prop · H103121 · 2014-02-25 00:00:00 — Frågan om en gärning är att bedöma som grovt penningtvättsbrott ska avgöras efter en samlad bedömning av omständigheterna vid brottet. 2013/14:121 6 § Är brott som avses i 3 eller 4 § ringa, döms för penningtvättsförseelse till böter eller fängelse . För penningtvättsförseelse döms även den som i fall som avses i 3 eller 4 § inte insåg men hade skälig anledning att anta att egendomen härrörde från brott eller Paragrafen motsvarar delvis den tidigare bestämmelsen i 9 kap. 7 a § om penninghäleriförseelse. Övervägandena finns i avsnitt 7.9. Första stycket upptar ansvar för brott som i och för sig uppfyller kriterierna för ansvar enligt straffbestämmelserna i 3 eller 4 §, men där omständigheterna är sådana att brottet kan bedömas som ringa. För penningtvättsförseelse gäller en mildare straffskala som omfattar böter eller fängelse . Ett brott kan vara att bedöma som ringa om det t.ex. avsett egendom av lågt värde. Straffskalan för ringa brott bör vidare tillämpas i situationer då förbrottet har en lägre straffskala än det straff som kan följa på normalfallet av penningtvättsbrott (fängelse i högst ). Enligt andra stycket kan även oaktsamma gärningar bestraffas som penningtvättsförseelse. För ansvar krävs att gärningsmannen har varit oaktsam i förhållande till den omständigheten att egendomen härrörde från brott eller brottslig verksamhet. Detta uttrycks på så sätt att den som inte insåg, men som hade skälig anledning anta att omständigheten förelåg, ska dömas till ansvar. Vid bedömningen av i vilken utsträckning det finns anledning att misstänka att egendom härrörde från brott eller brottslig verksamhet och att åtgärden vidtagits för att dölja detta faktum, bör beaktas bl.a. under vilka förhållanden handlingen företogs, vad man känner till om den som man ingår affärsförbindelsen med samt vilken slags transaktion det handlar om. Skentransaktioner och försäljning av vinstbongar bör rimligen ge anledning till misstankar liksom fall där vederbörande uppträder anonymt eller där identiteten på något annat sätt är oklar. Av betydelse är vidare om det rör sig om ovanliga eller omfattande transaktionsmönster eller om transaktionen uppenbart saknar ett legitimt ekonomiskt syfte. Detta överensstämmer med vad som tidigare gällde i fråga om penninghäleriförseelse (prop. 1998/99:19 s. 33). 7 § Den som, i näringsverksamhet eller såsom led i en verksamhet som bedrivs vanemässigt eller annars i större omfattning, medverkar till en åtgärd som skäligen kan antas vara vidtagen i sådant syfte som anges i 3 §, döms för näringspenningtvätt till fängelse i högst . Är brottet grovt, döms till fängelse i lägst och högst . Är brottet ringa, döms till böter eller fängelse . Till samma straff döms den som i annat fall än som anges i första stycket medverkar till en åtgärd som skäligen kan antas vara vidtagen i sådant syfte som anges i 3 §. I paragrafen föreskrivs ansvar för näringspenningtvätt. Övervägandena finns i avsnitt 7.10. Enligt första stycket döms för näringspenningtvätt den som i näringsverksamhet eller såsom led i en verksamhet som bedrivs vanemässigt eller annars i större omfattning medverkar till en åtgärd som skäligen kan antas vara vidtagen i sådant syfte som anges i 3 §. Bestämmelsen har en motsvarighet i bestämmelsen om näringshäleri (9 kap. 6 § andra stycket BrB) och föreskriver straffansvar i fall där omständigheterna vid gärningen är sådana att det skäligen kan antas att åtgärden är vidtagen i penningtvättssyfte. Avgörande för bestämmelsens tillämplighet är därmed inte om egendomen härrör från brott eller brottslig verksamhet. Grunden för straffansvaret är i stället att gärningsmannen gör sig skyldig till ett klandervärt risktagande. Att egendomen senare visar sig vara legitim undantar därför inte från ansvar. Att åtgärden skäligen kan antas vara vidtagen i sådant syfte som anges i 3 § är ett objektivt rekvisit som ska vara täckt av gärningsmannens uppsåt. Gärningsmannen måste inte själv ha gjort