prop · H103170 · 2014-03-18 00:00:00 — Lagrådet anför att det torde vara helt oomtvistat att en skyndsam handläggning är av särskild vikt när det gäller unga tilltalade och att detta knappast skulle kunna betvivlas även om den föreslagna ändringen inte skulle genomföras. Vidare anför Lagrådet att det är svårt att förstå annat än att vad som sagts tidigare om vikten av förberedelsesammanträden och betydelsen av sådana när det gäller tidpunkten för påbörjande av en huvudförhandling också måste anses gälla unga lagöverträdare. Lagrådet betonar också att även om ett undantag skulle göras från den särskilda förlängda tidsfristen vid förberedelsesammanträden så utesluter inte detta att ett sådant kan anses motivera en senareläggning av huvudförhandlingens början med stöd av den generella regeln om längre uppskov på grund av annan omständighet. Lagrådet förordar att den föreslagna lagändringen inte läggs till grund för lagstiftning. Enligt regeringens uppfattning är det av särskild betydelse att unga lagöverträdare möts av en tidig reaktion från samhällets sida och detta bör tydligt framgå av relevant lagtext, särskilt i bestämmelser som reglerar frister i ungdomsmål. Regeringen anser därför, trots Lagrådets synpunkter, att det beträffande ungdomar bör göras ett uttryckligt undantag från den förlängda tidsfrist som föreslås i mål med vuxna tilltalade när förberedelsesammanträde har hållits. Som Lagrådet påpekar är det i och för sig möjligt att skjuta upp påbörjandet av huvudförhandlingen i ett ungdomsmål om ett uppskov är nödvändigt med hänsyn till exempelvis målets omfattning eller någon annan omständighet. Utredningen har dock konstaterat att domstolarna uppfattar möjligheterna till uppskov som mycket snäva. Utredningen uttalar vidare att huvudförhandlingen vanligtvis inleds även om målen är mycket omfattande. I praktiken torde det alltså vara ovanligt att huvudförhandlingar i ungdomsmål påbörjas senare än från den dag då åtalet väcktes. Det förhållandet att det under vissa mer speciella omständigheter kan förekomma att påbörjandet av huvudförhandlingen skjuts upp även i ungdomsmål bör enligt regeringens mening inte leda till att man inför den generella möjligheten att skjuta upp huvudförhandlingen när ett sammanträde ägt rum även för dessa mål. Regeringen bedömer att det inte kommer att uppstå några särskilda tillämpningsproblem för domstolarna med den föreslagna regleringen. Ett förtydligande om personutredningar Utredningen föreslår att bestämmelsen om när uppskov kan ske kompletteras med en särskild bestämmelse som rör situationen att utredningen om den tilltalades personliga förhållanden inte är komplett. Utredningen anför att det under dess diskussionsmöten har framförts från domare, åklagare och försvarare att de tidskrav som gäller vid handläggningen av mål där den tilltalade är häktad ibland leder till att mål i tingsrätten avgörs utan att utredningen om den tilltalades personliga förhållanden är färdigställd. Det sägs gälla framför allt i de fall då det kan finnas anledning att ta fram ett förslag till skyddstillsyn med särskild behandlingsplan, s.k. kontraktsvård. Detta kan i sin tur leda till att påföljden bestäms till fängelse i tingsrätten men, sedan personutredningen hunnit färdigställas först efter ett överklagande, ändras till skyddstillsyn med särskild behandlingsplan i hovrätten. Gällande rätt torde visserligen, som bl.a. JO påpekar, medge att uppskov ges i dessa fall så att personutredningen hinner färdigställas redan i tingsrätten, jfr regeringens proposition Åtgärder mot inställda huvudförhandlingar i brottmål vid tingsrätterna m.m. (prop. 2000/01:108 s. 26) och RH 2011:1. Det tycks dock råda en betydande osäkerhet i domstolarna om hur frågeställningen ska hanteras. Regeringen anser att detta är en otillfredsställande ordning. Med hänsyn till intresset av att tyngdpunkten i rättskipningen ska ligga i första instans, och för att undvika att mål överklagas till hovrätten i onödan, bör regleringen