prop · H103224 · 2014-04-29 00:00:00 — Bestämmelserna i tillämpningsförordningen är, som tidigare nämnts, direkt gällande och ska inte genomföras i svensk rätt. I förtydligande syfte bör det dock i den svenska lagtexten tas in en hänvisning till dessa bestämmelser. Ett företag i tredje land, som varken har säte eller ett fast etableringsställe inom EU men som av någon anledning är registrerad till mervärdesskatt i ett EU-land, uppfyller inte förutsättningarna för att tillämpa någon av de särskilda ordningarna. Beskattningsbara personer som är etablerade inom EU (unionsordningen) Beträffande unionsordningen gäller, enligt nya artikel 369a första stycket 1 i direktivet, att den får tillämpas av en beskattningsbar person som har etablerat sätet för sin ekonomiska verksamhet eller har ett fast etableringsställe inom EU. Någon motsvarighet till villkoret att den beskattningsbara personen inte får vara registrerad eller skyldig att låta sig registreras för mervärdesskatt inom EU finns av naturliga skäl inte för unionsordningen. För unionsordningen gäller dock att den beskattningsbara personen inte får ha etablerat sätet eller ha ett fast etableringsställe i konsumtionsstaten, dvs. den medlemsstat där köparen är etablerad, bosatt eller stadigvarande vistas och där tjänsten därmed är tillhandahållen och ska beskattas (se nya artikel 369a första stycket 1 och artikel 369b, jfr artikel 58 i direktivet). Redan förekomsten av ett fast etableringsställe i ett EU-land medför att det inte är möjligt att tillämpa unionsordningen för omsättningar i det landet (se artikel 369a första stycket 1). Även om tillhandahållandet skulle ske utan medverkan av det fasta etableringsstället är således en tillämpning av unionsordningen utesluten. Att det förhåller sig så klargörs även av ett uttalande till protokollet i samband med antagandet av de nya reglerna i tillämpningsförordningen, förordning (EU) nr 2013/14:224 967/2012. Rådet och kommissionen har härvid avseende den nya artikel 57c i tillämpningsförordningen uttalat att artikel 192a i mervärdesskatte- direktivet inte har några återverkningar på bestämmelserna om de För fullständighetens skull kan nämnas att artikel 192a i mervärdesskattedirektivet, som i enlighet med vad som anges i artikeln gäller vid tillämpningen av artiklarna 193–205 i direktivet (personer som är betalningsskyldiga för mervärdesskatten), föreskriver att en beskattningsbar person som har ett fast etableringsställe i den stat där skatten ska betalas ska anses vara en beskattningsbar person som inte är etablerad i den medlemsstaten, under förutsättning att omsättningen görs utan medverkan av det fasta etableringsstället. motsvaras artikel 192a av 1 kap. 2 § fjärde stycket och 1 kap. 2 d § andra Av det ovan sagda följer att telekommunikationstjänster, radio- och tv- sändningar och elektroniska tjänster som tillhandahålls icke beskattnings- bara personer som är etablerade, bosatta eller stadigvarande vistas i ett EU-land där tillhandahållaren har sitt säte eller ett fast etableringsställe ska redovisas enligt de allmänna reglerna (se även den ovan nämnda artikel 57c i tillämpningsförordningen). Den omständigheten att en beskattningsbar person är skyldig att registrera sig och betala mervärdesskatt i ett EU-land av andra skäl än till följd av omsättning av telekommunikationstjänster, radio- och tv- sändningar och elektroniska tjänster i den staten hindrar däremot inte att mervärdesskatt för omsättningar i den staten redovisas genom unions- Registreringsskyldighet kan exempelvis uppkomma till följd av distansförsäljning av varor i de fall den s.k. omsättningströskeln i det aktuella landet överskridits. En beskattningsbar person kan alltså vara både registrerad till mervärdesskatt enligt de allmänna reglerna och enligt unionsordningen. Ett företag kommer således att kunna redovisa mervärdesskatt enligt dels de allmänna reglerna, dels unionsordningen. Däremot gäller att om ett företag har valt att använda unionsordningen ska samtliga