. Regeringen vill därför något utveckla frågan om ansvaret för fordon och dess last om åtgärder vidtas enligt den föreslagna lagen. Inledningsvis kan det konstateras att en åtgärd enligt den föreslagna lagen får vidtas i syfte att säkerställa att ett redan fattat beslut om hindrande av fortsatt färd efterlevs. Rätten att hindra fordon från att fort- sätta färden är inget nytt som införs genom den föreslagna lagen. Mot denna bakgrund bör det finnas en medvetenhet hos transport- företag, ägare av gods och förare om att färden kan komma att hindras enligt nuvarande regelverk. Vid beställning av transporter träffar parterna avtal som reglerar vad som ska gälla mellan parterna. Sådana avtal inne- håller regelmässigt bestämmelser om vad som gäller i fråga om ansvaret för godset under transporten i den mån olika incidenter skulle inträffa under transportens gång. Vad som ska ske med fordonet eller lasten och hur ansvaret ska fördelas mellan parterna under transportens gång torde därför redan vara reglerat mellan parterna. Den föreslagna lagen innebär att viss egendom kan bli omhändertagen eller att ett fordon kan klampas. När det gäller egendom som omhänder- tas tar polisen denna i sin vård. Den som tvångsvis har omhändertagit egendom anses enligt rättspraxis ha ett ansvar för att egendomen inte skadas. eller har således ansvar att vårda den egendom som omhändertagits. Om exempelvis fordonsnycklarna omhändertagits omfattas dessa av vårdplikten, men däremot inte fordonet som kan köras med hjälp av dem. Ansvaret för fordonet och dess eventuella last består alltså på samma sätt som det gjorde innan nycklarna omhändertogs. Klampning är inte att jämställa med ett omhändertagande eftersom den beslutande myndigheten inte tar fordonet i sin vård. Myndigheten övertar då inte heller något ansvar för fordonet eller lasten, utan ansvaret består som innan åtgärden vidtogs. Ett beslut att omhänderta egendom eller att klampa ett fordon utgör myndighetsutövning. Detta medför att 3 kap. 2 § skadeståndslagen (1972:207) kan bli tillämplig. Av den bestämmelsen följer att staten ska ersätta personskada, sakskada eller ren förmögenhetsskada som vållas genom fel eller försummelse vid myndighetsutövning i verksamhet för vars fullgörande staten svarar. När regleringen i polislagen om omhändertagande av egendom för att förhindra rattfylleribrott infördes konstaterades i förarbetena att utgångspunkten, i de fall omhänder- tagandet avser fordonsnycklar, bör vara att fordonet lämnas kvar på den plats där ingripandet gjordes. Polisen ska dock vid omhändertagandet vara aktsam och vidta skäliga åtgärder för att undvika att fordonet skadas. Regeringen anförde vidare att om detta försummas kan staten bli skadeståndsskyldig. Det bör exempelvis krävas att polisen förvissar sig om att fordonet inte lämnas olåst. Polisens ansvar för fordonet får i första hand anses vara en fråga mellan staten och fordonets ägare. Endast i fall då fordonet utgör en trafikfara eller liknande bör polisen flytta det (jfr prop. 2003/04:159 s. 17). De resonemang som framfördes i det lagstiftningsärendet gör sig enligt regeringens mening gällande även när egendom omhändertas eller fordon klampas med stöd av den föreslagna lagen. I konsekvens härmed är Prop. 2013/14:256 någon särskild ansvarsregel eller skadeståndsregel inte motiverad. Den omständigheten att lasten kan vara känslig eller kräva särskild behandling, exempelvis vid transport av frysvaror eller levande djur, föranleder ingen annan bedömning. Vid sådan transport torde godsets särskilda beskaffenhet beaktas redan vid avtalstillfället, varför behovet av särskild ansvarsregel inte gör sig starkare gällande än vid andra typer av transporter. Med anledning av vad Svensk Försäkring och har anfört har regeringen i avsnitt 5.2.4 föreslagit att fordonet får föras till närmaste lämpliga plats innan ett omhändertagande eller en klampning sker. Det förslaget torde tillgodose dessa remissinstansers önskemål. 