bedömningen att åtgärden i fråga skäligen kan antas vara vidtagen i syfte att dölja eller främja, men de omständigheter som ligger till grund för en bedömning att så är fallet ska vara täckta av gärningsmannens uppsåt. Orden skäligen kan antas har alltså närmast till funktion att peka på att det är omständigheterna under vilka åtgärden vidtogs som bör vara avgörande för om ett klandervärt risktagande ska anses föreligga. Omständigheterna kring gärningen har vid näringspenningtvätt större betydelse än vid näringshäleri, där egendomen som sådan kan visa tecken på att det rör sig om exempelvis stöldgods. Eftersom en penningtransaktion i sig normalt inte kan anses som något misstänkt bör det i regel föreligga någon kvalificerande omständighet för att en sådan transaktion skäligen ska kunna antas vara vidtagen i penningtvättssyfte. En sådan omständighet kan vara sättet på vilket transaktioner genomförs. Den straffbara gärningen beskrivs som att medverka till en åtgärd. Med detta avses att gärningsmannen medverkar till en sådan åtgärd som anges i 3 §. Bestämmelsen är tillämplig endast i de fall då åtgärden vidtas i näringsverksamhet eller såsom led i en verksamhet som bedrivs vanemässigt eller annars i större omfattning. Denna begränsning motsvarar den som gäller vid näringshäleri (jfr prop. 1979/80:66 s. 24 f.). I förarbetena till den bestämmelsen anges att näringsbegreppet ska förstås i vidsträckt mening och omfattar varje verksamhet av ekonomisk art som drivs yrkesmässigt av fysisk eller juridisk person. Varje förvärv eller mottagande som sker under utövning av näringsverksamhet kan grunda ansvar, även om det endast är fråga om enstaka fall. Straffbarhet föreligger också om åtgärden ägt rum vanemässigt. I detta ligger ett krav på att det i princip ska vara fråga om flera fall. Det behöver inte nödvändigtvis betyda att flera skilda handlingar ska vara föremål för domstolens omedelbara prövning utan det är tillräckligt att en viss handling kan visas ingå i en vanemässig verksamhet. Vanemässigheten förutsätter inte heller att alla befattningarna har varit av samma karaktär. Oberoende av om kriterierna för vanemässighet kan styrkas, kan ansvar komma i fråga om befattningen har haft större omfattning. På samma sätt som gäller för näringshäleri ska varje fall behandlas som ett särskilt brott. Straffet för näringspenningtvätt av normalgraden är fängelse i högst . Av andra stycket framgår att om brottet är grovt är straffet fängelse i lägst och högst . I bestämmelsen anges inte vad som särskilt ska beaktas vid bedömningen av om brottet är grovt. Ledning får i stället hämtas i de omständigheter som särskilt ska beaktas vid bedöm- 2013/14:121 ningen av om ett penningtvättsbrott är grovt. Eftersom det förhållandet att brottet begåtts i näringsverksamhet eller liknande, innebär att de brottsliga åtgärderna har ingått som ett led i en brottslighet som utövats systematiskt eller i större omfattning, är det framför allt om gärningen avsett betydande värden eller i annat fall varit av särskilt farlig art som kan få betydelse vid bedömningen av om näringspenningtvätt är grov. Av tredje stycket framgår att straffet för ringa brott är böter eller fängelse . Vidare framgår att för ringa brott döms även den som i annat fall än i näringsverksamhet eller såsom led i en verksamhet som bedrivs vanemässigt eller annars i större omfattning, medverkar till åtgärder som skäligen kan antas vara vidtagna i penningtvättssyfte. Bestämmelsen om näringspenningtvätt är subsidiär till bestämmelserna i 3–6 §§. 8 § För försök, förberedelse eller stämpling till penningtvättsbrott, grovt penningtvättsbrott eller näringspenningtvätt som inte är ringa, döms det till ansvar enligt 23 kap. . Av bestämmelsen framgår att försök, förberedelse eller stämpling till penningtvättsbrott, grovt penningtvättsbrott och näringspenningtvätt som inte är ringa är straffbara. har försök, förberedelse och stämpling varit straffbara endast i förhållande till grovt penninghäleri. Övervägandena finns i avsnitt 7.11. De uttalanden som gjordes i samband med att försök, förberedelse och stämpling kriminaliserades i förhållande till grovt häleri och grovt penninghäleri utgör vägledning även när det gäller kriminaliseringen av förstadier till penningtvättsbrott och näringspenningtvätt (prop. 2000/01:133 s. 33). 