prop · H103198 · 2014-03-20 00:00:00 — Detsamma gäller om det över huvud taget inte skulle vara möjligt att eliminera eller i tillräcklig mån reducera effekterna av funktionshindret genom stöd- och anpassningsåtgärder. När det gäller yrkespraktik är arbetsgivarens skyldigheter i fråga om skäliga stöd- och anpassningsåtgärder typiskt sett mindre långtgående än vid anställning, eftersom med yrkespraktik inte innebär samma typ av nära avtalsrelation som en anställning och sådan praktik dessutom normalt pågår än en anställning Sedan reglerna trädde i kraft har endast ett fåtal fall prövats i domstol. Arbetsdomstolens dom AD 2010 nr 13 handlar om en synskadad kvinna som sökte anställning hos som handläggare av ärenden om sjukpenning och sjukersättning. Hon nekades anställningen med hänvisning till sitt funktionshinder. Arbetsdomstolens konstaterade att den sammantagna utredningen inte gav belägg för att en omprogram- mering av ärendehanteringssystemet enbart för den arbetssökandes räkning hade kunnat åstadkomma att hon själv kunnat navigera i systemet. Det skulle ändå krävts stödåtgärder för att hon skulle ha kunnat tillgodogöra sig den information hon sökt. Den föreslagna proceduren att med hjälp av utskrifter, skanner och översättning till ordbehandlingsprogram, tillgängliggöra all behövlig information framstod, enligt Arbetsdomstolens mening, i sig som en alltför tidsödande och omfattande åtgärd. Sammanfattningsvis kom Arbetsdomstolen fram till att det var visat att det inte varit skäligt att skulle ha vidtagit de stöd- och anpassningsåtgärder som hade behövts för att sätta den arbetssökande i en jämförbar situation med den för personer utan hennes funktionshinder. AD 2011 nr 25 handlar om en hos Arbetsförmedlingen inskriven arbetssökande som deltog i ett arbetsmarknadspolitiskt program. Den arbetssökande nekades med hänvisning till sin synskada praktik vid ett vårdhem. Arbetsdomstolen ansåg att en utformning av praktiken som innebar att den arbetssökande en stor del av tiden skulle fått gå bredvid någon annan inte var en sådan stöd- och anpassningsåtgärd som varit skälig att kräva. Vidare ansåg Arbetsdomstolen att detta rent faktiskt inte heller innebar att den arbetssökande sattes i stånd att själv utföra de förekommande sysslorna på det sätt som en praktik förutsätter. Sammantaget gjorde Arbetsdomstolen den bedömningen att det inte framkommit att bolaget genom skäliga stöd- och anpassningsåtgärder kunnat se till att den arbetssökande kom i en jämförbar situation med den för personer utan hans funktionshinder. AD 2012 nr 51 handlar om en arbetstagare med funktionshinder som arbetat som säljare eller biträde på halvtid i en matvarubutik och som sades upp från sin anställning på grund av arbetsbrist. Frågan i målet var bl.a. om arbetsgivaren fullgjort sin skyldighet att vidta skäliga stöd- och anpassningsåtgärder och om arbetsgivaren fullgjort sin rehabiliteringsskyldighet. Arbetsdomstolen konstaterade att ett arbetshjälpmedel såsom en fjädrande vagn sannolikt skulle underlätta för arbetstagaren vid upplockning av varor. Det hade emellertid av den utredning som lagts fram i målet inte framgått att det fanns något hjälpmedel som kunde underlätta för arbetstagaren att greppa varor. När det gällde arbetsanpassningen att först sortera varorna, ansåg Arbetsdomstolen, att det inte var skäligt att kräva av arbetsgivaren att butiken organiserades på så sätt att varorna först skulle sorteras för att den aktuella arbetstagaren sedan skulle kunna plocka endast lätta varor. Det sagda ledde till att Arbetsdomstolen fann att arbetsgivaren fullgjort vad som kunde krävas när det gäller skyldigheten avseende rehabiliteringsåtgärder samt stöd- och anpassningsåtgärder beträffande arbetstagaren. Hon hade alltså inte, konstaterade , med hjälp av skäliga stöd- och anpassningsåtgärder kunnat komma i en jämförbar situation med en person utan funktionshinder. AD 2013 nr 78 handlar om en bussförare som drabbats av hjärninfarkt. Efter genomförd