prop · H20337 · 2014-12-17 00:00:00 — Sådana objektiva förhållanden torde emellertid enligt regeringens uppfattning i stor utsträckning utgöras av den tilltalades agerande under förundersökningen, dvs. framför allt vilka uppgifter denne har lämnat. Därmed torde skillnaden i praktiken vara liten i förhållande till ett system som tar sin utgångspunkt i omfattningen av en gärningsmans medverkan vid utredningen. En annan sak är att medverkan vid utredningen typiskt sett kan anses ge uttryck för ett avståndstagande från den brottsliga handlingen. Mot denna bakgrund framstår det som en lämpligare ordning att bedömningen tar sin utgångspunkt i omfattningen av den tilltalades medverkan snarare än dennes avsikter med sitt agerande. Vilken grad av medverkan bör krävas för att strafflindring ska medges? En grundläggande förutsättning för strafflindring vid medverkan till utredning av egen brottslighet bör, som påpekats av både BRU och , vara att den tilltalades uppgifter har haft någon konkret betydelse för utredningen. Frågan är vilken grad av medverkan som bör krävas. I lagrådsremissen föreslogs att bestämmelsen ska utformas på så sätt att en förutsättning för strafflindring ska vara att den tilltalade har lämnat uppgifter som är av väsentlig betydelse för utredningen av brottet. Lagrådet har anfört att en sådan utformning innebär att effektivitetsskäl synes ha hamnat i förgrunden, både vid avgränsningen av tillämpningsområdet och vid bedömningen av vilken strafflindring som ska ges. Om förslaget är avsett att väsentligen styras av effektivitetshänsyn avviker det från övriga strafflindringsgrunder i paragrafen och bör inte placeras i 29 kap. 5 § . däremot är att bestämmelsen ska inriktas på att ge utrymme för att av humanitetsskäl skapa förutsättningar för en straffmätning som framstår som skälig och rättvis i det enskilda fallet anser Lagrådet att lagtextens utformning bör övervägas ytterligare i syfte att åstadkomma en sådan tillämpning. När det gäller frågan om vilken strafflindring som ska ges i ett enskilt fall utvecklar regeringen skälen för sin bedömning nedan. När det gäller frågan om bestämmelsens placering och närmare utformning gör regeringen följande överväganden. Den föreslagna strafflindringsgrunden är, som redovisats ovan, motiverad av flera skäl. Enligt regeringen är det rimligt och motiverat att en tilltalad som medverkat till utredningen av det egna brottet och vars agerande ger uttryck för ansvarstagande och ånger får tillgodoräknas detta vid påföljdsbestämningen. Att skapa förutsättningar för strafflindring i en sådan situation är därmed väl förenligt med syftet med regleringen av billighetsskälen. Till det kommer att en sådan ordning även kan bidra till en effektivare utrednings- och lagföringsprocess. Som även framgått av det föregående (se avsnitt 4.1) har det i förarbetena och genom uttalanden av getts uttryck för viss restriktivitet när det gäller användning av strafflindringsgrunderna i 29 kap. 5 § . Det har bl.a. framhållits att regleringen ska användas med försiktighet och att den normalt inte bör tillämpas om det inte finns skäl för en påtaglig justering av påföljdsbestämningen. Detta kan sammanfattas så att de omständigheter som föreligger måste vara av viss kvalitet för att medföra strafflindring. Utformningen av regleringen i 29 kap. 5 § första stycket kan sägas återspegla detta synsätt. Således krävs att den tilltalade till följd av brottet drabbats av en ”allvarlig kroppsskada” (punkten 1), att den tilltalade drabbas ”oskäligt hårt” av ett straff utmätt efter brottets straffvärde (punkten 6) samt att ”ovanligt ” har förflutit sedan brottet begicks (punkten 7). Även de strafflindringsgrunder som tar sikte på den tilltalades eget agerande kan sägas ge uttryck för nämnda synsätt, i den meningen att det krävs ett visst mått av uppoffring från den tilltalades sida