prop · H103121 · 2014-02-25 00:00:00 — Därmed kan t.ex. belopp förvärvade genom försäljning av smuggelgods, olovlig spritförsäljning, tagande av muta, koppleriverksamhet vara föremål för vinningshäleri. Förvärvet måste inte ske just genom att brottet begås, utan det är tillräckligt att förvärvet har sitt upphov i ett brott. Det innebär att även betalning (veder- 2013/14:121 lag) för att någon utfört brott kan vara ett brottsligt förvärv (2005 Till skillnad från vad som gäller vid sakhäleri är det inte enbart just den egendom som varit föremål för det brottsliga förvärvet som kan vara objekt för vinningshäleri. Även sådant som trätt i stället för egendomen som frånhänts annan eller på annat sätt förvärvats genom brott kan vara föremål för vinningshäleri. För ansvar fordras att gärningsmannen bereder sig själv av någon annans brottsliga förvärv och denna ska vara otillbörlig. Det måste föreligga ett orsakssamband mellan vinningen och det föregående brottsliga förvärvet (1942 s. 408). Att vinningen ska vara otillbörlig innebär en betydande begränsning av det kriminaliserade området. Transaktioner som sker till normalpris och med normal vinst faller därför utanför det straffbara området. Däremot är det straffbart att dra nytta av någon annans brottsliga förvärv genom att t.ex. betinga sig underpris vid köp av brottsobjektet. Straffskalan för häleri och häleriförseelse är densamma som för penninghäleri och penninghäleriförseelse. Således är straffet för häleri av normalgraden fängelse i högst . Om brottet är grovt är straffet fängelse lägst och högst . Om brott enligt 6 § är att anse som ringa ska enligt första stycket i 7 § i stället dömas för häleriförseelse. Straffet är böter eller fängelse . I andra stycket anges att den kan bestraffas för häleriförseelse som utan att omfattas av ansvar enligt 6 § andra stycket förvärvar eller tar emot något som skäligen kan antas vara frånhänt annan genom brott, som inte insåg men hade skälig anledning att anta att brott förelåg, eller som medverkat vid det brott varigenom egendomen frånhänts annan och inte insåg men hade skälig anledning att anta att brott förövades. Försök, förberedelse och stämpling till grovt häleri är straffbart enligt 9 kap. 11 § . 5.1.4Straff för penningtvättsåtgärder enligt andra bestämmelser Penningtvättsåtgärder kan, som framgått ovan, under vissa förutsättningar bestraffas som skyddande av brottsling (17 kap. 11 § BrB) eller enligt bestämmelserna i narkotikastrafflagen (1968:64). Ansvar kan också komma i fråga enligt lagen (1985:354) om förbud mot juridiskt eller ekonomiskt biträde i vissa fall. Om någon döljer den som förövat brott, hjälper honom eller henne att undkomma, undanröjer bevis om brottet eller på annat dylikt sätt motverkar att det uppdagas eller beivras döms, med undantag för ringa fall, för skyddande av brottsling. Det är såväl döljande av brottslingen som döljande av annans brottslighet som bestraffas. Straffet för skyddande av brottsling är böter eller fängelse i högst . För brott som bedöms som grovt är straffet fängelse, lägst och högst . Även den som inte insåg men hade skälig anledning att anta att den andre var brottsling, kan dömas till ansvar. Straffet är då böter. Bestämmelsen om skyddande av brottsling tar alltså inte specifikt sikte på att hjälpa en brottsling att dölja brottsutbytet, men i vissa fall kan den tillämpas på den som, utan otillbörlig för egen del, förvarar eller döljer annans brottsliga förvärv (1944 s. 631 och SvJT 1949 s. 181). situationer där även förutsättningarna för ansvar för häleri eller för penning- häleri är uppfyllda bör inte dömas för skyddande av brottsling (jfr prop. 1990/91:127 s. 55). Som narkotikabrott bestraffas inte enbart befattning med narkotika utan även att förvara eller befordra vederlag för narkotika (1 § 5 narkotikastraff- Med vederlag avses såväl egendom som ska användas för att be- tala narkotika som egendom som erhållits vid försäljning av narkotika. Befattningen med medlen är alltså straffbar