arbetsträning och i samband med återgång i lönearbete sades han upp från sin anställning. Tvisten gällde bl.a. frågan om uppsägningen stod i strid mot bestämmelsen om skäliga stöd- och anpassningsåtgärder i diskrimineringslagen. Att erbjuda bussföraren arbete på ett halvtidsschema med eftermiddagstider hade enligt Arbetsdomstolen 2013/14:198 inte varit tillräckligt för att försätta honom i jämförbar situation med bussförare utan motsvarande funktionshinder. För att bussföraren skulle klara av att arbeta halvtid hade det enligt Arbetsdomstolen krävts ytterligare anpassningar i syfte att åstadkomma en lugn och stimulifattig miljö. Enligt Arbetsdomstolens mening var det i det närmaste omöjligt eller i vart fall förenat med stora svårigheter för bussbolaget att anpassa arbetet som bussförare så att det tillgodosåg bussförarens behov av tid för återhämtning och av en lugn och stimulifattig miljö. För att åstadkomma en sådan arbetsanpassning skulle hans arbete ha behövt anpassas i fråga om såväl arbetstider, busslinjer som busstyper. Sådana anpassningar hade även riskerat att medföra beaktansvärda försämringar av andra bussförares arbetsförhållanden. Det var därför, enligt Arbetsdomstolens mening, inte skäligt att kräva att bussbolaget skulle ha vidtagit åtgärder för att bussföraren skulle komma i en jämförbar situation med bussförare utan motsvarande funktionshinder. Enligt 2 kap. 5 § andra stycket diskrimineringslagen gäller diskrimineringsförbudet även i det fall en utbildningsanordnare genom skäliga åtgärder i fråga om lokalernas tillgänglighet och användbarhet kan se till att en person med funktionshinder, som söker eller har antagits till utbildning enligt högskolelagen (1992:1434) eller till utbildning som kan leda fram till en examen enligt lagen (1993:792) om tillstånd att utfärda vissa examina, kommer i en jämförbar situation med personer utan sådant funktionshinder. I förarbetena till diskrimineringslagen utvecklas innebörden av denna bestämmelse (prop. 2007/08:95 s. 199–200 och s. 507– 508). Skyldigheten att vidta anpassningsåtgärder är således begränsad till att gälla för universitet och högskolor med statlig huvudman när de bedriver utbildning enligt högskolelagen samt till enskilda utbildningsanordnare när de bedriver utbildning som kan leda fram till en examen enligt lagen om tillstånd att utfärda vissa examina. Vad gäller kravet på typen av anpassningsåtgärder är det, till skillnad från vad som gäller inom arbetslivet, begränsat till lokalernas tillgänglighet och användbarhet. Det kan vara fråga om förändringar av lokalernas utformning, såsom höga trösklar, heltäckningsmattor, avsaknad av hiss, placering av dörröppnare, utformning av toalettutrymmen och liknande. Det kan också handla om god ventilation för den som är allergiker, teleslingor och god akustik för personer med nedsatt hörsel, synskadades behov av kontrast och förstärkt belysning. (2010:900) kan tjäna som vägledning för vilken typ av åtgärder som ska övervägas. Tillgänglighet till och användbarhet av exempelvis kurslitteratur, andra läromedel eller hjälpmedel i studierna omfattas inte. Högskolans ansvar för att vidta anpassningsåtgärder är, liksom i arbetslivet, begränsat till vad som kan anses skäligt. Vad som är skäligt får bedömas från fall till fall. En viktig faktor är kostnaden för att vidta åtgärden. Kostnaden ska ställas i relation till högskolans ekonomiska situation, dvs. bedömningen ska ta sikte på förmågan att bära kostnaden. Även förhållandena på högskolan bör kunna få betydelse. för faktisk möjlighet att vidta en åtgärd och vilka ansträngningar krävs? Vilken effekt förväntas den vidtagna åtgärden få för den funktionshind- Prop. 2013/14:198 rades möjligheter att genomföra sina studier? hindrade personen att kunna genomföra studierna effektivare än om åtgärden inte vidtas? Vållas högskolan annan olägenhet till följd av åtgärdsskyldigheten? Kan åtgärderna medföra betydande olägenheter under en eventuell installation eller byggnation? Hur