prop · H103236 · 2014-06-03 00:00:00 — I Lantmäteriets rapport föreslås att lagreglerna kompletteras med ut- tryckliga bemyndiganden för regeringen eller den myndighet regeringen bestämmer att meddela föreskrifter bl.a. om hur en elektronisk ansökan ska utformas, undertecknas och ges in. Enligt regeringens bedömning är det emellertid möjligt att, inom ramen för de krav som fastställs i lagen, meddela de bestämmelser som kan behövas i form av föreskrifter om verkställighet av lag (jfr 8 kap. 7 § regeringsformen). Det krävs därför inga uttryckliga normgivningsbemyndiganden. I 1 kap. 5 § fastighetsbildningslagen finns för övrigt redan en upplys- ning om möjligheten för regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer att meddela verkställighetsföreskrifter. Regeringen har i 38 § fastighetsbildningskungörelsen (1971:762) bemyndigat Lantmäteriet att meddela de föreskrifter som kan behövas för verkställigheten av fastig- hetsbildningslagen. Hur bör en elektronisk ansökan utformas? Flera av de myndigheter vid vilka en ansökan kan ges in elektroniskt har inrättat förfaranden som baseras på internet. Detta är naturligt bl.a. mot bakgrund av den ökande internetkompetensen hos medborgare och företag. Även förfarandet för elektronisk ansökan om lantmäteriförrättning bör enligt regeringens uppfattning bygga på att en elektronisk ansökan kan göras via en webbplats på internet. På webbplatsen bör åtminstone följande information och funktioner finnas samlade. Information om hur en ansökan om lantmäteriförrättning upp- rättas och ges in. Formulär för att upprätta en ansökan om lantmäteriförrättning i både pappersform och elektronisk form. En funktion som möjliggör att en elektronisk ansökan som har upprättats i ett formulär på webbplatsen och övriga handlingar av betydelse i ärendet kan skickas via internet till behörig lant- mäterimyndighet. För att det elektroniska ansökningsförfarandet ska fungera måste den elektroniska ansökan utan svårigheter vara läsbar för lantmäterimyndig- heten. Det förutsätter att den som ger in en sådan ansökan använder en programvara som myndigheten kan hantera. Eftersom en lantmäteri- förrättning i allmänhet endast kan initieras av personer som berörs av den åtgärd som önskas genomförd, ofta i egenskap av fastighetsägare, är det också viktigt att myndigheten kan identifiera avsändaren. I elektronisk miljö bygger all informationshantering på kopiering av digitala data och nya exemplar blir normalt identiska med sina förlagor. Om en elektroniskt underskriven handling kopieras så att alla data över- förs utan ändringar, uppstår flera original. I elektronisk miljö är därför inte ett original knutet till en unik fysisk bärare på det sätt som text och underskrift är knutna till ett pappersark. Elektroniska underskrifter och andra liknande skydd knyts i stället till de digitala data som representerar informationsinnehållet. Något förenklat kan det sägas att det i elektronisk miljö finns ett originalinnehåll men inte något originalexemplar. I Lantmäteriets rapport föreslås att det av fastighetsbildningslagen ska framgå att en elektronisk ansökan om förrättning ska ges in i form av ett elektroniskt original. Ett elektroniskt original kan beskrivas som en elek- tronisk handling som har försetts med en elektronisk utställarangivelse så att det kan kontrolleras med ett tekniskt förfarande om handlingen är äkta (se Elektroniska original, kopior och avskrifter. Vägledning från E- delegationen, , s. 15). Ett sätt att möjliggöra identifiering av utställaren är att använda en elektronisk signatur. En elektronisk signatur är en elektronisk mot- svarighet till en traditionell underskrift. Den utgörs av data i elektronisk form som är fogade till eller logiskt knutna till andra elektroniska data och används för att kontrollera att innehållet härrör från den som framstår som utställare och att innehållet inte har förvanskats. Regler om elektroniska signaturer finns i lagen (2000:832) om kvalificerade elektroniska