även om de härstammar från ett redan fullbordat narkotikabrott (prop. 1982/83:141 s. 23 f.). kan en åtgärd som är att bedöma som narkotikabrott också uppfylla rek- visiten för penninghäleri. I sådana fall bör normalt dömas för narkotika- Förverkande är en särskild rättsverkan av brott och kan ske genom sakförverkande eller värdeförverkande. Innebörden av sakförverkande är att viss egendom förklaras förverkad, dvs. att ägaren eller rättighetsinnehavaren förlorar sin rätt till den aktuella egendomen, vilken i stället normalt tillfaller staten. Vid värdeförverkande avser förverkandeförklaringen i stället värdet av viss egendom. Ett värdeförverkande har därför formen av en förpliktelse för den enskilde att betala ett angivet belopp. I vissa fall är värdeförverkande subsidiärt till sakförverkande. Värdeförverkande kan aktualiseras då t.ex. stulen egendom är tillgänglig för förverkande. De grundläggande reglerna om förverkande finns i 36 kap. . Där regleras bl.a. vad som får förverkas och hos vem det får ske. Bestämmelserna i gäller, med vissa begränsningar, utan särskild hänvisning även vid förverkande på grund av brott enligt specialstraffrättsliga bestämmelser. Utbyte av brott ska förklaras förverkat, om det inte är uppenbart oskäligt. Detsamma gäller vad någon tagit emot som ersättning för kostnader i samband med ett brott, om mottagandet utgör brott enligt . I stället för det mottagna får dess värde förklaras förverkat. annat är särskilt föreskrivet, gäller dessa regler även vid brott enligt spe- cialstraffrättsliga bestämmelser, under förutsättning att det för brottet är föreskrivet fängelse (36 kap. 1 § BrB). Vid bedömningen av om det är uppenbart oskäligt att förverka utbyte av ett brott ska bl.a. beaktas om det finns anledning att anta att skade- ståndsskyldighet i anledning av brottet kommer att åläggas eller annars bli fullgjord (36 kap. 1 a § BrB). Med utbyte av brott förstås, vid tillämpning av förverkandereglerna, även egendom som har trätt i stället för utbyte, avkastning av utbyte samt avkastning av det som trätt i stället för utbyte (36 kap. 1 c § BrB). greppet utbyte omfattar såväl konkret egendom som någon kommit över 2013/14:121 genom brott som det till ett penningbelopp uppskattade värdet av vad som åtkommits (prop. 2004/05:135 s. 85 och prop. 1968:79 s. 76 och 79). Enligt en rad specialstraffrättsliga författningar kan förverkande ske även för brott för vilka det inte är föreskrivet fängelse . Det gäller t.ex. brott enligt narkotikastrafflagen (1968:64) och lagen (2000:1225) om straff för smuggling. Egendom som har använts som hjälpmedel vid brott enligt får förklaras förverkad, om det behövs för att förebygga brott eller om det annars finns särskilda skäl. Detsamma gäller egendom som varit avsedd att användas som hjälpmedel vid brott enligt , om brottet har fullbordats eller om förfarandet har utgjort ett straffbart försök eller en straffbar förberedelse eller stämpling. I stället för egendomen kan dess värde förklaras förverkat. Om inte annat är särskilt föreskrivet, kan förverkande enligt nu nämnda regler ske också i fråga om egendom som använts eller varit avsedd att användas som hjälpmedel vid brott enligt specialstraffrättsliga bestämmelser, under förutsättning att det för brottet är föreskrivet fängelse (36 kap. 2 § fjärde stycket BrB). Även egendom som har frambragts genom brott enligt eller egendom vars användande utgör sådant brott samt egendom som någon annars tagit befattning med på ett sätt som utgör sådant brott får förverkas (36 kap. 2 § andra stycket BrB). I stället för egendomen kan dess värde förklaras förverkat. Förverkande får ske endast om det är påkallat till förebyggande av brott eller på grund av andra särskilda skäl (NJA II 1968 s. 729). Möjligheten till förverkande i de fall det finns särskilda skäl (utan att det är påkallat för att förebygga fortsatt brottslighet) är avsedd att användas för att undvika stötande resultat, såsom att någon som fälls för brottet får behålla egendom som