snabbt förväntas åtgärden kunna vidtas? De anpassningsåtgärder som kan vara i och för sig lämpliga för att kompensera ett funktionshinder kan i det enskilda fallet kräva mer tid, större kostnader eller större förändringar än vad som kan vara rimligt att kräva. Om effekten endast blir marginell bör det, sammantaget med en kostnad som inte är obetydlig, typiskt sett peka på att det inte skäligen kan krävas att högskolan vidtar anpassningsåtgärden. Av betydelse är också vilken omfattning utbildningen har. Är det fråga om t.ex. kortare kurser, kan detta förhållande tala för att det inte är skäligt att kräva att högskolan vidtar åtgärden i fråga. Den nya (2010:900) trädde i kraft . upphörde (1987:10) och lagen (1994:847) om tekniska egenskapskrav på byggnadsverk, m.m. att gälla. trädde också den nya plan- och byggförordningen (2011:338) i kraft. upphävdes plan- och byggförordningen (1987:383), förordningen (1991:1273) om funktionskontroll av ventilationssystem, förordningen (1994:1215) om tekniska egenskapskrav på byggnadsverk, m.m. och förordningen (1999:371) om kontroll av hissar och vissa andra motordrivna anordningar i byggnadsverk. Krav på tillgänglighet och användbarhet för personer med nedsatt rörelse- och orienteringsförmåga I 8 kap. (PBL) finns krav på tillgänglighet och användbarhet vad gäller den fysiska miljön. Kraven gäller i förhållande till personer med nedsatt rörelse- och orienteringsförmåga. Begreppet nedsatt rörelse- och orienteringsförmåga är inte definierat i lagen men av förarbetena framgår att det omfattar, förutom rörelsesvårigheter, t.ex. nedsatt syn- och hörselförmåga (prop. 1985/86:1 s. 492). I byggregler (föreskrifter och allmänna råd) finns mera preciserade exempel på vad som avses med nedsatt rörelse- och orienteringsförmåga (BFS 2011:6, BBR 18, avsnitt 3:1). Som exempel på nedsatt rörelseförmåga nämns nedsatt funktion i armar, händer, bål och ben liksom dålig balans. Vidare anges att personer med nedsatt rörelseförmåga kan behöva använda t.ex. rullstol, rollator eller käpp. Som exempel på nedsatt orienteringsförmåga nämns nedsatt syn, hörsel eller kognitiv förmåga beroende av t.ex. utvecklingsstörning eller hjärnskada. Reglerna om tillgänglighet och användbarhet i 8 kap. PBL gäller i fråga om byggnader, tomter och allmänna platser. I 2 kap. finns bestämmelser om allmänna och enskilda intressen som ska beaktas vid bl.a. planläggning. Utgångspunkten är enligt 2 kap. 3 § 2 att planläggning enligt lagen, med hänsyn till natur- och kulturvärden, miljö- och klimat- 2013/14:198 aspekter samt mellankommunala och regionala förhållanden, ska främja en från social synpunkt god livsmiljö som är tillgänglig och användbar för alla samhällsgrupper. Med byggnad avses i PBL en varaktig konstruktion som består av tak eller av tak och väggar och som är varaktigt placerad på mark eller helt eller delvis under mark eller är varaktigt placerad på en viss plats i vatten samt är avsedd att vara konstruerad så att människor kan uppehålla sig i den. Med byggnadsverk avses en byggnad eller annan anläggning. En byggnad ska enligt 8 kap. 1 § 3 vara tillgänglig och användbar för personer med nedsatt rörelse- och orienteringsförmåga. Kraven ska uppfyllas på så sätt att de vid nybyggnad uppfylls för hela byggnaden, vid ombyggnad uppfylls för hela byggnaden eller, om detta inte är rimligt, den betydande och avgränsbara del av byggnaden som påtagligt förnyas genom ombyggnaden, och vid annan ändring av en byggnad än ombyggnad uppfylls i fråga om ändringen. Hinder mot tillgänglighet till eller användbarhet av lokaler dit allmänheten har tillträde ska dock alltid avhjälpas, om hindret med hänsyn till de praktiska och ekonomiska förutsättningarna är enkelt att avhjälpa. Ett byggnadsverk ska enligt 8 kap. 4 § 8 ha de tekniska egenskaper som är väsentliga i fråga om tillgänglighet och användbarhet för personer med nedsatt rörelse- eller orienteringsförmåga. Kraven ska uppfyllas vid nybyggnad, ombyggnad och annan ändring av en