9 § Om det inte är uppenbart oskäligt, ska följande egendom förklaras förverkad: 1. pengar eller annan egendom som varit föremål för brott enligt 3, 4, 5 eller 6 § eller, med undantag för näringspenningtvätt, 8 § eller värdet av sådan egendom, 2. utbyte av brott enligt denna lag, och 3. vad någon tagit emot som ersättning för kostnader i samband med ett brott enligt denna lag eller värdet av det mottagna, om mottagandet utgör brott enligt denna lag. Att egendom som varit föremål för brott enligt 7 § eller enligt 8 § som avser näringspenningtvätt kan tas i förvar framgår av lagen (1974:1065) om visst stöld- I paragrafen ges särskilda bestämmelser om förverkande vid penningtvätts- brott, grovt penningtvättsbrott och penningtvättsförseelse. dena finns i avsnitt 8.1–8.3. Bestämmelsen i första stycket första punkten innebär att förverkande ska ske av egendom som har varit föremål för penningtvättsbrott, grovt penning- tvättsbrott eller penningtvättsförseelse. Den egendom som är föremål för penningtvättsbrott är inte utbyte av det brottet. I stället utgör sådan egen- dom utbyte av ett eller flera förbrott. Av första punkten följer vidare att förverkande även kan ske av egendom som varit föremål för försök, för- Prop. 2013/14:121 beredelse eller stämpling till penningtvättsbrott eller grovt penningtvätts- Det kan röra sig om en situation där den som innehar egendomen ber att få en transaktion utförd av en bank, men banken vägrar att utföra den. Av andra punkten framgår att utbyte av brott enligt lagen kan förverkas. Här avses i första hand det utbyte som penningtvättaren kan ha fått för att utföra penningtvätten. Med utbyte av brott förstås detsamma som i 36 kap. 1 c § . Såväl saksom värdeförverkande kan komma i fråga. Värdeförverkande kan bli aktuellt när egendomen inte längre finns eller när det är svårt att utreda om den finns i behåll. Genom att använda värdeförverkande ges större möjligheter till en nyanserad skälighetsbedömning, eftersom förverkande kan ske av en del av värdet av egendomen. Enligt tredje punkten får förverkande ske även av sådant som någon har tagit emot som ersättning för kostnader, eller värdet av det som har tagits emot. En förutsättning är att mottagandet utgör brott enligt lagen. Samtliga brott enligt lagen kan föranleda förverkande enligt denna punkt. När det gäller beräkningen av vilket belopp som ska förverkas bör utgångspunkten vara densamma som vid förverkande i allmänhet (se framför allt prop. 1968:79 s. 60 och 2004/05:135 s. 80 f. och 90 ff.). Förverkande ska ske om det inte är uppenbart oskäligt. Vid denna bedömning ska beaktas vilket värde egendomen har i förhållande till brottets straffvärde och den ekonomiska situationen hos den som begått brottet. Det bör särskilt beaktas att det inte är säkert att den som döms också är ägare till egendomen. kan den egendom som varit föremål för penningtvätt ha lämnats till gärningsmannen för att den ska tvättas. Egendomen tillhör därmed inte gärningsmannen och den är inte tänkt att tillfalla denne efter avslutad penningtvätt. För att undvika dubbelförverkande och oskäliga resultat bör därför förverkande av sådan egendom inte ske hos penningtvättaren om den inte finns hos denne. Allmänt bör gälla att om ett förverkande framstår som alltför betungande mot bakgrund av brottet eller om ett förverkande annars är påfallande oskäligt bör förverkandet kunna underlåtas eller jämkas till att avse endast en del av egendomen eller en del av dess värde. Av betydelse för bedömningen är vidare om det är fråga om ett uppsåtligt brott eller ett brott som begåtts av oaktsamhet. Vid oaktsamhetsbrott bör förverkande kunna underlåtas i fler fall än när det gäller uppsåtligt brott (jfr prop. I andra stycket finns en upplysning om att egendom som varit föremål för näringspenningtvätt eller försök, förberedelse eller stämpling till sådant brott kan tas i förvar enligt lagen om visst stöldgods m.m. Sådan egendom får inte förverkas. 