använts som hjälpmedel vid detta (NJA II 1968 s. 728). Utvidgningen av bestämmelsen till att inte enbart omfatta hjälpmedel och brottsprodukter utan även föremål som någon tagit befattning med på sätt som utgör brott infördes bl.a. för att få en klar regel om förverkande vid sådant brott som består i just användandet av ett visst föremål (NJA II 1968 s. 729). Det angavs i förarbetena vara oklart i vissa fall, om föremål som använts vid brott kunde anses utgöra hjälpmedel och därmed bli föremål för förverkande. Som exempel nämndes bilder och skrifter som spritts i strid med bestämmelsen om förledande av ungdom (16 kap. 12 § BrB), utrustning som någon tagit sådan befattning med som innebär olovlig kårverksamhet (18 kap. 4 § BrB) och en uniform som någon burit obehörigen och därmed gjort sig skyldig till föregivande av allmän ställning (17 kap. 15 § BrB). En utvidgning av bestämmelsen skulle enligt förarbetena skapa klarhet om att förverkande kunde ske av den egendom som varit föremål för brott. Vidare ansågs en utvidgning av regeln göra den bättre lämpad som förebild för specialstraffrätten. Utanför är det oftast fråga om förverkande av just sådana föremål vars användande utgör brott. Utöver vad som sagts får förverkande ske även av föremål som på grund av sin särskilda beskaffenhet och omständigheterna i övrigt kan befaras komma till brottslig användning (36 kap. 3 § BrB). tar sikte på typiska brottsverktyg och till skillnad från övriga förverkandeformer kan den tillämpas även om brott inte har begåtts. I det fall någon döms för ett brott som är av beskaffenhet att kunna ge utbyte och för vilket är föreskrivet fängelse , kan inte endast utbyte av det brott som domen avser förklaras förverkat utan också annan egendom eller dess värde, om det framstår som klart mera sannolikt att den utgör utbyte av brottslig verksamhet än att så inte är fallet (utvidgat förverkande). Sådant förverkande kan dessutom komma i fråga då någon döms för vissa uppräknade brottstyper med en lägre straffskala, förutsatt att brottet har varit av beskaffenhet att kunna ge utbyte (36 kap. 1 b § BrB). Vad som kan bli föremål för förverkande är egendom som utgör utbyte av brottslig verksamhet. Därmed krävs inte, till skillnad från vad som är fallet vid utbytesförverkande enligt 1 §, att det som förverkas kan knytas till ett visst konkret brott. Åklagaren behöver därmed inte ange eller bevisa från vilket eller vilka enskilda brott som egendomen härrör eller på annat sätt precisera vari den brottsliga verksamheten bestått. Inte heller krävs för förverkande att den som döms för det förverkandeutlösande brottet själv varit delaktig i eller haft kännedom om den brottsliga verksamheten (prop. 2007/08:68 s. 95). Åklagaren har bevisbördan för att den egendom som yrkas förverkad utgör utbyte av brottslig verksamhet, men beviskravet för sambandet mellan egendomen och den brottsliga verksamheten är lägre än vad som normalt gäller i brottmål. För att förverkande ska få ske är det tillräckligt att det framstår som klart mera sannolikt att egendomen utgör utbyte av brottslig verksamhet än att så inte är fallet. Detta innebär dels att vad åklagaren påstår måste vara sannolikt i sig, dels att sannolikheten för påståendet på ett tydligt sätt ska överträffa sannolikheten för att det förhåller sig på motsatt sätt (a. prop. s. 95). Det saknar betydelse om den som talan om förverkande riktas mot döms som gärningsman eller som anstiftare eller medhjälpare. Av tredje stycket framgår också att domen inte behöver avse ett fullbordat brott. Utvidgat förverkande får inte beslutas om det är oskäligt. Vid bedömningen av om ett förverkande är oskäligt bör domstolen beakta bl.a. om straffvärdet av det förverkandeutlösande brottet är lågt. Ett förverkande skulle i så fall kunna vara oskäligt, i synnerhet om det förverkandeutlösande brottet är något av de i bestämmelsen särskilt uppräknade brotten. I särskild mån gäller detta om åtalet för brottet endast delvis leder till bifall (a. prop. s. 