byggnad än ombyggnad, och underhåll och på ett sådant sätt att de kan antas komma att fortsätta att vara uppfyllda under en ekonomiskt rimlig livslängd. De egenskapskrav som ska uppfyllas är de krav som gäller när uppförandet eller ändringen görs. Kraven gäller också i fråga om andra anläggningar än byggnader. Kraven på tillgänglighet och användbarhet i 8 kap. 1 § 3 och 8 kap. 4 § 8 gäller inte i fråga om en arbetslokal, om kraven är obefogade med hänsyn till arten av den verksamhet som lokalen är avsedd för, ett fritidshus med högst två bostäder och tillgänglighet till ett en- eller tvåbostadshus, om det med hänsyn till terrängen inte är rimligt att uppfylla kraven. Begreppen tillgänglighet och användbarhet är kopplade till innebörden av att den byggda miljön ska vara tillgänglig och användbar för personer med nedsatt rörelse- och orienteringsförmåga. I förarbetena till PBL utvecklas vad det innebär att bostäder och lokaler blir tillgängliga för personer med nedsatt rörelse- och orienteringsförmåga. Här framgår att byggnader ska vara inrättade så att besökare med nedsatt rörelse- eller orienteringsförmåga ska kunna ta sig fram. Det innebär främst krav på utformning och färgsättning av förflyttningsvägar, t.ex. ramper, korridorer och dörrar och på lämplig utformning av bl.a. toaletter och kapprum. Detta innebär emellertid också krav på en lämplig utformning och placering av strömbrytare, manöverorgan för hissar och dylikt med hänsyn till rullstolsburnas och synskadades behov. Skyltar, symboler och texter ska lätt kunna upptäckas och vara lättlästa. Dörrar, glasportar och utskjutande byggnadsdelar i kommunikationsutrymmen ska utföras så att de är lätta att se och inte medför risk för olycksfall för synskadade. bostäder och lokaler ska vara inrättade så att de kan användas av personer med nedsatt rörelse- eller orienteringsförmåga innebär att sådana utrymmen inte bara ska vara tillgängliga för besök utan också permanent ska kunna brukas av sådana personer. Vidare ska bostäder utformas på sådant sätt att de kan bli en fullvärdig bostad för den som t.ex. är rullstolsburen eller har nedsatt orienteringsförmåga. I 3 kap. 3–5 §§ plan- och byggförordningen (PBF) finns bestämmelser om utformningskrav på byggnadsverk avseende tillgänglighet och användbarhet. Av 3 kap. 25 § framgår att bestämmelser om vissa byggnaders tillgänglighet och användbarhet för personer med nedsatt rörelse- och orienteringsförmåga finns i förordningen (2011:339) om handikappanpassning av vissa byggnader. byggregler (föreskrifter och allmänna råd) BFS 2011:6, BBR 18, innehåller föreskrifter och allmänna råd till PBL och PBF. Föreskrifterna behandlar bl.a. tillgängliga och användbara entréer till byggnader och tillgänglighet och användbarhet i byggnader. Även i föreskrifter och allmänna råd om avhjälpande av enkelt avhjälpta hinder till och i lokaler dit allmänheten har tillträde och på allmänna platser (BFS 2011:13, HIN 2) ges ytterligare vägledning om vad som måste åtgärdas för att den byggda miljön ska anses vara tillgänglig och användbar. I byggnader som innehåller lokaler dit allmänheten har tillträde och på allmänna platser ska, enligt 8 kap. 2 § andra stycket och 12 § andra stycket PBL, hinder mot tillgänglighet eller användbarhet för personer med nedsatt rörelse- och orienteringsförmåga alltid avhjälpas om hindret med hänsyn till de praktiska och ekonomiska förutsättningarna är enkelt att avhjälpa, s.k. enkelt avhjälpta hinder. Vad som avses med lokaler dit allmänheten har tillträde (s.k. publika lokaler) framgår inte av lagtexten. Av förarbetena till PBL (prop. 2009/10:170 s. 263) framgår att det är svårt att göra en definition som träffar rätt. Syftet med reglerna är att få till stånd ett mer öppet och tillgängligt samhälle där alla ska ha möjlighet att delta på lika villkor. En precisering skulle kunna medföra att enkelt avhjälpa hinder inte avhjälps trots att de borde avhjälpas. Frågan om allmänheten ska anses ha tillträde till en viss lokal bör