signaturer. lämnade Europeiska kommissionen emellertid ett förslag till en förordning om elektronisk identifiering och betrodda tjänster för elektroniska transaktioner på den inre marknaden (KOM[2012] 238 slutlig) som är tänkt att ersätta det direktiv som ligger till grund för lagen om kvalificerade elektroniska signaturer (och rådets direktiv /93/EG av om ett gemenskapsramverk för elektroniska signa- turer). Det kan antas att regler i förordningen kan få betydelse för hur en elektronisk ansökan om lantmäteriförrättning kan undertecknas. Några remissinstanser efterfrågar en bedömning av hur en elektronisk ansökan kan undertecknas av juridiska personer och av fler sakägare än en. Såvitt regeringen kan bedöma finns inte något hinder mot att införa rutiner som möjliggör ett sådant undertecknande. Det förekommer exem- pelvis att juridiska personer använder sig av s.k. elektroniska stämplar eller sigill som är en motsvarighet till elektroniska signaturer (se Elek- troniska original, kopior och avskrifter. Vägledning från E-delegationen, , s. 17). I det nämnda förslaget till EU-förordning finns för övrigt regler om elektroniska sigill för juridiska personer. Enligt regeringens uppfattning bör lagreglerna om formerna för en an- sökan om lantmäteriförrättning vara teknikneutrala. Det bör därför inte i lagen anges att en elektronisk ansökan ska göras i form av ett elektro- niskt original. I stället kan den teknikneutrala bestämmelsen om skriftlig ansökan behållas. I den mån det bör uppställas ett krav på att en elektronisk ansökan ska ges in i form av ett elektroniskt original, kan bestämmelser om detta meddelas i form av verkställighetsföreskrifter. Som framgår av avsnitt 4.1 är det hittillsvarande kravet på egenhändigt undertecknande av ansökan om förrättning inte teknikneutralt, utan förut- sätter namnteckning med penna på papper. För att ett förfarande för elek- 2013/14:236 tronisk ansökan ska kunna införas måste därför kravet på egenhändigt undertecknande ändras till ett underskriftskrav som rymmer de olika former av utställarverifiering som används, både traditionell underskrift och elektroniska motsvarigheter. Kravet på underskrift måste komplet- teras med andra moment för att ett elektroniskt förfarande ska vara möjligt. Det är enligt regeringens uppfattning emellertid inte lämpligt att i lag bestämma hur en elektronisk underskrift ska vara beskaffad. I stället bör det i lagen anges att en ansökan om lantmäteriförrättning ska under- tecknas eller signeras elektroniskt. Närmare bestämmelser om hur en elektronisk ansökan ska signeras kan meddelas i form av verkställighets- föreskrifter. Ansökan ska ges in till ett mottagningsställe för elektroniska handlingar En fråga som aktualiseras i sammanhanget är en elek- tronisk ansökan ska anses ha kommit in till lantmäterimyndigheten. Enligt 10 § förvaltningslagen (1986:223) gäller som huvudregel att en handling anses komma in till en myndighet den dag då handlingen anländer till myndigheten eller kommer en behörig tjänsteman till handa. Tidpunkten för ansökan om förrättning är i vissa fall avgörande för om ett köp av fast egendom är giltigt eller inte. Ett köp som innebär att ett visst område av en fastighet kommer i en särskild ägares hand eller ett förvärv av en andel i en fastighet med villkor om utbrytning är sålunda endast giltigt, om fastighetsbildning sker i överensstämmelse med köpet. Förrättningen måste i dessa fall sökas senast efter den dag då köpehandlingen upprättades. Om ansökan inte inkommer inom sex- månadersperioden, är köpet inte giltigt mellan parterna (se 4 kap. 7 och 8 §§ jordabalken). Det är bl.a. mot denna bakgrund viktigt att det inte råder någon tvekan om när en elektronisk ansökan ska anses ha kommit in till lantmäterimyndigheten. I Lantmäteriets rapport föreslås att en elektronisk ansökan om lant- mäteriförrättning ska skickas till ett särskilt mottagningsställe för elektroniska handlingar som lantmäterimyndigheten anvisar. Regeringen instämmer i att en sådan