förtydligas i detta avseende. Utredningen föreslår att den tilltalade ska ges ett bestämmande inflytande på om uppskov ska medges på denna grund. Ett sådant inflytande över frågan har den tilltalade inte . Regeringen anser att den gällande ordningen bör förtydligas men att några sakliga ändringar av det slag som utredningen föreslår inte bör göras. Regeringen lämnade därför i lagrådsremissen ett förslag som förtydligar att huvudförhandlingen kan påbörjas senare än efter det att åtal väckts om ett längre uppskov är nödvändigt för att en särskild utredning om den tilltalades personliga förhållanden ska hinna färdigställas. Regeringen föreslog även en motsvarande konsekvensändring i bestämmelsen gällande mål där den tilltalade är ålagd reseförbud. Lagrådet framhåller att det oberoende av en ändring av detta slag måste anses stå klart att behov av ytterligare utredning av personalia är ett sådant skäl som kan ligga till grund för uppskov. Ett sådant behov av utredning behöver dock enligt Lagrådet inte utgöra något hinder för att påbörja en huvudförhandling. Utredningen behöver i princip inte vara tillgänglig före det att påföljdsdelen kommer upp till behandling. Lagrådet förordar att de föreslagna tilläggen tas bort. Som redovisats ovan delar regeringen uppfattning att gällande rätt i och för sig medger uppskov för att en personutredning ska hinna färdigställas. Utredningen har dock pekat på att det finns en osäkerhet vid domstolarna när det gäller den frågan. Den osäkerheten motiverar att gällande rätt förtydligas på denna punkt. Dagens reglering medger uppskov även för att tillgodose den tilltalades önskemål om att vara biträdd av den försvarare han önskar (prop. 2000/01:108 s. 26). Hovrätten för Nedre och efterfrågar att även denna grund för uppskov ska komma till uttryck i lagtext. I detta avseende är emellertid intresset av ett Prop. 2013/14:170 förtydligande inte lika starkt som beträffande färdigställandet av en Det skulle också tynga lagtexten onödigt mycket. Regeringen ser därför inte skäl att göra det förtydligande som efterfrågats i detta avseende. 5Antalet inställda förhandlingar ska minska Från rättssäkerhetssynpunkt är det angeläget att handläggningen av brottmål inte drar ut och att målen avgörs så snabbt som möjligt efter det att brottet begåtts. Det finns annars risk för att förhörspersoners minnesbilder av händelseförloppet försämras eller att utredningen om brottet av något annat skäl försvagas. Det är också av stor betydelse, inte minst när det är fråga om unga lagöverträdare, att ett brott möts av en tidig och tydlig reaktion. Inställda huvudförhandlingar minskar möjligheten att avgöra mål inom rimlig tid. Allmänhetens förtroende för rättsväsendet och dess förmåga att lagföra brott riskerar dessutom att påverkas negativt om förhandlingar ställs in. Inställda förhandlingar är också förenade med kostnader både för samhället i stort och för de personer, t.ex. målsäganden och vittnen, som inställt sig eller planerat för att göra det. Åtgärder för att komma till rätta med problemet med inställda förhandlingar och konsekvenserna av det har övervägts i flera sammanhang (från senare tid se t.ex. Ökad effektivitet och förbättrad samverkan vid handläggning av mängdbrott – en redovisning av ett regeringsuppdrag till , och samt förhandlingar i brottmål, RiR 2010:7). Bristande delgivning och ovilja hos vissa personer att inställa sig anges vara huvudorsakerna till att förhandlingar ställs in. Det är regeringens uppfattning att problemet inte kan lösas genom några enstaka insatser. Det måste i stället hanteras genom många olika åtgärder, varav lagstiftning är en. Detta är även utredningens utgångspunkt. I denna del lämnar regeringen förslag till tre insatser som kan bidra till att antalet inställda huvudförhandlingar minskar. Regeringen vill för det första utöka möjligheterna till att använda förenklad delgivning, för det andra göra det möjligt att avgöra fler mål utan att den tilltalade är personligen närvarande