försäljningar av telekommunikationstjänster, radio- och tvsändningar och elektroniska tjänster till icke beskattningsbara personer i andra EU-länder än där företaget har sitt säte eller fast etableringsställe redovisas enligt den ordningen (nya artikel 369b). Ett företag som har valt att tillämpa unionsordningen kan alltså inte välja att redovisa en del av försäljningen av telekommunikationstjänster, radio- och tv-sändningar och elektroniska tjänster till privatpersoner enligt de allmänna reglerna och en annan del enligt unionsordningen (förutsatt att försäljningen i sig omfattas av den särskilda ordningen). Som exempel på tillämpningen av reglerna kan ges följande. företag har sitt säte i och ett fast etableringsställe i . Företaget säljer elektroniska tjänster till privatpersoner i , , , och . Om företaget väljer att tillämpa unionsordningen ska den användas för att redovisa försäljningarna i , och . Eftersom sätet är i Det saknar betydelse från vilket land försäljningarna till , och sker. Försäljningar från både och ska således redovisas inom Försäljningarna till och , som alltså inte omfattas av den särskilda ordningen, redovisas enligt allmänna regler. I likhet med vad som gäller för tredjelandsordningen kan ett företag som redan har en annan medlemsstat som identifieringsstat inte också få ett identifieringsbeslut i . I promemorians lagförslag uttrycks detta med att det inte redan får ha fattats ett motsvarande identifieringsbeslut i ett annat EU-land. På samma sätt som för tredjelandsordningen instämmer regeringen i uppfattning att bestämmelsen bör förtydligas och justerar lagförslaget i detta syfte. För unionsordningen gäller att identifieringsstat ska vara den medlemsstat där den beskattningsbara personen har etablerat sätet för sin ekonomiska verksamhet eller, om det inte finns något säte inom EU, där personen har ett fast etableringsställe. Om en beskattningsbar person inte har något säte inom EU men har flera fasta etableringsställen inom EU får denne som identifieringsstat välja vilken som helst av de medlemsstater där denne har ett fast etableringsställe. När den beskattningsbara personen har valt en stat som identifieringsstat är denne bunden av beslutet för det innevarande kalenderåret och de två närmast följande kalenderåren (se nya artikel 369a andra stycket i direktivet). Skälet till denna begränsning är att det från kontrollsynpunkt, och även med hänsyn till kostnaderna för medlemsstaternas administrativa hantering, inte har ansetts lämpligt att ett företag byter identifieringsstat alltför ofta. Om ett företag, som inte har säte inom EU men har flera fasta etableringsställen belägna i skilda EU-länder, har meddelats ett identifieringsbeslut i ett av dessa EU-länder kan det således inte få ett identifieringsbeslut i en annan medlemsstat förrän det har gått minst två kalenderår. Det förhåller sig naturligtvis annorlunda om företaget exempelvis flyttar det fasta etableringsstället från den stat som valts som identifieringsstat till en annan medlemsstat eller om företaget flyttar sitt säte från ett tredje land till en annan medlemsstat än den som valts som identifieringsstat. I sådana fall är den beskattningsbara personen inte bunden av identifieringsbeslutet. Reglerna avseende ändring av identifieringsstat behandlas närmare i avsnitt 7.2.8. För att företaget ska få ett identifieringsbeslut krävs vidare att det inte löper någon karenstid för företaget (se artikel tredje stycket och artikel 58b.1 i tillämpningsförordningen). På motsvarande vis som för tredjelandsordningen bör det i klargörande syfte tas in en hänvisning till dessa bestämmelser i den svenska lagtexten. Ovanstående föranleder ändringar i 4 § och införande av nya 4 a–4 c §§ lagen om särskilda ordningar för mervärdesskatt för telekommunikationstjänster m.m. 2013/14:224 7.2.2 Regeringens bedömning: Ett identifieringsbeslut förutsätter att vissa uppgifter lämnas av den sökande. Formulär för ansökan bör fastställas av . Promemorians bedömning: Överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: Ingen remissinstans har yttrat sig i denna del. Skälen för regeringens bedömning: För att myndigheten ska kunna fatta ett identifieringsbeslut behövs ett antal uppgifter från den beskattningsbara personen. För tredjelandsordningen gäller att den beskattningsbara personen i ansökan ska lämna följande uppgifter: namn; postadress; elektroniska adresser, inbegripet webbplatser; nationellt skattenummer om ett sådant finns och en anmälan (eng. statement) om att personen inte redan är registrerad till mervärdesskatt inom EU (nya artikel 361 i direktivet). Den beskattningsbara personen ska även underrätta myndigheten i identifieringsstaten om tidpunkten för när verksamheten inleds (nya artikel 360). De nya bestämmelserna i direktivet innebär inte någon förändring i förhållande till vad som gäller . I svensk rätt finns motsvarande gällande bestämmelser i 3 § första och andra styckena förordningen om redovisning, betalning och kontroll av mervärdesskatt för elektroniska tjänster. Vidare anges i tredje stycket i nämnda paragraf att formulär för ansökan ska fastställas av . Något behov av lagstiftningsåtgärder föranleder därmed inte de nya bestämmelserna i direktivet i detta avseende. Beträffande unionsordningen anges i nya artikel 369c att den beskattningsbara personen ska underrätta myndigheten om när dennes verksamhet inom ramen för denna ordning inleds. Mot bakgrund av att ett företag som vill tillämpa unionsordningen kan antas att i regel redan vara registrerat till mervärdesskatt enligt de allmänna reglerna i identifieringsstaten innehåller direktivet inga bestämmelser om vilka ytterligare uppgifter som en ansökan ska innehålla. En tillräcklig reglering för svenskt vidkommande bör därför vara att det i förordning framgår att även formulär för ansökan enligt unionsordningen ska fastställas av . Att en ansökan enligt unionsordningen ska innehålla liknande uppgifter som en ansökan enligt tredjelandsordningen följer av det gemensamma meddelande som fastställts för utbyte av information mellan medlemsstaterna, se artikel 3.1 och bilaga I till kommissionens genomförandeförordning (EU) nr 815/2012 av om tillämpningsföreskrifter för rådets förordning (EU) nr 904/2010 när det gäller de särskilda ordningarna för icke-etablerade beskattningsbara personer som tillhandahåller telekommunikationstjänster, radio- och televisionssändningar och elektroniska tjänster till icke beskattningsbara personer. I fråga om unionsordningen behövs självfallet inte någon försäkran om att personen inte redan är registrerad till mervärdesskatt inom EU men däremot ska vissa andra uppgifter anges som exempelvis samtliga fasta etableringsställen inom EU och om personen är en mervärdesskattegrupp. Regeringens förslag: I fråga om utländska mervärdesskattegrupper ska gruppen anses som skattskyldig för omsättningar i som redovisas genom den särskilda ordningen. Promemorians förslag: Överensstämmer inte med regeringens. Regeringens förslag innehåller ingen bestämmelse om svenska mervärdesskattegrupper. I stället innehåller regeringens förslag en bestämmelse om skattskyldighet för utländska mervärdesskattegrupper. Remissinstanserna: föreslår att det i mervärdesskattelagen införs en bestämmelse som reglerar skattskyldigheten för mervärdesskattegrupper som är etablerade i andra EU-länder. lämnar även ett förslag till utformning av en sådan bestämmelse. Skälen för regeringens förslag: I såväl promemorian som lagrådsremissen föreslogs en bestämmelse i syfte att förtydliga att det är huvudmannen för en mervärdesskattegrupp som ska redovisa och betala skatten till . I dessa fall är således identifieringsstat. Mot bakgrund av att det numera påbörjats ett lagstiftningsärende avseende mervärdesskattelagens reglering om mervärdesskattegrupper lämnas dock i denna proposition inte något förslag om ett sådant förtydligande. I promemorian föreslogs det inte någon bestämmelse om vad som gäller för mervärdesskattegrupper som är etablerade i andra