96 f.). Möjligheten att underlåta förverkande enligt den aktuella bestämmelsen är vidare än vid t.ex. förverkande enligt 36 kap. 1 § , enligt vilket ett underlåtande kräver att ett förverkande skulle vara uppenbart oskäligt. Hos vem förverkande får ske Förverkande av egendom eller dess värde enligt 36 kap. 1 och 2–4 §§ får ske hos a) gärningsmannen eller annan som medverkat till brottet, b) den i vars ställe gärningsmannen eller annan medverkande var, c) den som genom brottet beretts eller näringsidkare som 2013/14:121 avses i 4 § eller d) den som efter brottet förvärvat egendomen genom bodelning eller på grund av arv eller testamente eller genom gåva eller som efter brottet förvärvat egendomen på annat sätt och då haft vetskap om eller skälig anledning till antagande om egendomens samband med brottet. Om egendomen vid brottet inte tillhörde någon i kategorierna a–c får den inte förklaras förverkad. Den som har beretts genom brottet anses också ha ägt egendomen vid brottet (36 kap. 5 § BrB). Utvidgat förverkande får ske hos gärningsmannen eller annan som medverkat till det brott som förverkandet grundas på, den som förvärvat egendomen genom bodelning eller på grund av arv eller testamente eller genom gåva, eller den som förvärvat egendomen på annat sätt och då haft vetskap om eller skälig anledning till antagande om egendomens samband med brottslig verksamhet (36 kap. 5 a § BrB). Inom specialstraffrätten finns regler om att förverkande kan riktas mot annan person än vad som är fallet enligt (prop. 2007/08:68 s. 36). Förverkande på grund av brott sker vanligen genom en förverkandeförklaring som meddelas av domstol. I samband med strafföreläggande och föreläggande av ordningsbot ska eventuellt förverkande föreläggas den misstänkte till godkännande (48 kap. 2 § tredje stycket RB). När en fråga om förverkande tas upp i samband med åtal för det brott som förverkandet grundar sig på, regleras förfarandet av de allmänna reglerna om rättegången i brottmål. Rör förverkandefrågan i stället någon som inte är tilltalad för brott, regleras förfarandet i lagen (1986:1009) om förfarandet i vissa fall vid förverkande m.m. Enligt huvudregeln prövas förverkandefrågan i dessa fall av allmän domstol efter särskild talan. regler om åtal för brott på vilket inte kan följa svårare straff än böter ska då tillämpas (2 §). Åklagare kan pröva en fråga om förverkande av sådan egendom som tagits i beslag, om det som ska förverkas inte uppgår till betydande belopp eller det finns andra skäl mot ett sådant förfarande. Om värdet av beslagtagen egendom som ska förverkas uppgår till mindre än en tiondels basbelopp, eller om egendomen saknar saluvärde, får också polis besluta om förverkande, om det är uppenbart att förutsättningarna för förverkande är uppfyllda. Den som är missnöjd med en polis eller åklagares beslut om förverkande kan anmäla missnöje mot beslutet. Åklagaren kan inom en månad från missnöjesanmälan väcka talan vid domstol, som då slutligt avgör saken. Väcks inte sådan talan ska det beslagtagna återlämnas (3 §). När talan om utvidgat förverkande ska föras mot någon annan än den som åtalats för det förverkandeutlösande brottet ska talan väckas i särskild ordning enligt lagen (2008:369) om förfarandet vid förverkande av utbyte av brottslig verksamhet i vissa fall. Frågan prövas av allmän domstol efter särskild talan i enlighet med regler om åtal för brott för vilket är föreskrivet fängelse (2 §). En särskild talan om utvidgat förverkande ska väckas från det att domen i målet om det förverkandeutlösandebrottet vunnit laga kraft (3 §). För att underlätta utredningen av brott och för att säkra verkställighet av bl.a. ett förverkat belopp eller för att säkra egendom som kan komma att förverkas på grund av brott finns det straffprocessuella tvångsmedel som kvarstad och beslag. Reglerna i 26 kap. om kvarstad och den tillfälliga åtgärden förvar har till syfte att säkra verkställighet av ekonomiska förpliktelser, t.ex. ett värdeförverkande, som kan komma