och för det tredje förtydliga reglerna om sanktioner och tvångsmedel när den tilltalade eller någon förhörsperson uteblir från en förhandling. I avsnitt 4.1 lämnar regeringen förslag till förändringar i reglerna om deldom. Även dessa förslag kan bidra till att huvudförhandlingar i brottmål inte behöver ställas in. 2013/14:170 5.1 Möjligheten att använda förenklad delgivning Regeringens förslag: Tidsfristen som reglerar när förenklad delgivning kan användas för stämning och andra handlingar i brottmål förlängs efter det att informationen om delgivningssättet lämnats till den tilltalade. Utredningens förslag överensstämmer delvis med regeringens. Utredningen vill avskaffa den lagstadgade frist som anger hur efter att information om delgivningssättet lämnats till den misstänkte som förenklad delgivning kan användas avseende stämning och andra handlingar i ett brottmål. (Se SOU 2013:17 avsnitt 8.5.7.) Remissinstanserna: Remissutfallet är blandat. Ungefär hälften av de remissinstanser som yttrar sig över förslaget är positivt inställda till att I denna grupp märks bl.a. Den andra hälften av de remissinstanser som yttrar sig, bl.a. Justitiekanslern och (), anser att det även fortsättningsvis bör finnas en tidsfrist som reglerar när förenklad delgivning får användas avseende stämning och andra handlingar i brottmål. Nästan alla remissinstanser i denna grupp tycker emellertid att en förlängning av fristen kan övervägas. remissinstanser lämnar även förslag på tidsfristens längd, dessa förslag varierar mellan och några månader. och framför önskemål om att utöka den krets av yrkeskategorier som får lämna information om Skälen för regeringens förslag Förenklad delgivning sker genom att handlingen som ska delges skickas till delgivningsmottagaren och att det närmast följande arbetsdag skickas ett kontrollmeddelande om att handlingen har skickats. kontrollmeddelandet ska skickas till delgivningsmottagarens senast kända adress (22–23 §§ delgivningslagen [2010:1932]). delgivning får användas av en myndighet enbart om myndigheten har informerat delgivningsmottagaren om det. Förenklad delgivning får dock inte användas vid delgivning av en handling som inleder ett förfarande (24 § delgivningslagen). I 33 kap. 6 § första stycket RB anges att vissa bestämmelser i delgivningslagen inte gäller vid delgivning av stämning i Bestämmelsens andra stycke reglerar ett undantag från 24 § delgivningslagen såvitt gäller stämning och andra handlingar i brottmål. Dessa handlingar får delges genom förenklad delgivning om den tilltalade, av polisman, åklagare, tulltjänsteman eller tjänsteman vid , vid ett personligt sammanträffande har delgetts information om att sådan delgivning kan komma att användas i tingsrätten och det då handlingarna skickas till honom eller henne inte har förflutit än informationen Delgivning får inte ske på ett sätt som är olämpligt med hänsyn till omständigheterna i delgivningsärendet (4 § andra stycket delgivningslagen). Det kan i de situationer som avses i 33 kap. 6 § andra stycket RB vara olämpligt att använda förenklad delgivning om brottsmisstanken har ändrats sedan informationen delgavs. Det förhållandet att åtal har väckts i en annan tingsrätt än vad som framstod som troligt när informationen delgavs bör däremot inte utgöra något hinder mot att använda förenklad delgivning. Ett exempel på en situation när det är olämpligt att använda förenklad delgivning är när den misstänkte har varit påverkad eller av annan anledning kan antas ha haft svårt att ta till sig innebörden av informationen om förenklad delgivning, se regeringens proposition Ny delgivningslag (prop. 2009/10:237 s. 270). Reglerna om förenklad delgivning av stämning och andra handlingar i brottmål trädde i kraft och har således tillämpats en förhållandevis . I en rapport har , och gjort en preliminär bedömning av hur det utökade tillämpningsområdet för förenklad delgivning i brottmål tillämpats och kommit till slutsatsen att reformen inte fått full effekt