prop · H103120 · 2014-02-25 00:00:00 — För det fall parterna inte kan enas är det domstolen som har att avgöra frågor om vårdnad, boende och umgänge. Barnets bästa ska vara avgörande för alla beslut i dessa frågor. Vid bedömningen av vad som är bäst för barnet ska fästas särskilt avseende vid risken för att barnet eller någon annan i familjen utsätts för övergrepp eller att barnet olovligen förs bort eller hålls kvar eller annars far illa, samt barnets behov av en nära och god kontakt med båda föräldrarna. Om en förälder vid utövandet av vårdnaden om ett barn gör sig skyldig till missbruk eller försummelse eller i övrigt brister i omsorgen om barnet på ett sätt som medför bestående fara för barnets hälsa eller utveckling ska vårdnaden anförtros den andra föräldern ensam eller en eller två särskilt förordnade vårdnadshavare. Parterna och andra berörda har att rätta sig efter avgörandet. Domstolen kan också besluta om verkställighet av en dom eller ett beslut om vårdnad, boende eller umgänge. Det kan i princip inte godtas att en part, sedan en domstol avgjort dessa frågor, gör en egen bedömning av vad som är bäst för barnet och handlar i strid med domstolens avgörande. För att det i en sådan situation ska anses föreligga ett sådant nödläge som skulle kunna motivera ett bortförande eller kvarhållande torde det krävas att det framkommit nya uppgifter som inte varit föremål för bedömning i vårdnads-, boende- eller umgängesmålet (jfr NJA 1993 s. 128). Bestämmelsen om straffansvar för egenmäktighet med barn vid gemensam vårdnad infördes på förslag av Lagrådet. Lagrådet motiverade straffriheten vid beaktansvärda skäl med att den ena maken emellanåt kan ha anledning att ta makarnas barn med sig för att skydda dem mot övergrepp eller bespara dem skadliga intryck. Därför borde motivet ha betydelse och straff borde inte dömas ut om det fanns skälig anledning för åtgärden. Bedömningen borde ske utifrån hur situationen tett sig för maken (prop. B 420). Några särskilda överväganden har inte gjorts i samband med att möjligheten till gemensam vårdnad utvidgats. Begränsningen har tolkats förhållandevis snävt i rättspraxis. Sålunda har funnit att det för straffbarhet inte krävs att gärningsmannen insett att han eller hon handlat utan beaktansvärda skäl utan att det varit tillräckligt att han eller hon varit medveten om de omständigheter som medförde att gärningen var att anse som vidtagen utan sådana skäl (NJA 1983 s. 750). Beträffande innebörden av begränsningen har vidare uttalat att om barnet i den miljö där det vistas riskerar att utsättas för övergrepp eller ohälsa eller av andra skäl utvecklas ogynnsamt och där Prop. 2013/14:120 inte får det skydd eller stöd som det behöver, kan situationen vara sådan att det föreligger beaktansvärda skäl för en vårdnadshavare att egenmäktigt föra bort barnet till en annan miljö (NJA 1983 s. 750). Det bör emellertid då krävas att de risker barnet löper kan antas bli undanröjda eller motverkade genom miljöbytet. Regeringen gör följande bedömning. Det bör även fortsättningsvis finnas ett visst, om än begränsat, utrymme för en vårdnadshavare att vidta åtgärder som annars hade varit straffbara, om de sker i syfte att tillvarata barnets berättigade och omedelbara krav på skydd och omsorg. Visserligen gäller i allmänhet att en gärning som någon begår i nöd utgör brott endast om den med hänsyn till farans beskaffenhet, den skada som åsamkas annan och omständigheterna i övrigt är oförsvarlig (24 kap. 4 § ) vilket kan anses tala mot en särskild reglering. Med hänsyn till vårdnadshavarens särskilda ansvar för barnet framstår det dock som rimligt att straffansvaret för egenmäktighet med barn vid gemensam vårdnad även i fortsättningen bör avse endast gärningar som skett utan beaktansvärda skäl. Vad som ska utgöra ett beaktansvärt skäl bör bedömas på samma sätt som . Någon ändring är alltså