att ådömas den misstänkte. Genom reglerna om beslag i 27 kap. kan föremål säkras, bl.a. för att möjliggöra ett framtida sakförverkande. Det gäller föremål som skäligen kan antas ha betydelse för utredning om brott (eller utredning om förverkande av utbyte av brottslig verksamhet enligt 36 kap. 1 b § ) eller vara avhänt någon genom brott eller förverkat på grund av brott. Pengar som påträffas kan normalt inte tas i beslag (JO 1997/98 s. 72). Medan beslut om beslag kan riktas mot föremål, kan kvarstad beslutas mot en misstänkt persons egendom. Kvarstad förutsätter alltså till skillnad från beslag att någon person skäligen kan misstänkas för brott. Genom beslag säkras vissa föremål medan det vid kvarstad normalt blir en fråga för att på verkställighetsstadiet avgöra vilken av den misstänktes egendom som ska beläggas med kvarstad. Alla typer av egendom, såväl fast som lös, kan beläggas med kvarstad. Förutsättningarna för att besluta om förvar enligt 26 kap. 3 § är desamma som när det gäller kvarstad. Genom ett förvarsbeslut kan också viss egendom som tillhör den misstänkte säkras tillfälligt men beslutet förfaller när rätten beslutar om kvarstad och rätten ska normalt inte peka ut viss egendom utan endast egendom av visst värde (26 kap. 1 och 4 §§ och JO 1997/98 s. 73). Vid sidan av straffprocessuella tvångsmedel finns även andra åtgärder som specifikt tar sikte på att förhindra penningtvätt. Som framgår nedan i avsnitt 5.2.1 är en verksamhetsutövare enligt 3 kap. 1 § lagen (2009:62) om åtgärder mot penningtvätt och finansiering av terrorism (penningtvättslagen) skyldig att dels rapportera transaktioner som kan misstänkas utgöra ett led i penningtvätt eller finansiering av terrorism, dels avstå från att utföra sådana transaktioner. Om det inte är möjligt att låta bli att utföra en misstänkt transaktion eller om den vidare utredningen annars skulle försvåras får transaktionen utföras och rapport lämnas i efterhand. Förbudet att genomföra transaktionen kvarstår alltså enligt huvudregeln till dess rapportering till (Finanspolisen) om den misstänkta transaktionen skett (prop. 2008/09:70 s. 196). Utöver de åtgärder som redogjorts för ovan finns inte någon möjlighet för Finanspolisen, , någon annan myndighet eller annat organ att avbryta eller fördröja en transaktion som misstänks utgöra ett led En särskild utredare tillkallades 1995 för att utreda vilka åtgärder som kunde och borde vidtas för att effektivisera bekämpningen av penning- tvätt och annan kvalificerad ekonomisk brottslighet (dir. 1995:132). uppdraget ingick att överväga införandet av en möjlighet att frysa till- gångar hos ett institut eller i annan verksamhet som omfattas av penning- Frysning kunde enligt utredningens direktiv definieras som en möjlighet att stoppa eller senarelägga en transaktion. I betänkandet SOU 1997:36 föreslog (1995 års penningtvättsutredning) att de befintliga reglerna skulle skärpas i flera hänseenden och att reglerna, såväl de administrativa som de straffrätts- liga, skulle tas in i en ny lag mot penningtvätt. I lagen skulle bl.a. införas ett särskilt penningtvättsbrott med sikte på förfaranden med medel som härrör från brott eller brottslig verksamhet av allvarligare slag. som härrörde från skattebrott skulle omfattas. Vid ringa brott skulle dömas för penningtvättsförseelse och vid grovt brott för grovt penning- Även grov vårdslöshet vid yrkesmässig rådgivning i penning- tvättssammanhang föreslogs bli straffbelagda. Utredningen föreslog även att en frysningsmöjlighet skulle införas efter- som de befintliga tvångsmedlen inte uppfyller det syfte man vill uppnå i Frysningsåtgärden utformades som en säkerhetsåt- gärd i tiden före det att förundersökning har inletts, i gränslandet mellan administrativa åtgärder och straffrättsliga tvångsåtgärder. åtgärden innebar att i de fall ett företag hade lämnat uppgifter till Finans- polisen om en misstänkt transaktion, skulle det vara förhindrat att genom- föra transaktionen innan det hade fått ett medgivande