i rättskedjan (Förbättrad hantering av mängdbrott, s. 43 ff.). Av den målundersökning som utredningen har genomfört framgår att stämning delgetts med förenklad delgivning enligt 33 kap. 6 § RB i av fallen. Uppfattningarna om huruvida den nuvarande sexveckorsfristen är väl avvägd skiljer sig åt. anför i sitt remissvar över betänkandet att sexveckorsfristen normalt sett är tillräcklig för att förenklad delgivning ska kunna användas. menar däremot att denna frist i praktiken innebär att förenklad delgivning förekommer endast i en mycket begränsad utsträckning. Attunda tingsrätt, som är positiv till utredningens förslag, anser att delgivning är ett av de områden där det finns störst möjlighet att effektivisera brottmålsprocessen utan att rättssäkerheten minskar. JO konstaterar att utredningens förslag att avskaffa sexveckorsfristen torde innebära att förenklad delgivning kan användas i större utsträckning än . Regeringen instämmer i utredningens bedömning att delgivningsbestämmelserna bör vara konstruerade så att de ger den flexibilitet som behövs för att tillgodose kravet på en snabb och ändamålsenlig handläggning genom hela rättskedjan. Utredningen vill mot bl.a. denna bakgrund ta bort den frist som anger hur efter att information om delgivningssättet lämnats till den misstänkte som förenklad delgivning kan användas avseende stämning och andra handlingar i ett brottmål. Avgörande för vilken tidsfrist som bör gälla är vilken tid det är rimligt att kräva att den misstänkte håller sig underrättad i åtalsfrågan. Den nuvarande tidsfristen bestämdes med utgångspunkt i bedömningen att den tidsfrist som 2004–2008 gällde under försöksverksamheten med det s.k. snabbspåret kunde förlängas något (jfr rapporten , s. 93, Ds 2009:28 s. 188 ff. och prop. 2009/10:237 s. 149). Det kan inte anses givet att tidsfristen från det att informationen lämnats ska vara just . Som påpekar riskerar den nuvarande tidsfristen att i onödan försvåra en effektiv brottmålshantering. Att utvidga nuvarande reglering skulle innebära att förenklad delgivning kan användas i större utsträckning än i 2013/14:170 dag. Regeringen anser liksom de flesta remissinstanserna att det finns såväl skäl som förutsättningar för att utvidga tillämpningen av den förenklade delgivningen i brottmål. Frågan är då om en utvidgning av bestämmelsens tillämpningsområde ska ske genom att den lagreglerade tidsfristen förlängs eller genom att Det bör i sammanhanget nämnas att förslaget att avskaffa fristen delvis utgår från utredningens syn på att brottmålsprocessen bör ändras och att den misstänkte fortlöpande ska hållas informerad av polis och åklagare om hur utredningen fortgår och uppmanas att aktivt Som tidigare nämnts tar regeringen inte nu slutlig ställning till förslagen i den delen eftersom det finns ett behov av kompletterande Att avskaffa tidsfristen skulle medföra att frågan om när förenklad lämplighetsöverväganden (4 § andra stycket delgivningslagen). påpekar att det med en sådan ordning skulle ta tid innan praxis bildades angående hur som förenklad delgivning kan användas och att praxis dessutom skulle utmynna i otydliga I samband med att bestämmelsen fick sin nuvarande utformning uttalade regeringen att det endast bör ställas krav på att en brottsmisstänkt håller sig underrättad i åtalsfrågan . En sådan begränsning är troligen även nödvändig för att bestämmelsen ska leva upp till de krav på en rättvis rättegång som ställs i artikel 6 i s. 149). lämplighetsbedömning som ska göras enligt 4 § andra stycket delgivningslagen är tillräcklig för att förenklad delgivning ska vara ett rättssäkert sätt att delge den tilltalade i brottmål. remissinstanser, bl.a. Justitiekanslern, tingsrätt och tingsrätt, anser emellertid regeringen att frågan om förenklad delgivning ska få användas vid delgivning av stämning i brottmål av lämplighetsöverväganden, åtminstone inte utan att det sker en större förändring av brottmålsprocessen än den som föreslås. Regeringen anser mot denna bakgrund