inte avsedd. Detta bör innebära att exempelvis olika syn på frågor om uppfostran, kosthållning och sovtider, ogillande av den andras val av partner, eller att vårdnadshavarna inte är överens om vilket ansvar barnet själv ska ha för sina personliga angelägenheter inte kan anses vara acceptabla skäl för att egenmäktigt skilja barnet från den andra vårdnadshavaren. Oenighet i sådana frågor måste kunna hanteras inom ramen för en gemensam vårdnad. Den närmare bedömningen av om ett beaktansvärt skäl förelegat måste dock, liksom , göras i praxis. I enlighet med vad regeringen anfört ovan bör alltså straffansvaret för egenmäktighet med barn när gärningsmannen har del i vårdnaden ändras så att det, liksom när någon som inte har del i vårdnaden skiljer barnet från vårdnadshavaren, omfattar såväl olovliga bortföranden som undanhållanden, dock endast om gärningen skett utan beaktansvärda skäl. Det finns inte anledning att nu föreslå några andra ändringar i paragrafen. Regeringen föreslår därför att om den som gemensamt med någon annan har vårdnaden om ett barn utan beaktansvärt skäl egenmäktigt skiljer barnet från den andra vårdnadshavaren ska han eller hon dömas för egenmäktighet med barn. Regeringens förslag: Lagändringarna ska träda i kraft . Skälen för regeringens förslag: Lagändringen bör träda i kraft . Regeringen föreslår att detta sker . Några särskilda övergångsbestämmelser behövs inte. 7 Kostnader och andra konsekvenser Den föreslagna ändringen i bestämmelsen om egenmäktighet med barn innebär att straffansvaret när gärningsmannen har del i vårdnaden ska omfatta att en vårdnadshavare egenmäktigt skiljer ett barn från en annan vårdnadshavare inte enbart genom att föra bort utan också genom att på annat sätt undanhålla barnet. Förslaget kan antas leda till en viss, men ändå begränsad, ökning av antalet anmälningar, utredningar och lagföringar och därmed vissa kostnadskonsekvenser för polis, åklagare, domstolar och Kriminalvården. Regeringens bedömning är att de kostnadsökningar som föranleds av lagändringen bör kunna finansieras inom ramen för befintliga anslag hos berörda myndigheter. Utvidgningen av straffansvaret för egenmäktighet med barn kan antas bidra till att barn i mindre utsträckning skiljs i från en vårdnadshavare och att vårdnadshavare i större utsträckning ges faktisk möjlighet att fullgöra sitt vårdnadsansvar. Detta bör vara till barnets fördel. Förslaget till lag om ändring i 4 § Den som obehörigen skiljer ett barn från någon som har vårdnaden om barnet döms för egenmäktighet med barn till böter eller fängelse i högst , om gärningen inte utgör brott mot frihet. Detsamma gäller, om den som gemensamt med någon annan har vårdnaden om ett barn utan beaktansvärt skäl egenmäktigt skiljer barnet från den andra vårdnadshavaren eller om den som ska ha vårdnaden obehörigen bemäktigar sig barnet och därigenom själv tar sig rätt. Till ansvar enligt första stycket döms också den som obehörigen skiljer ett barn från någon som vårdar barnet med stöd av lagen (1990:52) med särskilda bestämmelser om vård av unga, om gärningen inte utgör brott mot frihet eller främjande av flykt. Är brott som avses i första eller andra stycket grovt, ska gärningsmannen dömas till fängelse, lägst och högst . I paragrafen föreskrivs straffansvar för egenmäktighet med barn i olika situationer. Bestämmelsen i första stycket andra meningen om egenmäktighet med barn när gärningsmannen gemensamt med någon annan har vårdnaden har utvidgats till att omfatta vårdnadshavare som egenmäktigt skiljer ett barn från en annan vårdnadshavare, inte enbart genom att föra bort barnet utan också genom att på annat sätt undanhålla barnet. Syftet är att straffansvaret när gärningsmannen har del i vårdnaden i huvudsak ska motsvara det som enligt första meningen gäller när någon som inte har del i vårdnaden obehörigen skiljer barnet från dess