10 § Egendom som har använts som hjälpmedel vid brott enligt denna lag får förklaras förverkad, om det behövs för att förebygga brott eller om det finns andra särskilda skäl. Detsamma gäller egendom som varit avsedd att användas som hjälpmedel vid brott enligt denna lag, om brottet har fullbordats eller om förfarandet har utgjort ett straffbart försök eller en straffbar förberedelse eller I stället för sådan egendom får dess värde förklaras förverkat. 2013/14:121 Paragrafen innehåller särskilda regler för vad som ska gälla i fråga om förverkande av egendom som använts som hjälpmedel eller varit avsedd att användas som hjälpmedel vid brott enligt lagen. Övervägandena finns i avsnitt 8.3. Bestämmelsen motsvarar 36 kap. 2 § första och tredje styckena (jfr prop. 2004/05:135 s. 129 ff. och NJA II 1968 s. 728). Som hjälpmedel kan betraktas exempelvis en förteckning över konton med kontonummer och kontoförande institut som ska användas eller har använts vid överföringar av pengar med brottsligt ursprung i syfte att dölja var de kommer ifrån. Ett annat exempel på hjälpmedel skulle kunna vara en utförligt nedskriven brottsplan eller en lista över personer som är villiga att låna ut sina konton för placering av brottsutbyte. 11 § Förverkande av egendom eller dess värde enligt 9 och 10 §§ får ske hos 1.gärningsmannen eller någon annan som medverkat till brottet, 2.den i vars ställe gärningsmannen eller någon annan medverkande var, 3.den som genom brottet beretts eller näringsidkare som avses i 36 kap. 4 § , 4.den som efter brottet förvärvat egendomen a)genom bodelning eller på grund av arv eller testamente eller genom gåva, b)på annat sätt och då haft vetskap om eller skälig anledning att anta att egendomen hade samband med brottet. Tillhörde egendomen vid brottet inte någon av dem som anges i första stycket 1–3, får den inte förklaras förverkad. Förverkande enligt 9 § första stycket 1 får dock ske hos gärningsmannen eller någon annan som medverkat till brottet, även om egendomen vid brottet tillhörde någon annan. Egendom som enligt 36 kap. 1 c § ska anses som utbyte får förklaras förverkad, om den egendom som den förverkade egendomen trätt i stället för vid brottet tillhörde någon av dem som anges i första stycket 1–3. I paragrafen anges hos vem förverkande enligt lagen får ske. Övervägandena finns i avsnitt 8.4. Bestämmelserna i första stycket motsvarar huvudsakligen bestämmelserna i 36 kap. 5 § och bör därmed tillämpas på samma sätt som dessa, med den betydelsefulla skillnad som följer av andra meningen i andra stycket. Där anges att förverkande med stöd av 9 § första stycket 1 får ske hos gärningsmannen eller annan medverkande, även om egendomen inte tillhörde honom eller henne vid brottet. Förverkande får därmed ske hos en gärningsman som har vidtagit penningtvättsåtgärder med annans egendom. Bestämmelsen öppnar även för förverkande av egendomens värde. I de fall gärningsmannen inte äger egendomen utan har vidtagit penningtvättsåtgärder med utbyte av annans brott, bör det för att förverkande ska ske normalt krävas att egendomen finns i behåll i någon form hos gärningsmannen (se kommentaren till 9 §). Av tredje stycket framgår, såvitt avser förverkande av utbyte av brott enligt lagen, att sådan egendom som enligt 36 kap. 1 c § ska anses som utbyte, får förverkas om den egendom som den förverkade egendomen trätt i stället för vid brottet tillhörde någon av dem som kan anses ha varit delaktiga i brottet (första stycket p. 1–3). 