att det även fortsättningsvis ska finnas en tidsfrist som reglerar förenklad delgivning får användas vid delgivning av stämning och andra handlingar i brottmål. När det gäller frågan om hur lång tidsfristen bör vara gör regeringen För det fall en reglering av tidsfristen även fortsättningsvis ska finnas, framför utredningen att fristen bör kunna utökas till i vart fall några månaders tid. Flera av de remissinstanser som anser att tidsfristen bör förlängas i stället för att avskaffas lämnar förslag på fristens längd. förordar att tidsfristen bör vara , förordar i vart fall , Hovrätten för föreslår tolv veckor, förespråkar medan tingsrätt anser att tidsfristen kan förlängas med några månaders tid. Regeringen anser att det är rimligt att kräva att en misstänkt bevakar frågan om huruvida åtal väcks än vad som gäller och i vart fall . En sådan tidsfrist lever enligt regeringens och 2 kap. 11 § andra stycket regeringsformen. kombination med den prövning som ska göras enligt 4 § andra stycket Prop. delgivningslagen innebär en sådan tidsfrist även garantier för att förenklad delgivning med den tilltalade sker på ett Bestämmelsen i 33 kap. 6 § RB bör således ändras så att den nuvarande sexveckorsfristen utsträcks . och framför ett förändringsförslag som inte behandlas av utredningen. Dessa myndigheter anser att det finns anledning att överväga att utöka den krets av yrkeskategorier som får lämna information om förenklad delgivning. tycker att sådan information bör kunna lämnas av skattebrottsutredare från och av civila utredare hos . menar att även andra polisanställda än poliser bör kunna lämna informationen. Det finns inte i detta lagstiftningsärende tillräckligt underlag för ett ställningstagande till frågan om ytterligare yrkeskategorier ska ha rätt att lämna sådan information. Den kommer i stället att övervägas i annat sammanhang. 5.2Sanktioner och tvångsmedel vid utevaro Regeringens förslag: I bestämmelserna om målsägandens och den tilltalades utevaro tydliggörs att rätten ska ta ställning till utdömande av förelagt vite. Det tydliggörs också att rätten ska överväga hämtning redan första gången en tilltalad, en målsägande eller ett vittne uteblir. Ett skäl för hämtning är att det kan antas att den som uteblivit inte kommer att följa en ny kallelse. Om det är fråga om en tilltalad som uteblivit ska rätten även överväga att häkta honom eller henne, om det finns förutsättningar för häktning enligt 24 kap. RB. Ett skäl för häktning är att det på grund av att tidigare hämtningsförsök i målet har misslyckats eller av annat skäl är sannolikt att den tilltalade inte kan hämtas. Om rätten inte beslutar om hämtning eller häktning ska den tilltalade, målsäganden eller vittnet kallas på nytt vid vite till en senare dag. Utredningens förslag överensstämmer delvis med regeringens. Utredningen föreslår att om en förhörsperson som delgetts kallelse till förhandling uteblir och målet inte går att avgöra på grund av det ska rätten besluta om hämtning om det inte finns särskilda skäl mot det. Om det är en tilltalad som uteblir och det är sannolikt att han eller hon inte kan hämtas föreslår utredningen att den tilltalade ska häktas om det finns förutsättningar för det enligt 24 kap. RB. Utredningen föreslår även att det i kallelsen till en tilltalad anges att fråga om häktning kan komma att prövas vid förhandlingen. (Se SOU 2013:17 avsnitt 11.7.3.) Remissinstanserna: En majoritet av de remissinstanser som yttrar sig tillstyrker eller är positiva till utredningens förslag, till dessa hör JO, och (). och , som båda tillstyrker utredningens förslag, framhåller att förslagen kommer att bidra till att färre huvudförhandlingar behöver ställas in. En stor del av de övriga remissinstanser som yttrar sig är positiva till förslagens inriktning, men 2013/14:170 lämnar reservationer eller synpunkter av olika slag. Flera remissinstanser i denna grupp, bl.a. Hovrätten för och , ifrågasätter om det är proportionerligt att besluta om hämtning i den