EU-länder och för vilka är konsumtionsstat. anser att det behövs en reglering om att en mervärdesskattegrupp i ett annat EU-land ska anses som en enda beskattningsbar person, och i den egenskapen skattskyldig, när den inom ramen för en särskild ordning redovisar svensk mervärdesskatt. lämnar även förslag på utformning av ett tillägg i 1 kap. 2 § första stycket ML. Regeringen delar uppfattning att det i mervärdesskattelagen bör tas in en bestämmelse om att i fråga om mervärdesskattegrupper som är etablerade i andra EU-länder är det gruppen som är att anse som skattskyldig. Regeringen föreslår därför ett tillägg i 1 kap. 2 § första stycket ML i enlighet med förslag. Förslaget föranleder ändringar i 1 kap. 2 § första stycket ML. Regeringens förslag: Den som använder en särskild ordning ska ges ett identifieringsnummer. För den som har en etablering i ska dennes registreringsnummer till mervärdesskatt användas som identifieringsnummer. Promemorians förslag: Överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: Ingen remissinstans har yttrat sig i denna del. Skälen för regeringens förslag: Den som har fått tillåtelse att använda tredjelandsordningen ska enligt ändrade artikel 362 i direktivet tilldelas ett identifieringsnummer av identifieringsstaten. 2013/14:224 ingen förändring mot vad som gäller . Motsvarande regel finns i nuvarande 7 § lagen om redovisning, betalning och kontroll av mervärdesskatt för elektroniska tjänster. Av denna bestämmelse framgår även att det är som tilldelar identifieringsnummer. Det särskilda identifieringsnummer som tilldelas dem som redovisar skatt enligt tredjelandsordningen ska inte vara tillgängligt via VIES (). Ett skäl till detta är att det inte ska vara möjligt för ett sådant företag att utnyttja det tilldelade numret för göra ett unionsinternt förvärv av varor (se prop. 2002/03:77 s. 46 f.). När det gäller unionsordningen ska det registreringsnummer som redan tilldelats den beskattningsbara personen med avseende på dennes skyldigheter enligt det nationella systemet användas som identifieringsnummer (nya artikel 369d i direktivet, jfr även nya artikel 57e i tillämpningsförordningen). Om är identifieringsstat ska således som identifieringsnummer användas det registreringsnummer för mervärdesskatt som gäller för den beskattningsbara personen enligt de allmänna reglerna, se 2 kap. 2 § första stycket skatteförfarandeförordningen (2011:1261). Regler motsvarande artikel 369d bör tas in i lagen. Liksom tidigare bör det i fråga om tredjelandsordningen ankomma på regeringen eller den myndighet regeringen bestämmer att närmare bestämma hur identifieringsnumret ska utformas, jfr nuvarande 4 § förordningen om redovisning, betalning och kontroll av mervärdesskatt för elektroniska tjänster. I fråga om unionsordningen kan konstateras att motsvarande gäller avseende utformningen av registreringsnummer för mervärdesskatt, se 2 kap. 2 § andra stycket skatteförfarandeförordningen. Förslaget föranleder ändringar i 7 § lagen om särskilda ordningar för mervärdesskatt för telekommunikationstjänster m.m. 7.2.5Överföring av uppgifter till andra medlemsstater Efter att den behöriga myndigheten har fått in en ansökan av en beskattningsbar person och fattat ett identifieringsbeslut ska myndigheten till övriga medlemsstater överföra den information som den beskattningsbara personen angett i sin ansökan. När det gäller tredjelandsordningen ska detta göras efter utgången av den månad under vilken informationen lämnas in av den beskattningsbara personen enligt nya artikel 44.2 i rådets förordning (EU) nr 904/2010 av om administrativt samarbete och kampen mot mervärdesskattebedrägeri (förordningen om administrativt samarbete). Motsvarande gäller för unionsordningen. De särskilda ordningarna innebär – som redan framgått – att den stat som företaget valt att identifiera sig i (identifieringsstaten) är kontaktpunkt, medan det är de stater där omsättningarna sker (konsumtionsstaterna) som är beskattningsländer för omsättningarna. Det är mot den bakgrunden viktigt att information om företaget snabbt sänds vidare till konsumtionsstaterna. 