12 § Egendom i form av pengar, fordran eller annan rättighet som skäligen kan antas vara föremål för brott enligt denna lag, eller ett motsvarande värde, får tas i beslag (penningbeslag). Penningbeslag får beslutas endast om skälen för åtgärden uppväger det intrång eller men i övrigt som åtgärden innebär för den misstänkte eller för något annat motstående intresse. Genom bestämmelsen införs ett nytt straffprocessuellt tvångsmedel, penningbeslag. Övervägandena finns i avsnitt 9.3. Första stycket ger besked om att penningbeslag får ske av en viss typ av egendom som misstänks vara föremål för brott enligt lagen. Det gäller egendom i form av pengar, fordran eller annan rättighet. Med pengar avses här kontanter i form av sedlar och mynt liksom elektroniska pengar enligt lagen (2011:755) om elektroniska pengar. Med fordran eller annan rättighet avses i detta sammanhang sådant som kontobehållningar, aktiedepåer eller liknande som kan finnas hos t.ex. en bank eller annan verksamhetsutövare enligt penningtvättslagen. Penningbeslag utgör ett straffprocessuellt tvångsmedel och en första förutsättning är, på samma sätt som när det gäller beslag enligt , att förundersökning pågår eller inleds (jfr 23 kap. 16 § första stycket RB). För att penningbeslag ska få beslutas måste det skäligen kunna antas att egendomen är föremål för brott enligt lagen. Misstanken ska alltså kunna knytas till egendomen. Misstanken kan t.ex. ha uppstått på grund av en eller flera rapporter om misstänkta transaktioner enligt 3 kap. 1 § penningtvättslagen och penningbeslaget kan, men måste inte, ha föregåtts av att egendomen varit belagd med dispositionsförbud. Däremot finns det inte något krav på att det ska finnas en misstänkt person identifierad eller att egendomen ska ägas eller innehas av en sådan person. Av andra stycket framgår att en proportionalitetsbedömning ska göras. Bestämmelsen är utformad på samma sätt som motsvarande regler när det gäller tvångsmedlen i . Egendom får således tas i penningbeslag endast om skälen för åtgärden uppväger det intrång eller men i övrigt som den innebär för den misstänkte eller något annat motstående intresse. Vid denna bedömning bör hänsyn tas till omständigheter som egendomens värde, hur stark misstanken om penningtvätt är, hur stor risken är för att egendomen undanskaffas om beslut inte fattas och vilken skada penningbeslaget skulle kunna förorsaka egendomens ägare eller den som förfogar över egendomen. Endast om åtgärden står i proportion till de motstående intressena får den beslutas. 13 § Undersökningsledaren eller åklagaren beslutar om penningbeslag. Penningbeslag får avse endast sådan egendom som finns tillgänglig. Avser penningbeslaget en fordran eller annan rättighet, ska gäldenären eller annan förpliktad meddelas förbud att fullgöra sin förpliktelse till någon annan än . För penningbeslag gäller i övrigt bestämmelserna om beslag i . 2013/14:121 I paragrafen finns närmare regler om penningbeslag. Övervägandena finns i avsnitt 9.3. Av första stycket framgår vem som får besluta om penningbeslag, nämligen åklagaren eller den som är förundersökningsledare. Sådant beslut kommer normalt att fattas av åklagare. Vidare framgår att penningbeslag får avse endast egendom som finns tillgänglig. Med detta avses att egendomen ska vara identifierad och tillgänglig för beslag hos t.ex. en sådan verksamhetsutövare som avses i penningtvättslagen. Bestämmelsen ger alltså inte någon befogenhet att söka efter egendom som skulle kunna tas i penningbeslag eller att besluta om penningbeslag av egendom som inte är, men kan komma att bli, tillgänglig för beslag. Sådan egendom som avses i lagen kan, i form av pengar eller ett penningvärde som är föremål för en transaktion eller ett kontotillgodohavande, finnas hos en verksamhetsutövare som avses i penningtvättslagen. Eftersom penningbeslag sannolikt kommer att aktualiseras framför allt i samband med ett dispositionsförbud kommer det i de flesta fall att röra sig om egendom som finns hos en verksamhetsutövare. kan det inte uteslutas att penningbeslag kan bli aktuellt även då egendomen finns hos någon som inte omfattas av penningtvättslagen. Av andra stycket framgår att om penningbeslaget avser en fordran eller annan rättighet, t.ex. ett