ordning är lämplig. Mottagningsstället för elektroniska handlingar kan exempelvis utgöras av en server som Lant- mäteriet tillhandahåller för lantmäterimyndigheternas förrättningsverk- samhet. Det är vidare lämpligt att ansökan anses inkommen till lantmäteri- myndigheten när den har anlänt till den server som har anvisats som mottagningsställe. Detta överensstämmer med vad som gäller för en elektronisk ansökan om inskrivning (se 19 kap. 10 a § jordabalken). Med denna lösning står sökanden risken för överföringen av uppgifter via internet och fram till den aktuella servern. Förfarandet bör dock kunna inrättas så att sökanden, som föreslår, får en avi- sering om att ansökan har anlänt till servern. Av rättsfallet HFD 2012 ref. 21 följer att personuppgiftsansvaret för behandlingen av uppgifter som lämnas i en elektronisk ansökan kan in- träda redan innan uppgifterna blir tillgängliga på mottagningsstället. Det är därför viktigt att ansökningsförfarandet inrättas så att behandlingen av personuppgifter blir tillfredsställande. Möjligt att ge in andra handlingar elektroniskt Regeringens förslag: Om inte lantmäterimyndigheten tillåter annat, ska andra handlingar än ansökan ges in i original eller i form av en bestyrkt kopia. Om en handling ges in i form av en bestyrkt kopia, ska lantmäterimyndigheten få begära att originalhandlingen uppvisas. En skriftlig fullmakt ska bara behöva visas upp, om lantmäteri- myndigheten anser att det behövs. Regeringens bedömning: Reglerna om ingivning av andra hand- lingar än ansökan bör utformas teknikneutralt. Det behövs inte någon särskild lagregel om att sådana handlingar får ges in elektroniskt. Förslagen i Lantmäteriets rapport: Överensstämmer i huvudsak med regeringens. I rapporten föreslås en uttrycklig lagregel om att en annan handling än ansökan får ges in elektroniskt. Remissinstanserna: De flesta remissinstanserna tillstyrker förslagen eller lämnar dem utan invändning. Datainspektionen påpekar att lant- mäterimyndigheten inte kommer att kunna styra över vilka uppgifter som skickas in elektroniskt. För att minimera risken för att ovidkommande uppgifter skickas in är det därför enligt Datainspektionen viktigt med tydlig information om vilka uppgifter som krävs för handläggningen. Skälen för regeringens förslag och bedömning Det finns inget hinder mot att handlingar ges in i elektronisk form Enligt 4 kap. 8 § fastighetsbildningslagen ska den som ansöker om lant- mäteriförrättning bifoga de handlingar som är av betydelse i saken. Handlingarna ska ges in i huvudskrift eller styrkt avskrift. Sökanden kan ha anledning att åberopa många olika slags handlingar. Vissa handlingar legitimerar endast en viss person som sakägare medan andra handlingar är sådana som i sig kan läggas till grund för en fastig- hetsbildningsåtgärd, s.k. grundhandlingar. Bland de som ofta förekom- mer finns olika former av fångeshandlingar som t.ex. köpekontrakt, gåvobrev, testamenten och arvskiften. För att det elektroniska ansökningsförfarandet ska få största möjliga genomslag bör det vara möjligt att ge in även andra handlingar än själva ansökan i elektronisk form. Denna möjlighet bör gälla under hela förrättningen, alltså inte bara för handlingar som ges in i samband med ansökan. Enligt regeringens bedömning finns det inget som hindrar att handlingar ges in elektroniskt, eftersom det inte finns något allmänt formkrav i fastighetsbildningslagen. Det behövs därför inte någon regel om att detta är möjligt, likt den som föreslås i Lantmäteriets rapport. Reglerna om ingivning av andra handlingar än ansökan bör utformas teknikneutralt så att de inte hindrar ingivning av elektroniska handlingar, oavsett om handlingarna är original eller kopior. Ett exempel på en elektronisk originalhandling som kan komma att ges in under en förrättning är ett på Lantmäteriets webbplats ifyllt formulär som endast finns som ett elektroniskt original. För flera typer av grundhandlingar 2013/14:236 finns det formkrav som bl.a. innebär att handlingarna