vårdnadshavare. Övervägandena finns i avsnitt 5. Den gemensamma vårdnaden innebär ett gemensamt ansvar i fråga om vårdnadens utförande och en utgångspunkt är således, till skillnad från i de fall som avses i första meningen, att den som omfattas av straffansvaret i andra meningen själv har en rätt till delaktighet i frågor som rör barnet och ett eget ansvar för barnet. Huruvida ett barn ska anses skilt från vårdnadshavaren måste bedömas med hänsyn till omständigheterna i det enskilda fallet. Vid bedömningen måste beaktas exempelvis hur det gemensamma vårdnadsansvaret har utövats i praktiken. Samtycke från den andra vårdnadshavaren utesluter ansvar. Bestämmelsen är avsedd att tillämpas restriktivt. Straffansvaret i fall när gärningsmannen gemensamt med annan har del i vårdnaden om barnet förutsätter att gärningsmannen egenmäktigt skiljer barnet från den andra vårdnadshavaren. Ett barn kan, på motsvarande sätt som enligt första meningen, skiljas från en vårdnadshavare inte endast genom att barnet förs bort utan också genom att det på annat sätt undanhålls. Det innebär att straffansvaret omfattar inte enbart fall då gärningsmannen egenmäktigt för bort barnet med avsikten att skilja det från den andra vårdnadshavaren, utan också situationer då barnet egenmäktigt hålls kvar och under sådana former att det verkligen kan anses skilt från den andra vårdnadshavaren. Att vad som bestämts i fråga om boende eller umgänge inte följts bör inte i sig vara tillräckligt för att anse att barnet skilts från en vårdnadshavare på ett sådant sätt att straffansvar inträder. Typexempel på straffbart skiljande, vid sidan av fall av olovliga bortföranden, kan vara att den ena vårdnadshavaren håller barnet oåtkomligt för den andra på annan ort, kanske utomlands, eller att barnet annars hålls dolt. Avsikten med gärningsmannens agerande ska vara att barnet varaktigt skiljs från den andra vårdnadshavaren. Straffansvaret gäller oberoende av hos vilken vårdnadshavare barnet är bosatt. Undanhållandet behöver inte ha föregåtts av ett olovligt bortförande. Utvidgningen av straffansvaret innebär att det exempelvis kan vara fråga om ett straffbart skiljande om en vårdnadshavare mot den andra vårdnadshavarens vilja håller kvar ett barn på en plats dit barnet ursprungligen förts i samförstånd mellan vårdnadshavarna, eller dit barnet förts under en umgänges- eller boendeperiod (jfr NJA 2006 s. 708 2013/14:120 och NJA 2007 s. 326). På motsvarande sätt kan ett skiljande anses föreligga även i annat fall när ett barn egenmäktigt hålls kvar av en vårdnadshavare och därigenom undanhålls från den andra vårdnadshavaren. Däremot bör det inte anses som ett skiljande om barnet överlämnas eller återlämnas , eller om det inte alls lämnas för umgänge eller boende. Inte heller innebär redan den omständigheten att en vårdnadshavare flyttar och tar barnet med sig, bort från den andra vårdnadshavaren, i sig nödvändigtvis att det är fråga om ett skiljande i straffbestämmelsens mening. Om det i den situationen inte är fråga om ett sådant bortförande som också tidigare varit straffbart bör det förutsättas för straffansvar att barnet hålls kvar på ett sådant sätt att den andra vårdnadshavaren varaktigt skiljs från möjligheterna att utöva vårdnaden. Så kan exempelvis vara fallet om det hålls oåtkomligt eller dolt. Detsamma torde inte sällan vara fallet om barnet hålls kvar utomlands. Liksom tidigare förutsätter straffansvaret när vårdnaden är gemensam att gärningen har skett utan beaktansvärda skäl. Häri ligger en begränsning av straffansvaret i jämförelse med fall då gärningsmannen saknar del i vårdnaden. Vad som avses med beaktansvärda skäl har behandlats i avsnitt 5. Ändringarna i paragrafen syftar inte till någon ändring i det avseendet. Åklagaren får liksom tidigare väcka åtal endast om det är påkallat ur allmän synpunkt (7 kap. 6 §). Sammanfattning av betänkandet