från Finanspolisen eller förflutit sedan uppgifter lämnades utan att företaget under- rättats om att frysning skulle begäras. Om Finanspolisen inte lämnade sitt medgivande till en transaktion, skulle ärendet anmälas till åklagare som hade att pröva om åtgärden att stoppa transaktionen skulle be- stå (frysning). En frysning skulle enligt förslaget kunna bestå i högst två dygn räknat från åklagarens beslut. Därefter skulle åtgärden antingen hä- vas eller övergå i annat ordinärt tvångsmedel. Det skulle inte vara möjligt att förlänga tiden. En förutsättning för att beslut om frysning skulle få fattas var att åtgärden uppvägde det intrång eller men i övrigt som åtgär- De flesta remissinstanserna delade utredningens bedömning att det fanns ett behov av en möjlighet att frysa transaktioner, men en del bedömde att vissa frågor behövde utredas vidare. Ett fåtal remissinstanser avstyrkte De ansåg i huvudsak att förslaget inte var förenat med till- räckliga rättssäkerhetsgarantier samt att det fanns risk för att beslut om frysning kunde orsaka stora skador för den som drabbades av ett sådant. Regeringen delade i prop. 1998/99:19 utredningens bedömning att det behövdes en särskild straffbestämmelse om penningtvätt men ansåg att det av systematiska och praktiska skäl vore olämpligt att föra in en sådan bestämmelse i penningtvättslagen. Enligt regeringen var det inte möjligt att undvika att tillämpningsområdet för bestämmelserna om häleri och straff- bar penningtvätt delvis sammanföll. I stället för att den nya straffbestäm- melsen skulle benämnas penningtvättsbrott, som utredningen föreslagit, ansåg regeringen att benämningen penninghäleri var lämplig. att markera att den nya straffbestämmelsen skiljde sig från penningtvätt enligt penningtvättslagen och i stället visa på anknytningen till häleribrott- Regeringen föreslog därför att de nuvarande straffbestämmelserna om penninghäleri och penninghäleriförseelse i 9 kap. 6 a och 7 a §§ brottsbal- ken skulle införas. När det gällde förslaget om ett frysningsinstitut fann regeringen att frågan krävde ytterligare överväganden. Frågan har inte varit föremål för ytterligare överväganden . I departementspromemorian Nationell mobilisering mot den grova orga- niserade brottsligheten – överväganden och förslag (Ds 2008:38) anfördes att ett frysningsinstitut framstår som än mer angeläget än när pen- ningtvättsutredning presenterade sitt betänkande. I lagen (2009:62) om åtgärder mot penningtvätt och finansiering av terrorism (penningtvättslagen) finns bestämmelser om administrativa åtgärder som syftar till att förhindra att finansiell verksamhet och annan näringsverk- samhet utnyttjas för penningtvätt och finansiering av terrorism. Penningtvättslagen bygger på att verksamhetsutövare (se nedan) ska anta ett riskbaserat förhållningssätt. Det betyder att risker ska bedömas och si- tuationer hanteras olika beroende på de specifika riskerna för penning- tvätt och finansiering av terrorism. Verksamhetsutövare ska, för att inle- da eller upprätthålla affärsförbindelser, ha tillräcklig kännedom om sina kunder och fortlöpande följa upp sina affärsförbindelser (2 kap.). ska verksamhetsutövare bl.a. ha riskbaserade rutiner för att förhindra att verksamheten utnyttjas för penningtvätt eller finansiering av terrorism och för att skydda anställda från hot eller fientliga åtgärder till följd av att de utför sina skyldigheter enligt lagen (5 kap.). Lagen innehåller regler om bl.a. uppgifts- och granskningsskyldighet (3 kap. 1 §). Enligt dessa ska en verksamhetsutövare granska transaktion- er för att kunna upptäcka sådana som den misstänker eller har skälig grund att misstänka utgör ett led i penningtvätt eller finansiering av terrorism. Om misstanken kvarstår efter en närmare analys ska verksamhetsut- övaren utan dröjsmål skicka en rapport till , inom vil- ken Finanspolisen är mottagare av rapporterna. I rapporten ska uppgifter om alla omständigheter som kan tyda på penningtvätt eller finansiering av terrorism anges.