lämnas åt rättstillämpningen som med hänsyn till bestämmelsernas syfte bör leda till en från tillgänglighetssynpunkt generös bedömning. Frågan huruvida ett hinder är enkelt att avhjälpa ska avgöras utifrån de praktiska och ekonomiska förutsättningarna för avhjälpandet. Praktiska svårigheter handlar om det som fysiskt behöver göras för att avhjälpa hindret medan ekonomiska svårigheter handlar om kostnaderna för avhjälpandet och förmågan att bära kostnaderna (prop. Beträffande vem som bör svara för avhjälpandet anges i förarbetena till PBL att det inte alltid är fastighetsägaren som är ansvarig för eller förfogar över ett aktuellt hinder. Det skulle också kunna vara en verksamhetsutövare som exempelvis hyr en lokal. Ansvarsfördelningen mellan fastighetsägaren och verksamhetsutövaren bör, anförde regeringen, bedömas i varje enskilt fall. Avgörande för vem som bär ansvaret för att 2013/14:198 ett hinder avhjälps bör vara vem som har den rättsliga rådigheten över hindret (prop. 2009/10:170 s. 263). har utarbetat föreskrifter och allmänna råd om avhjälpande av enkelt avhjälpta hinder till och i lokaler dit allmänheten har tillträde och på allmänna platser (BFS 2011:13, HIN 2). Av dessa framgår att hinder ska avhjälpas så snart det inte är orimligt med hänsyn till de praktiska och ekonomiska förutsättningarna. De ekonomiska konsekvenserna får inte bli orimligt betungande för fastighetsägaren, lokalhållaren eller näringsidkaren. Frågan om ett hinder är enkelt att avhjälpa bör ständigt omprövas. Bedömningen av ett och samma hinder kan variera; ett hinder som inte bedöms som enkelt avhjälpt kan senare bedömas vara det om förutsättningarna ändras. De praktiska förutsättningarna handlar om det som fysiskt behöver göras för att avhjälpa hindret. Förutsättningarna på platsen påverkar bedömningen; ett hinder kan vara enkelt avhjälpt i en situation men inte i en annan. Exempelvis kan det vara enkelt att komplettera eller ersätta två till tre trappsteg med en ramp om det finns tillräckligt med utrymme, medan det kan vara svårt att göra det i en trång miljö med smala trottoarer. De ekonomiska förutsättningarna handlar om kostnaderna för avhjälpandet och förmågan att bära kostnaderna. Exempelvis kan kostnaden för samma åtgärd vara orimligt betungande för en ägare, men hanterbar för en annan ägare med andra ekonomiska ramar. Tillsyn, kontroll och påföljder Av 10 kap. 5 § PBL framgår att en byggherre ska se till att varje bygg-, rivnings- och markåtgärd som byggherren utför eller låter utföra genomförs i enlighet med de krav som gäller för åtgärden enligt PBL eller föreskrifter eller beslut som har meddelats med stöd av lagen. Om åtgärden är lov- eller anmälningspliktig, ska byggherren se till att den kontrolleras enligt den kontrollplan som fastställer i startbeskedet. Med byggherre avses den som för egen räkning utför eller låter utföra projekterings-, byggnads-, rivnings- eller markarbeten (1 kap. 4 § PBL). Tillsynen över PBL utövas av regeringen, och den eller de statliga myndigheter i övrigt som regeringen bestämmer och av (tillsynsmyndigheterna). Tillsynsmyndigheterna ska samarbeta med varandra samt med sådana statliga och kommunala organ som fullgör uppgifter av betydelse för tillsynsverksamheten. En tillsynsmyndighet ska pröva förutsättningarna för och behovet av att ingripa eller besluta om en påföljd enligt 11 kap., så snart det finns anledning att anta att någon inte har följt en bestämmelse i PBL, i föreskrifter, domar eller andra beslut som har meddelats med stöd av lagen eller i EU-förord- ningar som rör frågor inom lagens tillämpningsområde. (11 kap. 3 och Om en byggherre, ägare, nyttjanderättshavare, väghållare, kontrollan- svarig, sakkunnig eller huvudman för en allmän plats låter bli att vidta en åtgärd och därigenom bryter mot en skyldighet enligt PBL eller föreskrifter eller beslut som har meddelats med stöd av lagen, får förelägga denne att inom vidta åtgärden (åtgärdsföreläggande) (11 kap. 19 §). Föreläggandet får