utsträckning som utredningen föreslår. Hovrätten för anser att det finns anledning att i högre utsträckning använda de möjligheter som redan finns då bl.a. part uteblir från förhandling och ifrågasätter om bestämmelsen är alltför strikt. Några av dessa remissinstanser framhåller även att hämtning inte alltid är en effektiv åtgärd. Hovrätten för Nedre avstyrker förslaget om att det vid utevaro utan laga förfall ska finnas en bestämmelse som uttalar att hämtning ska ske om det inte finns särskilda skäl mot detta. Även ställer sig tveksam till att en förhörsperson som huvudregel ska hämtas vid utevaro. Justitiekanslern är tveksam till utredningens resonemang när det gäller möjligheten att besluta om sanktioner eller tvångsmedel mot den som kallats till en huvudförhandling och i kallelsen upplysts om att målet kan komma att avgöras i hans eller hennes utevaro. Skälen för regeringens förslag Den tilltalade är som huvudregel skyldig att infinna sig personligen vid huvudförhandlingen i tingsrätt och hovrätt (21 kap. 2 § första stycket Vid tingsrätten ska han eller hon i första hand kallas med föreläggande om vite. Om det finns anledning att anta att den tilltalade inte skulle följa ett sådant föreläggande, får rätten besluta att han eller hon ska hämtas till huvudförhandlingen (45 kap. 15 § andra stycket RB). En skyldighet att infinna sig personligen föreligger dock inte om målet kan avgöras även om den tilltalade inte infinner sig vid huvudförhandlingen och hans eller hennes närvaro kan antas vara utan betydelse för utredningen (21 kap. 2 § första stycket RB). komma att avgöras enligt 46 kap. 15 a § RB trots att den tilltalade har inställt sig endast genom ombud eller har uteblivit, ska han eller hon erinras om detta i kallelsen. Målsägande som ska höras med anledning av åklagarens talan och vittnen ska kallas personligen vid äventyr av vite (45 kap. 15 § och 36 kap. 7 § första stycket RB). Om någon som delgetts kallelse inte kommer till huvudförhandlingen kan rätten besluta att vitet ska dömas ut. Rätten kan besluta att kalla personen på nytt vid vite då målet sätts ut. kan även besluta att den kallade ska hämtas till domstolen, antingen eller till en senare dag som målet sätts ut till (46 kap. 14 och 15 §§ samt 36 kap. 20 § RB). Bestämmelsen om vittnes utevaro (36 kap. 20 § RB) är tillämplig även i tvistemål. Vidare är bestämmelsen genom hänvisning i andra författningar tillämplig bl.a. i förvaltningsdomstol (25 § förvaltningsprocesslagen [1971:291]). Såvitt gäller den tilltalade kan rätten även besluta att han eller hon ska häktas om det finns förutsättningar för det (24 kap. RB). i första hand pröva om målet kan avgöras i den tilltalades utevaro (46 kap. 15 § RB). Den som ska hämtas får under vissa omständigheter omhändertas i förväg om det behövs för att säkerställa att hämtningen kan genomföras (9 kap. 10 § andra stycket RB). sannolikt att den som uteblivit har laga förfall för sin underlåtenhet att inställa sig får rätten inte döma ut vitet eller besluta om hämtning eller häktning (32 kap. 6 § RB). Möjligheten att använda sanktioner och tvångsmedel om en enskild motpart eller en målsägande som ska höras med anledning av åklagarens talan uteblir från sammanträde för huvudförhandling i hovrätt eller är särskilt reglerad (51 kap. 21 § andra–fjärde stycket och 55 kap. 15 § första stycket 2 RB). Enligt granskning och en rapport från är orsaken till inställda förhandlingar i 10–av fallen att en delgiven person inte kommer till förhandlingen (RiR 2010:7 s. 24 och rapportserie 2009:3, s. 8). Mot bakgrund av och den målundersökning som utredningen genomfört, drar utredningen slutsatsen att domstolarna bara i mycket begränsad omfattning beslutar om hämtning eller häktning för att få en person att inställa sig till huvudförhandling. Vid de diskussionsmöten som utredningen hållit med brottmålsadvokater, domare och åklagare påpekades även att hanteringen av utevarosituationer skiljer sig åt mellan olika domare och domstolar.