7.2.6Sammanfattande beskrivning av hanteringen enligt de särskilda ordningarna Hanteringen enligt tredjelandsordningen innebär allmänt sett följande. 1.En beskattningsbar person i ett land utanför EU ansöker om att få tillämpa den särskilda ordningen hos skattemyndigheten i vilken medlemsstat som helst. 2.Skattemyndigheten i medlemsstaten beslutar att tillåta detta och tilldelar den beskattningsbara personen ett identifieringsnummer. Denna medlemsstat blir identifieringsstat. 3.Skattemyndigheten lagrar uppgifterna om den beskattningsbara personen i ett nationellt register. Företaget registreras således inte i det vanliga mervärdesskatteregistret eftersom en sådan registrering skulle medföra att den särskilda ordningen inte kan tillämpas. 4.Skattemyndigheten informerar samtliga övriga medlemsstater om åtgärden. Även de övriga medlemsstaterna kan lagra uppgifterna i motsvarande nationella, från det vanliga mervärdesskatteregistret fristående, register. Hanteringen enligt unionsordningen skiljer sig i vissa avseenden från vad som gäller för tredjelandsordningen. Unionsordningen innebär allmänt sett följande. 1.En beskattningsbar person som har etablerat säte för sin ekonomiska verksamhet inom EU ansöker hos skattemyndigheten i denna stat om att få tillämpa en särskild ordning. Om den beskattningsbara personen inte har sitt säte inom EU men har ett fast etableringsställe i ett EU-land ska ansökan göras till denna stat. Om det finns flera fasta etableringsställen inom EU får ansökan göras till vilken som helst av de EU-länder där det finns ett fast etableringsställe. 2.Skattemyndigheten i den stat till vilken ansökan gjorts beslutar att tillåta att unionsordningen får användas och identifierar den beskattningsbara personen med hjälp av dennes registreringsnummer i det vanliga mervärdesskatteregistret. Denna stat blir identifieringsstat. 3.Skattemyndigheten lagrar uppgifterna om den beskattningsbara personen i ett nationellt register. 4.Skattemyndigheten informerar samtliga övriga medlemsstater om åtgärden. Även i detta fall kan de övriga medlemsstaterna lagra uppgifterna i motsvarande nationella, från det vanliga mervärdesskatteregistret fristående, register. 7.2.7Från vilken tidpunkt tillämpas en särskild ordning? I de gällande bestämmelserna i mervärdesskattedirektivet finns det inte några bestämmelser i fråga om från vilken tidpunkt en särskild ordning får tillämpas. Inte heller innehåller de nya bestämmelserna någon reglering om detta. För att reglerna om de särskilda ordningarna ska vara 2013/14:224 enkla och tydliga för företagen och tillämpas på ett enhetligt sätt inom EU har det i tillämpningsförordningen införts bestämmelser om från vilken tidpunkt en särskild ordning får användas. Huvudregeln är att om ett företag meddelar identifieringsstaten att det vill använda en särskild ordning gäller ordningen från och med första dagen i följande kalenderkvartal (nya artikel 57d första stycket i tillämp- Detta innebär exempelvis att om ansökan görs tillämpas Det innebär också att även om ansökan görs så tidigt som tillämpas den särskilda För att underlätta för nystartade företag och undvika onödiga administrativa kostnader för skattemyndigheterna har det införts en undantagsreglering för nystartade verksamheter. Om de tjänster som ska omfattas av en särskild ordning tillhandahålls före på ett kalenderkvartal, ska ordningen tillämpas redan från och med dagen för tillhandahållandet, förutsatt att ansökan görs senast den tionde dagen i den månad som följer på tillhandahållandet (artikel 57d andra stycket). Härigenom undviks att ett företag tvingas registrera sig enligt de allmänna reglerna i flera olika medlemsstater endast under innan det kan börja tillämpa en särskild ordning. Undantagsregeln kan illustreras av följande exempel. Ett företag säljer elektroniska tjänster till privatpersoner inom EU eller i ett annat EU-land . Den särskilda ordningen tillämpas Ett företag tillhandahåller elektroniska tjänster Ansökan sker först den 20 särskilda ordningen kan därför inte tillämpas förrän från och Huvudregeln gäller alltså. Ett företag tillhandahåller elektroniska tjänster Möjligheten till retroaktiv tillämpning enligt undantagsregeln omfattar situationer när ett företag säljer telekommunikations- tjänster, radio- och tv-sändningar och elektroniska tjänster till privatpersoner inom EU (tredjelandsordningen) eller privatpersoner i en medlemsstat där företaget inte har sitt säte eller ett fast etableringsställe (unionsordningen). När det gäller tredjelandsordningen anses ett företag som tidigare endast har omsatt dessa tjänster till andra företag eller till privatpersoner utanför EU som nystartat i detta sammanhang. unionsordningen gäller att ett företag som har omsatt sådana tjänster till privatpersoner i den stat där företaget har säte eller ett fast regleringen kan således inte tillämpas om företaget till följd av omsättning av telekommunikationstjänster, radio- och tv-sändningar och elektroniska tjänster till privatpersoner redan är registrerat till mervärdes- skatt enligt de allmänna reglerna i någon medlemsstat, där det inte har säte eller fast etableringsställe, och önskar avregistrera sig där för att i stället använda den särskilda ordningen. I det fallet gäller huvudregeln och den särskilda ordningen tillämpas därmed Prop. 2013/14:224 på närmast följande kalenderkvartal efter det kvartal under vilket Att företaget är registrerat enligt de allmänna reglerna av någon annan anledning än omsättning av telekommunikationstjänster, radio- och tv-sändningar och elektroniska tjänster till privatpersoner bör inte innebära att undantagsregleringen inte är tillämplig. Enligt unionsordningen ska identifieringsstat vara den medlemsstat där den beskattningsbara personen har etablerat sätet för sin ekonomiska verksamhet. Om det inte finns något säte inom EU ska den beskattningsbara personen identifieras där denne har ett fast etableringsställe. Om det finns flera fasta etableringsställen inom EU får den beskattningsbara personen som identifieringsstat välja vilken som helst av de medlemsstater där denne har ett fast etableringsställe. Den beskattningsbara personen är därefter bunden av sitt beslut för de två närmast följande kalenderåren. Denna reglering återfinns, som tidigare nämnts, i nya artikel 369a andra stycket i direktivet. Om den beskattningsbara personen flyttar sitt säte eller flyttar sitt fasta etableringsställe från den stat som valts som identifieringsstat till en annan medlemsstat upphör den förstnämnda staten att vara identifieringsstat. Detta beror på att grunden för definitionen av identifieringsstat i nya artikel 369a första stycket 2 i direktivet är att den beskattningsbara personen har antingen sitt säte eller ett fast etableringsställe i denna stat (se även nya artikel 57f.1 i tillämpningsförordningen). Av artikel 57f.1 i tillämpningsförordningen framgår även att för att få fortsätta använda unionsordningen utan avbrott ska den beskattningsbara personen underrätta behöriga myndigheter om den stat dit sätet eller det fasta etableringsstället flyttats. Motsvarande gäller om den beskattningsbara personen flyttar sätet till tredje land men behåller ett fast etableringsställe i en annan medlemsstat eller inrättar ett nytt fast etableringsställe i en annan medlemsstat. Som exempel på situationer där en ändring av identifieringsstat blir aktuell kan anges följande. 1.Ett företag flyttar sitt säte från en medlemsstat till en annan medlemsstat. 2.Ett företag har inte något säte inom EU men har ett fast etableringsställe i en medlemsstat. Företaget flyttar det fasta etableringsstället till en annan medlemsstat. 3.Ett företag har inte något säte inom EU men har flera fasta etableringsställen i olika medlemsstater. Företaget lägger ned det fasta etableringsstället i den stat som valts som identifieringsstat men behåller övriga fasta etableringsställen.