ska vara skriftliga, se t.ex. 4 kap. 1 § jordabalken där formerna för köp av fast egendom reg- Detsamma gäller bl.a. vissa överenskommelser mellan dem som berörs av en lantmäteriförrättning (se t.ex. 5 kap. 18 § och 10 kap. 8 § fastighetsbildningslagen). Formkraven anses medföra att dessa hand- lingar inte med rättslig verkan kan upprättas elektroniskt (se Ds 2003:29 Bilaga 2 s. 56 f.). Originalhandlingen är alltså i dessa fall alltid en skrift- lig pappershandling och om en sådan handling ska ges in elektroniskt måste det bli i form av en elektronisk kopia. Reglerna bör inte hindra att även sådana elektroniska kopior ges in till lantmäterimyndigheten. Detsamma gäller elektroniska kopior av ett elektroniskt original. Regeln om att handlingar som bifogas ansökan ska ges in i huvudskrift eller i styrkt avskrift bör moderniseras och i stället ange att handlingarna ska ges in i original eller i form av en bestyrkt kopia. Detta innebär ingen ändring i sak (jfr Ds 2003:29 s. 103 f.). Regeln bör också göras generellt tillämplig och gälla även handlingar som ges in utan samband med ansökan. För att inte riskera att detta leder till en alltför stelbent ordning bör lantmäterimyndigheten dock i enskilda fall kunna tillåta att hand- lingar ges in i annan form. bör kunna förelägga sökanden att ge in hand- lingar i original eller bestyrkt kopia, om han eller hon inte har gjort det. Om en handling som ges in under förrättningen ges in i form av en bestyrkt kopia, bör lantmäterimyndigheten, som föreslås i Lantmäteriets rapport, dessutom kunna kräva uppvisande av en originalhandling. Sådant behov kan t.ex. finnas då det finns misstankar om oegentligheter. Som anförs i Lantmäteriets rapport kan det finnas anledning att när- mare reglera hur en elektronisk handling får ges in. Det kan exempelvis handla om att ett elektroniskt original endast ska få ges in i verifierad form, t.ex. genom att en elektronisk stämpel anbringas eller genom att ett elektroniskt undertecknande sker, eller att en elektronisk kopia som ges in måste utgöra en bildlåst elektronisk kopia av originalhandlingen. Bestämmelser av detta slag kan meddelas i form av verkställighets- föreskrifter. En fråga som har betydelse för vilket genomslag det elektroniska ansök- ningsförfarandet får är om den som ger in en ansökan i egenskap av ombud för sökanden alltid ska vara tvungen att visa upp en skriftlig fullmakt. gäller att den som vill föra talan genom ombud ska ge ombudet fullmakt muntligen vid ett sammanträde eller skriftligen. En skriftlig fullmakt ska vara undertecknad av utställaren och visas upp i original när ombudet första gången för talan i förrättningen, se 12 kap. 8 och 9 §§ till vilka paragrafer 4 kap. 13 § fastighets- bildningslagen hänvisar. Dessa krav medför att en skriftlig fullmakt alltid måste ges in eller uppvisas i pappersform även om ansökan görs i elek- tronisk form, vilket kan antas motverka att det elektroniska förfarandet utnyttjas fullt ut. I inskrivningsärenden gäller enligt 19 kap. 26 § jordabalken att en skriftlig fullmakt bara behöver visas upp om inskrivningsmyndigheten anser att det behövs. Motsvarande regel gäller bl.a. i domstolsärenden, se 47 § lagen (1996:242) om domstolsärenden, och i mål enligt förvalt- Prop. 2013/14:236 ningsprocesslagen (1971:291), se 49 § den lagen. När regeln infördes i förvaltningsprocesslagen anförde regeringen bl.a. följande (se prop. 2012/13:45 s. 109). Regeringen anser att en modern förvaltningsprocess bör vara flexibel och kunna anpassas efter vad som behövs i det enskilda fallet. Regler som kan innebära onödigt besvär och tidsspillan för parter och dom- stolar bör om möjligt tas bort. De risker som skulle kunna uppstå vid en förändring i nu aktuellt hänseende bör enligt regeringens mening inte överdrivas. Att det inte ställs krav på ombudet att ge in sin full- makt är en ordning som gäller vid förfaranden enligt för- valtningslagen och ärendelagen samt inom den summariska processen hos . Risken för att någon