banktillgodohavande eller värdepapper på ett värdepapperskonto, ska gäldenären förbjudas att fullgöra sin förpliktelse till någon annan än . Den som medvetet bryter mot ett sådant förbud kan, i likhet med vad som gäller den som bryter mot ett förbud enligt , komma att straffas enligt 17 kap. 13 § . Av tredje stycket följer att regler om beslag gäller i tillämpliga delar. Genom hänvisningen klargörs att reglerna i 27 kap. är tillämpliga i den mån avvikande regler inte finns i lagen om straff för penningtvättsbrott. Det innebär t.ex. att den som drabbats av ett penningbeslag har rätt att begära rättens prövning av beslaget, att rätten om den fastställer beslaget ska sätta ut för åtals väckande, att den som drabbas av ett penningbeslag ska underrättas om beslaget, liksom att protokoll ska föras över penningbeslaget. Om ett penningbeslag som avser värden hävs, upphör verkan av penningbeslaget. Om penningbeslaget i stället avser kontanter tillämpas bestämmelsen i 27 kap. 8 a § på så sätt att pengarna ska återlämnas till den hos vilken penningbeslaget gjordes eller till den som gör anspråk på pengarna. I de fallen kan även lagen (1974:1066) om förfarande med förverkad egendom och hittegods m.m. bli tillämplig. Att reglerna om utlämnande till målsägande enligt 27 kap. 4 a § inte är tillämpliga följer av att den bestämmelsen endast avser föremål som inte kan komma i fråga för förverkande. 13.2Förslaget till lag om ändring i Ändringarna innebär att bestämmelserna om penninghäleri och penninghäleriföreseelse i 9 kap. 6 a och 7 a §§ upphävs och att hänvisningen till grovt penninghäleri stryks i 9 kap. 11 § första stycket samma Detta är en följd av att det straffrättsliga ansvaret för penningtvätt Prop. 2013/14:121 regleras i lagen om straff för penningtvättsbrott. Ändringarna träder i kraft 13.3Förslaget till lag om ändring i lagen (1974:1065) om visst stöldgods m.m. 1 § Om det inte är uppenbart oskäligt, ska följande egendom tas i förvar: 1.egendom som har frånhänts någon genom brott och som anträffats hos någon annan som uppenbart saknar rätt till egendomen, 2.egendom som har anträffats utan att vara i någons besittning, om varken ägaren eller någon annan som har rätt till egendomen är känd, 3.egendom som har förvärvats eller tagits emot under förhållanden som anges i9 kap. 6 § andra stycket eller 7 § andra stycket 1 , och 4.egendom som har varit föremål för brott som avses i 7 § lagen (2014:000) om straff för penningtvättsbrott. Första stycket tillämpas också om varken ägaren eller någon annan som har rätt till egendomen gör anspråk på den. Bestämmelser om förfarandet med egendom som tagits i förvar enligt första eller andra stycket och om rätt för ägare som senare blir känd, eller för någon annan som har rätt till egendomen, att få egendomen utlämnad till sig eller att erhålla ersättning finns i lagen (1974:1066) om förfarande med förverkad egendom och hittegods m.m. Första stycket i första paragrafen har fått en ny utformning och delats upp i fyra punkter av vilka framgår när lagen är tillämplig. De tre första punkt- erna motsvarar bestämmelsen i sin tidigare lydelse och någon ändring i sak är inte avsedd (prop. 1974:124 s. 60). Överväganden finns i avsnitt 8.5. Av fjärde punkten, som är ny, framgår att lagens tillämpningsområde ut- vidgats till att omfatta egendom som varit föremål för näringspenning- tvätt, dvs. brott där gärningsmannen medverkar till en åtgärd som skäligen kan antas vara vidtagen i penningtvättssyfte. I många fall är den egendom som varit föremål för näringspenningtvätt inte tillgänglig, men om sådan egendom påträffas får den inte förverkas utan kan i stället tas i förvar en- Genom ändringen blir det tydligt att stöldgodslagen kan tillämpas för- utom på föremål även på egendom i form av en fordran eller annan rättig- het, t.ex. en kontobehållning, aktiedepå eller liknande. För att säkra sådan egendom som föreslås kunna tas i förvar kan reglerna om penningbe- slag i lagen om straff för penningtvättsbrott tillämpas.