förenas med vite (11 kap. 37 §). Om ett föreläggande enligt 11 kap. 19 § inte följs, får byggnads- nämnden besluta att åtgärden ska genomföras på den försumliges be- Prop. 2013/14:198 kostnad och hur det ska ske (11 kap. 27 §). Av 2 kap. 1 § arbetsmiljölagen (1977:1160) framgår att arbetsförhållan- den ska anpassas till människors olika förutsättningar i fysiskt och Enligt förarbetena ska hänsyn tas till den enskilde arbetstagarens ålder, yrkesvana och övriga individuella förutsättningar. Arbetsbördan ska ges rimliga proportioner, både i fråga om fysisk och Exempelvis bör inte en arbetstagare åläggas ett ansvar som han eller hon inte har utbildning för eller känner sig kapabel att klara av. Vid planering av arbetsmiljön måste beaktas att människor är olika och att arbetshandikapp är vanliga i arbetslivet (jfr prop. 1976/77:149 och prop. 1990/91:140 s. 44). Detta kallas generell arbets- Enligt 3 kap. 3 § arbetsmiljölagen ska arbetsgivaren genom att anpassa arbetsförhållandena eller vidta annan lämplig åtgärd ta hänsyn till arbetstagarens särskilda förutsättningar för arbetet. läggning och anordnande ska beaktas att människors förutsättningar att utföra arbetsuppgifter är olika. Det anges i förarbetena att genom bestämmelserna förtydligas arbetsgivarens skyldighet att anpassa arbets- förhållandena till arbetstagarens särskilda förutsättningar och att även i övrigt ta hänsyn till arbetstagarens särskilda förutsättningar för arbetet. Att ta hänsyn till arbetstagarens särskilda förutsättningar kan t.ex. inne- bära en bedömning i det enskilda fallet av om arbetstagaren behöver särskilda personella stödinsatser eller individriktade åtgärder i miljön. Som exempel anges tekniska åtgärder eller anpassning av arbetsredskap, men även arbetsorganisatoriska frågor och åtgärder för att förbättra den psykosociala arbetsmiljön kan komma i fråga (jfr prop. 1990/91:140 s. 45 och 46). Avsikten är dock inte att varje arbetsplats och arbetsuppgift måste anpassas till de olika förutsättningarna hos varje enskild individ. vissa fall kan det exempelvis vara en lämpligare lösning att i första hand försöka bereda en anställd andra och mer lämpliga arbetsuppgifter inom ramen för anställningen. Detta förhållande får dock inte leda till att omplaceringslösningen av bekvämlighetsskäl väljs före arbetsmiljö- Det finns en gräns för hur mycket man kan kräva av en Det är omöjligt att i lagen klart avgränsa ansvaret. heterna att anpassa arbetsvillkoren har dock ökat genom den tekniska utvecklingen och genom allt bättre kunskaper inom rehabiliteringsom- Detta måste också avspeglas i vad man kan kräva av arbetsgivaren. (a. prop. s. 46 och 47). Arbetsgivaren ska se till att det i verksamheten finns en på lämpligt sätt organiserad arbetsanpassnings- och rehabiliteringsverksamhet för full- 2013/14:198 görande av de uppgifter som enligt arbetsmiljölagen och enligt 30 kap. socialförsäkringsbalken vilar på arbetsgivaren (3 kap. 2 a § tredje stycket arbetsmiljölagen). utövar tillsyn över att arbetsmiljölagen och föreskrifter som meddelats med stöd av lagen följs (7 kap. 1 § arbetsmiljölagen). Arbetsmiljölagens påföljdssystem är en kombination av straffhot, vite och sanktionsavgifter. Däremot innehåller lagen inga bestämmelser om skadestånd eller motsvarande ersättning såvitt nu är av intresse. För att säkra efterlevnaden av arbetsmiljölagens bestämmelser kan meddela de förelägganden eller förbud som behövs för att lagen eller föreskrifter som har meddelats med stöd av lagen ska följas (7 kap. 7 §). I beslutet kan sätta ut vite. Om arbetsgivaren inte vidtar en åtgärd enligt ett föreläggande, får vidare besluta om rättelse på arbetsgivarens bekostnad. Besluten kan överklagas till förvaltningsdomstol. Den som uppsåtligen eller av oaktsamhet bryter mot ett föreläggande eller förbud som har meddelats med stöd av lagen kan dömas till böter eller fängelse i högst . För vissa överträdelser kan också utfärdas en föreskrift om att arbetsgivaren ska betala en sanktionsavgift.