obehörigen upp- träder som ombud för en part måste betraktas som så liten att den inte motiverar bibehållandet av ett ovillkorligt krav på att ombud i samtliga mål ska ge in en fullmakt, vilket är en bedömning som även de remiss- instanser som påtalar riskerna ställer sig bakom. Enligt regeringens uppfattning gör sig samma argument i allt väsentligt gällande även beträffande lantmäteriförrättningar. En majoritet av förrätt- ningarna är otvistiga utan större motstående intressen hos sakägarna. Risken att någon felaktigt skulle påstå sig vara ombud för en sakägare måste anses vara försumbar. Kravet på att en skriftlig fullmakt ska visas upp i pappersform bör därför tas bort. Det är dock rimligt att lantmäteri- myndigheten, om den av någon anledning är tveksam till om ett uppgivet ombud är behörigt, får möjlighet att begära in en skriftlig fullmakt. I författningskommentaren till 4 kap. 13 § fastighetsbildningslagen, se avsnitt 8.1, beskrivs hur regeln är avsedd att tillämpas. Det är emellertid inte möjligt att, som lantmäterimyndigheten i efter- frågar, i detalj ange när en skriftlig fullmakt ska begäras in. Detta måste avgöras från fall till fall. Det kan framhållas att det endast är kravet att uppvisa fullmakten som bör tas bort. Det grundläggande kravet på att det till grund för samtliga uppdrag som ombud måste finnas en muntlig eller skriftlig fullmakt från huvudmannen bör givetvis finnas kvar. 2013/14:236 5 Bättre information om hur sakägare Regeringens förslag: Det preciseras i lagen vilka kontaktuppgifter som ska lämnas i en ansökan om lantmäteriförrättning. En ansökan som ges in av en enskild sökande ska innehålla uppgifter om sökan- dens person- eller organisationsnummer, postadresser, telefonnummer, e-postadress och andra förhållanden av betydelse för delgivning med honom eller henne. Om sökandens talan förs av en ställföreträdare eller ett ombud, ska kontaktuppgifter lämnas även om ställföreträdaren eller ombudet. Om det finns en enskild som kan beröras av en ansökan i egenskap av fastighetsägare eller rättighetshavare, ska den som ger in ansökan som utgångspunkt lämna kontaktuppgifter om den enskilde. Kontaktuppgifterna ska gälla förhållandena när uppgifterna lämnas till lantmäterimyndigheten. Om sökanden inte lämnar de kontaktupp- gifter som krävs, ska lantmäterimyndigheten kunna förelägga om komplettering. Förslagen i Lantmäteriets rapport överensstämmer i huvudsak med regeringens. I rapportens förslag omfattas dock även en myndighet som ger in en ansökan av samma skyldighet att lämna kontaktuppgifter som en enskild sökande. Remissinstanserna: De flesta remissinstanserna tillstyrker förslagen eller lämnar dem utan invändning. Några remissinstanser, däribland , och de kommunala lantmäterimyn- digheterna i , och kommuner, anser dock att skyldigheten att lämna kontaktuppgifter är för omfattande och därmed för betungande för sökanden. Skälen för regeringens förslag: Den som ansöker om lantmäteriför- rättning behöver endast uppge den eller de fastigheter för vilka han eller hon för talan (se 4 kap. 8 § fastighetsbildningslagen). Det finns inget uttryckligt krav på sökanden att lämna några andra uppgifter om hur myndigheten kan komma i kontakt med honom eller henne. Detta kan jämföras med de krav på kontaktuppgifter som gäller för käranden i ett tvistemål och för den som anhängiggör ett domstolsärende eller ett mål vid en förvaltningsrätt (se 33 kap. 1 § , 5 § lagen om dom- stolsärenden och 3 § förvaltningsprocesslagen). Av 4 kap. 8 § fastighetsbildningslagen följer vidare att sökanden i den mån det kan anses skäligt att han eller hon skaffar uppgifter om detta eller sådana ändå är tillgängliga för honom eller henne, ska ange de andra fastigheter som saken angår. Dessutom ska sökanden ange namn och postadress beträffande ägarna till dessa fastigheter samt de innehavare av servitut, nyttjanderätt eller rätt till elektrisk kraft som kan beröras av åtgärden. Sökanden är inte skyldig att prestera en fullständig