5.2.6En behovs- och proportionalitetsbedömning ska göras Regeringens förslag: En åtgärd får vidtas endast om det är försvarligt med hänsyn till åtgärdens syfte och övriga omständigheter. Måste tvång tillgripas, ska detta ske endast i den form och den utsträckning som behövs för att det avsedda resultatet ska uppnås. Rapportens förslag: Rapporten innehåller inte något förslag om en behovs- och proportionalitetsbestämmelse. Remissinstanserna: Ingen remissinstans har yttrat sig i frågan. Skälen för regeringens förslag: Som regeringen framhållit tidigare är åtgärder i form av omhändertagande av egendom och klampning betydelsefulla verktyg för att säkerställa efterlevnaden av beslut om att fordon inte får fortsätta färden. Att det införs en möjlighet att vidta sådana åtgärder innebär dock inte att en åtgärd alltid måste vidtas, vilket framgår bl.a. av kravet på att det i det enskilda fallet kan antas att förbudet inte kommer att följas (jfr avsnitt 5.2.1). En bedömning av om det finns ett behov av ett omhändertagande eller en klampning för att säkerställa att förbudet följs ska därför alltid göras. På samma sätt måste det finnas ett påtagligt behov i det enskilda fallet att genomföra en kroppsvisitation eller en genomsökning av ett fordon innan en sådan åtgärd får tillgripas. Det måste vidare avgöras från fall till fall om det är lämpligt att vidta en åtgärd och i så fall vilken eller vilka av de olika åtgärderna som är tillrådlig i den specifika situationen. Frågan om huruvida en åtgärd ska vidtas ska avgöras utifrån en avvägning mellan samtliga relevanta omständigheter i det enskilda fallet. Om det finns en möjlighet att välja mellan flera verksamma åtgärder för att uppnå ett syfte, ska den åtgärd som är minst ingripande användas. Den som ska vidta en åtgärd måste därför göra en bedömning av vad som är lämpligt utifrån rådande förhållanden och vad som framkommit vid kontrollen. Generellt får det anses vara mindre ingripande att omhänderta egendom än att klampa ett fordon. Som anförts ovan under avsnitt 5.2.1 kan det dock under vissa förhållanden ändå vara mer lämpligt att klampa fordonet, t.ex. om föraren behöver ha tillgång till förarhytten eller om det 2013/14:256 av andra orsaker framstår som oskäligt att omhänderta egendom. Likaså bör klampning kunna beslutas om det står klart att en sådan åtgärd skulle te sig mindre ingripande för den enskilde än att en kroppsvisitation eller genomsökning av fordonet genomförs för att söka efter egendom att omhänderta (se avsnitt 5.2.2). I 8 § polislagen föreskrivs att en polisman som har att verkställa en tjänsteuppgift ska ingripa på ett sätt som är försvarligt med hänsyn till åtgärdens syfte och övriga omständigheter. Om tvång måste tillgripas, ska det ske endast i den form och den utsträckning som behövs för att det avsedda resultatet ska uppnås. Bestämmelsen lagfäster för polisens del de s.k. behovs- och proportionalitetsprinciperna. Mot bakgrund av att de förslagna åtgärderna ska få vidtas även av tulltjänsteman finns det skäl att genom en uttrycklig bestämmelse i den nya lagen ange att dessa principer ska gälla vid åtgärder enligt lagen. 5.3På vilka grunder ska åtgärder få vidtas? Som föreslagits i avsnitt 5.2.1 ska det vara en grundläggande förutsätt- ning för att kunna vidta åtgärder enligt lagen att det har fattats ett beslut om att ett fordon eller fordonståg inte får fortsätta färden. Av avsnitt 4 framgår att det finns en möjlighet att hindra eller förbjuda den fortsatta färden enligt ett flertal författningar och att bestämmelserna har olika syften. Transportstyrelsen har i sin rapport föreslagit att åtgärder ska få vidtas när beslut har meddelats enligt vissa av dessa författningar. Ingen remissinstans har haft några invändningar mot de författningar som före- slås omfattas av möjligheten att vidta åtgärder enligt rapporten. Rege- ringen har inte något skäl att göra en annan bedömning än Transportstyrelsen i fråga om på vilka grunder åtgärder ska få vidtas. anför att det framöver bör övervägas att möjliggöra klampning även i andra situationer rörande fordonsrelaterade skulder. Det saknas beredningsunderlag för att nu föreslå att åtgärder ska få vidtas i andra syften än de som Transportstyrelsen föreslagit eller för att verkställa andra beslut än hindrande eller förbud mot fortsatt färd. Det är dock inte uteslutet att det kan finnas anledning att framöver utvärdera om de föreslagna åtgärderna ska kunna vidtas även i andra fall. Något om den lagtekniska lösningen I lagrådsremissen föreslås en