Fridskränkningsbrotten och egenmäktighet med barn (SOU 2011:85) har haft i uppdrag att dels utvärdera tillämpningen av brotten grov fridskränkning och grov kvinnofridskränkning i 4 kap. 4 a § , dels utreda och bedöma om straffansvaret för egenmäktighet med barn är lämpligt utformat vid gemensam vårdnad. I uppdraget har ingått att ta ställning till om det finns behov av författningsändringar och i så fall lämna förslag till sådana. Enligt den nuvarande lydelsen av straffbestämmelsen om egenmäktighet med barn i 7 kap. 4 § är straffansvaret olika utformat beroende av om gärningen begås av den som gemensamt med annan har vårdnaden om barnet eller av någon utan del i vårdnaden. Den som, utan att själv ha del i vårdnaden, obehörigen skiljer ett barn från dess vårdnadshavare kan dömas för egenmäktighet med barn såvida gärningen inte utgör brott mot frihet (7 kap. 4 § första stycket första meningen ). Medan uttrycket obehörigen skiljer omfattar såväl bortföranden som kvarhållanden av barnet är ansvaret för den som har del i vårdnaden om barnet begränsat till bortföranden. Ansvar för egenmäktighet med barn kan enligt straffbestämmelsen således komma i fråga om den som gemensamt med någon annan har vårdnaden om ett barn utan beaktansvärt skäl egenmäktigt bortför barnet (7 kap. 4 § första stycket andra meningen ). Om bortförandet inte skett olovligen är det alltså inte straffbart som egenmäktighet med barn att en av barnets vårdnadshavare olovligen håller kvar barnet hos sig. Utredningen har bedömt att straffansvaret för egenmäktighet med barn vid gemensam vårdnad inte är lämpligt utformat. Vi föreslår att straffbestämmelsen ändras så att den även omfattar situationer när barn utan beaktansvärt skäl egenmäktigt hålls kvar av en av vårdnadshavarna. Förslag till lag om ändring i Härigenom föreskrivs i fråga om att 7 kap. 4 § ska ha följande lydelse. Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse Den som obehörigen skiljer ett Den som obehörigen skiljer ett som har vårdnaden om barnet döms som har vårdnaden om barnet döms för egenmäktighet med barn till för egenmäktighet med barn till böter eller fängelse i högst , böter eller fängelse i högst , om gärningen inte utgör brott mot om gärningen inte utgör brott mot Detsamma gäller, om den Detsamma gäller, om den som gemensamt med någon annan som gemensamt med någon annan har vårdnaden om ett barn under har vårdnaden om ett barn under egenmäktigt bortför barnet eller om egenmäktigt skiljer barnet från den den som skall ha vårdnaden obe- andra vårdnadshavaren eller om hörigen bemäktigar sig barnet och den som ska ha vårdnaden obe- därigenom själv tar sig rätt. hörigen bemäktigar sig barnet och därigenom själv tar sig rätt. Till ansvar enligt första stycket döms också den som obehörigen skiljer ett barn från någon som vårdar barnet med stöd av lagen (1990:52) med särskilda bestämmelser om vård av unga, om gärningen inte utgör brott mot frihet eller främjande av flykt. Är brott som avses i första eller Är brott som avses i första eller Denna lag träder i kraft . 1 Senaste lydelse 1993:207. Efter remiss har yttrande över betänkandet lämnats av ombudsmän (), Hovrätten för , Hovrätten för , , , , , , , , , , , , , , , i , i , Statskontoret, , vid , Nationellt centrum för kvinnofrid (NCK) vid , Juridiska fakultetsstyrelsen vid , vid , , , RFSL – , bisexuellas och transpersoners rättigheter, (), för kvinnojourer och tjejjourer i (Roks), , , Kommuner och Landsting, Kvinnolobby och Kvinno- och . Yttrande har också inkommit från Djurens rätt, Ett band för livet, Föreningen , Föreningen och ett par enskilda personer. har avstått från att yttra sig. Svar har inte inkommit från Kvinnors Nätverk, Barnens Rätt i Samhället (), för Jämställdhet, , Röda Korset, Stiftelsen och Stiftelsen i . Utdrag ur protokoll vid sammanträde Närvarande: F.d. justitieråden och samt justitierådet . Straffansvaret vid egenmäktighet med barn Enligt en lagrådsremiss () har regeringen beslutat inhämta Lagrådets yttrande över förslag till lag om ändring i . Förslaget har inför Lagrådet föredragits av kanslirådet . Förslaget föranleder följande yttrande av Lagrådet: I lagrådsremissen föreslår regeringen att straffansvaret för egenmäktighet med barn i 7 kap. 4 § BrB ska vidgas så att det vid gemensam vårdnad ska kunna omfatta även olovliga kvarhållanden. Det ska åstadkommas genom att i första styckets andra mening egenmäktigt bortför barnet ersätts med egenmäktigt skiljer barnet från den andra vårdnadshavaren. Gränsen för det straffbara området Nykriminaliseringen består alltså i att det vid gemensam vårdnad görs straffbart att en av vårdnadshavarna utan beaktansvärt skäl egenmäktigt skiljer barnet från den andra vårdnadshavaren. Uttrycket skiljer finns redan i bestämmelsens första mening för att kriminalisera att den som inte har vårdnaden skiljer barnet från vårdnadshavaren. Den bestämmelsen är avsedd att tolkas restriktivt. Enligt den nya författningskommentaren (s. 14 m) är syftet att straffansvaret vid gemensam vårdnad i huvudsak ska motsvara det som enligt första meningen gäller när någon som inte har del i vårdnaden obehörigen skiljer barnet från dess vårdnadshavare. Uttrycket i huvudsak antyder att det ska finnas en skillnad, och det framstår inte som självklart att rekvisitet skiljer ska tolkas på samma sätt i bestämmelsens andra mening – då det ju är fråga om två vårdnadshavare – som i den första. Frågan förtjänar ytterligare belysning. I remissen förekommer på olika ställen (s. 9 f. och 14 f.) motivvis resonemang om vilka tidskrav som ska ställas för att rekvisitet skiljer ska vara uppfyllt. Därvid används olika bestämningar, t.ex. mera varaktigt, håller det kvar och under sådana former, mer än endast tillfälligt, med sådan varaktighet att den andra vårdnadshavaren skiljs från möjligheterna att utöva vårdnaden och varaktigt. Det är naturligtvis så att frågan om ett barn ska anses skilt från vårdnadshavaren måste bedömas med hänsyn till omständigheterna i det enskilda fallet (s. 14 n). Att flera olika tidsbestämningar används skapar emellertid en olycklig osäkerhet om hur bestämmelsen ska tolkas. Regeringen bör överväga att i sin proposition begagna färre och mer enhetliga uttryckssätt. Med anledning av att uttrycket bortför barnet ersätts med skiljer barnet från den andra vårdnadshavaren kan frågan ställas om detta medför någon skillnad utöver den som enligt remissen är åsyftad. Hur ska bestämmelsen tillämpas t.ex. i ett fall då den s.k. boendeföräldern flyttar tillsammans med barnet från en del av landet till en annan, bort från den andra föräldern? Och vad gäller i motsvarande fall vid växelvis boende? Det kan ligga nära till hands att åtminstone i det senare fallet säga att den flyttande föräldern skiljer barnet från den andra vårdnadshavaren. I lagrådsremissen sägs inget om hur bestämmelsen är avsedd att tillämpas i dessa situationer, som inte torde vara helt ovanliga. Detta framstår som en brist. Ett krav för straffrättsligt ansvar är att barnet ska skiljas från den andra vårdnadshavaren utan beaktansvärt skäl. Den begränsningen finns redan enligt gällande rätt. Uttryckets innebörd diskuteras i remissen (s. 11 f.). Det är dock oklart i vad mån det rör sig om en beskrivning av gällande rätt eller om uttalanden som avses tillföra något nytt. Regeringen bör klargöra detta. I det senare fallet erinrar Lagrådet om vad som gäller om möjligheten att styra rättstillämpningen genom nya motivuttalanden till existerande lagtext (se t.ex. NJA II 1989 s. 370). Utdrag ur protokoll vid regeringssammanträde Närvarande: Statsministern , ordförande, och statsråden , , , , , Adelsohn , , , , , , , , Hatt, Ek, , , Regeringen beslutar proposition 2013/14:120 Straffansvaret vid egenmäktighet med barn