ägande- rättsutredning, men bör enligt förarbetena lämna de uppgifter som är kända i orten. Härigenom underlättas lantmäterimyndighetens utred- ningsarbete (se prop. 1969:128 del B s. 215). En lantmäteriförrättning är ofta lik ett domstolsförfarande och lant- mäterimyndighetens behov av att enkelt kunna kontakta sökanden och andra sakägare är i princip detsamma som domstolens behov av att kunna komma i kontakt med parterna. Avsaknaden av fullständiga kontakt- uppgifter kan skapa onödiga förseningar i handläggningen när lant- mäterimyndigheten själv måste söka efter sådana uppgifter. Detta kan i sin tur leda till ökade kostnader för sakägarna. I Lantmäteriets rapport föreslås mot denna bakgrund att det i fastig- hetsbildningslagen tas in bestämmelser om vilka uppgifter sökanden ska lämna och att dessa i allt väsentligt ges samma innebörd som mot- svarande bestämmelser i bl.a. . Några remissinstanser ifrågasätter om det är nödvändigt att begära att sökanden lämnar så många uppgifter, både om sig själv och om andra som berörs av ansökan. Enligt regeringens mening är det av största vikt att lantmäterimyn- digheten har tillgång till relevanta kontaktuppgifter. Detta kan vara nödvändigt för att föra förrättningen mot ett avgörande. Som regeringen konstaterat i liknande sammanhang kan det dessutom inte anses särskilt betungande för sökanden att behöva lämna kontaktupp- gifter i en ansökan (se prop. 2012/13:45 s. 99). Till saken hör att de uppgifter som ska lämnas enligt förslaget i Lantmäteriets rapport är sådana att de oftast är lätta för en sökande att hitta, även när det gäller andra sakägare än sökanden själv. Och om en sökande inte på ett enkelt sätt kan hitta en uppgift om t.ex. e-postadress till en fastighetsägare som berörs av ansökan, bör detta givetvis normalt inte medföra att ansökan avvisas. Det är mot den bakgrunden rimligt att kräva att sökanden lämnar kon- taktuppgifter i samma utsträckning som i ett domstolsförfarande. Detta innebär sammanfattningsvis att uppgifter ska lämnas om sökandens person- eller organisationsnummer, postadresser, telefonnummer, e-post- adress och förhållanden i övrigt av betydelse för delgivning. Kontakt- uppgifter bör lämnas beträffande alla platser där sökanden vistas i större utsträckning, exempelvis bör uppgifter i förekommande fall lämnas om postadress och telefonnummer till en arbetsplats eller ett fritidsboende. Om sökandens talan förs av en ställföreträdare eller ett ombud, bör kontaktuppgifter lämnas även om ställföreträdaren eller ombudet. Be- träffande ombud bör skyldigheten att lämna kontaktuppgifter normalt inte omfatta uppgifter om hemadress, hemtelefonnummer eller andra privata uppgifter. Kravet på sökanden att lämna kontaktuppgifter om sig själv omfattar i lantmäterirapportens förslag både sakägare som är enskilda personer och sådana som är myndigheter. Enligt regeringens mening bör reglerna dock begränsas så att de bara omfattar enskilda sakägare. Så är även reglerna i , lagen om domstolsärenden och förvaltningsprocess- lagen utformade. Även utan en särskild bestämmelse om saken kan det förutsättas att myndigheter kommer att lämna de kontaktuppgifter som lantmäterimyndigheten behöver (jfr prop. 1971:30 del 2 s. 516 f. och prop. 2012/13:45 s. 100). Både enskilda sökande och myndigheter bör som utgångspunkt vara skyldiga att lämna mer detaljerade kontaktuppgifter om andra personer som kan vara berörda av ansökan än . Skyldigheten bör omfatta samma uppgifter som de en enskild sökande ska lämna om sig själv. 2013/14:236 Liksom bör uppgiftsskyldigheten vara begränsad till uppgifter som det kan anses skäligt att sökanden skaffar eller som han eller hon ändå har tillgång till. Det kommer således sällan att bli fråga om någon betungande utredningsskyldighet. Kontaktuppgifterna bör gälla förhållandena när uppgifterna lämnas till lantmäterimyndigheten. Ändras något av förhållandena eller är en uppgift ofullständig eller felaktig, bör sökanden vara skyldig att genast anmäla det till myndigheten.