reglering som innebär att det inledningsvis i den föreslagna lagen anges vilka åtgärder typiskt sett som får vidtas som det hänvisas till senare bestämmelser i lagen där det anges i vilka situationer som åtgärderna får vidtas. Lagrådet har anfört att den valda lagtekniska lösningen är komplicerad och bör övervägas ytter- ligare. Lagrådet anför att en möjlig lösning då kan vara att inledningsvis definiera de olika åtgärder som får vidtas och därefter ange de förutsätt- ningar som ska vara uppfyllda i fall som aktualiseras i senare paragrafer. Regeringen tar till sig vad Lagrådet har anfört om att regleringen är komplicerad, men anser att det är svårt att se att en sådan annan principiell lösning som Lagrådet föreslår skulle bli tydligare. 2013/14:256 anser därför att någon omstrukturering av bestämmelserna inte bör göras. 5.3.2Säkra verkställighet av sanktionsavgift Regeringens förslag: Omhändertagande eller klampning får vidtas när ett beslut om att fordonet eller fordonståget inte får fortsätta färden har fattats för att säkerställa att en sanktionsavgift betalas. Åtgärden ska upphöra så snart det inte längre finns skäl för den och får inte bestå än . Regeringens bedömning: Bestämmelser om förskott på böter och möjlighet att besluta att fordonet inte får fortsätta färden till dess sådant förskott betalats bör inte införas. Rapportens förslag: Överensstämmer i huvudsak med regeringens. I rapporten föreslås också en särskild bestämmelse om rätten att besluta om en åtgärd i avvaktan på Transportstyrelsens prövning av förskottet på sanktionsavgift och förbudet mot fortsatt färd. I rapporten föreslås vidare att det ska införas en möjlighet att besluta om förskott på böter, att fordonet inte får fortsätta färden till dess förskottet betalats samt att åtgärder ska få vidtas även för att säkra verkställighet av böter. Remissinstanserna: I fråga om förslagen angående bötesverkställighet har flera remissinstanser haft invändningar. ombudsmän, i och ställer sig negativa till förslagen i deras nuvarande form och anser att frågan i flera avseenden måste övervägas ytterligare. Åklagarmyndig- heten tillägger att en bättre lösning vore att växla från böter till sanktionsavgifter för sådana brott som omfattas av möjligheten att klampa fordon. å sin sida anser att bestämmelserna avseende verkställighet av böter bör utformas så att åtgärder ska kunna vidtas även i fall då föraren har sin hemvist inom Europeiska unionen eller i en EES-stat. Även menar att det är väsentligt att förskott på böter kan beslutas i samtliga fall när föraren har sin hemvist utanför eller något av de nordiska länderna. I fråga om förslagen om att vidta åtgärder i syfte att verkställa förskott på sanktionsavgift har Hovrätten för och invändningar mot dessa med hänsyn till propor- tionalitetsaspekterna och påpekar att de ekonomiska konsekvenserna kan bli betydende för en åkare, också om tiden begränsas till maximalt . ombudsmän, , Kammarrätten i och har synpunkter på förslaget att åtgärden endast kan bestå i högst och anser att verkställighetsåtgärder ska kunna fortgå så länge beslutet om hinder av fortsatt färd föreligger. ombudsmän tillägger att om det finns anledning att ha en tidsgräns, bör den gälla förbudet mot fortsatt färd och inte det efterföljande beslutet om hur förbudet ska verkställas. Brotts- förebyggande rådet menar att ett frikopplande av åtgärderna från själva förbudet innebär en pedagogisk utmaning som ställer höga krav på den information som ges i samband med avklampningen eller återlämnande 2013/14:256 av fordonsnycklarna, så att det står tydligt för den berörde att förbudet alltjämt kan kvarstå trots att åtgärden har upphört. En absolut tidsgräns riskerar också av de verkställande myndigheterna att upp- fattas som så snäv i förhållande till de effekter som kan uppnås, samt i förhållande till de praktiska konsekvenser det innebär för polisen eller tullen att avklampa fordon, att de ofta kan komma att välja att avstå från att använda sig av verktyget, även i sådana fall där det egentligen skulle vara nödvändigt. pekar på att förslagen kommer att medföra att färre mål för verkställighet lämnas till Kronofogde- myndigheten, även om det förmodligen inte kommer att röra sig om några större volymer.