för att strafflindring ska komma i fråga, dvs. att denne frivilligt angett sig själv (punkten 3) eller agerat för att förebygga, avhjälpa eller begränsa en skada som brottet gett upphov till eller riskerar att ge upphov till (punkten 2). Mot denna bakgrund anser regeringen i likhet med och att det är rimligt att den tilltalades medverkan vid utredningen bör nå upp till en förhållandevis kvalificerad nivå för att kunna resultera i strafflindring. Det förslag som lämnades i lagrådsremissen ger tydligt uttryck för det. Regeringen delar således inte Lagrådets uppfattning att en utformning av lagtexten i enlighet med det nu sagda skulle innebära att effektivitetsskäl hamnar i förgrunden. Tvärtom ligger en sådan utformning, mot den ovan angivna bakgrunden, väl i linje med såväl den nuvarande regleringen av strafflindringsgrunderna som lagstiftarens och Högsta domstolens uttalanden om dess tillämpningsområde. Vidare kan noteras att såväl BRU som har ansett det vara en förutsättning för tillämpning av deras förslag att den tilltalades medverkan är av viss dignitet. Enligt ska domstolen vid bedömningen bl.a. väga in omfattningen av den tilltalades åtgärder och uppoffringar. 2014/15:37 Eftersom regleringen i den nuvarande lydelsen av 29 kap. 5 § genomgående syftar till omständigheter hänförliga till den egna brottsligheten är det enligt regeringens mening inte nödvändigt att i lagtexten särskilt framhålla att medverkan ska avse utredningen av det egna brottet. Någon risk för missuppfattningar kan inte anses finnas. I enlighet med vad som har sagts bör bestämmelsen utformas på det sätt som föreslogs i lagrådsremissen, nämligen att en förutsättning för strafflindring ska vara att den tilltalade har lämnat uppgifter som är av väsentlig betydelse för utredningen av brottet. Tillämpningsområdet för en ny strafflindringsgrund Strafflindring ska alltså kunna komma i fråga om den tilltalade har lämnat uppgifter som är av väsentlig betydelse för utredningen av brottet. Med detta avses att uppgifterna lett till att utredningen i något väsentligt avseende har påskyndats eller underlättats. En relevant medverkan bör normalt innefatta att den tilltalade lämnat en utförlig redogörelse för händelseförloppet eller lämnat annan information av betydelse för utredningsarbetet. Det kan t.ex. i en utredning om ekonomisk brottslighet röra sig om en redogörelse för ekonomiska transaktioner eller beträffande stöldbrottslighet ett påvisande var stöldgods finns. Strafflindring kan emellertid inte komma i fråga i alla situationer där den misstänkte i och för sig är villig att medverka. Utredningsläget kan ibland vara sådant att det inte är möjligt, oavsett den misstänktes ambitioner. Bestämmelsen är i konsekvens med vad som sagts ovan inte tillämplig om den tilltalade blivit tagen på bar gärning eller erkänner brott i ett skede då det redan finns övertygande bevisning om hans eller hennes skuld. Inte heller om den tilltalades medverkan har begränsat sig till för utredningen mer perifera uppgifter bör frågan om strafflindring aktualiseras. Saken kan sammanfattas så att ju bättre bevisläget i utredningen är desto mindre är utrymmet för den misstänkte att kunna bidra på ett sådant sätt att strafflindring kan komma i fråga. I det sammanhanget finns det anledning att knyta an till den strafflindringsgrund som tar sikte på frivillig angivelse (punkten 3). Det kan antas att ju tidigare i en utredning misstankarna pekar på en specifik person desto mindre blir utrymmet för denne, om han eller hon ångrar sig, att ge uttryck för detta genom att ange sig själv. Detta torde vara uteslutet för den gärningsman som tas på bar gärning. Några remissinstanser, däribland , , och , har riktat kritik mot förslaget och påtalat att det kan leda till orättvisa resultat på så vis att personer som har begått brott som är enklare att utreda allmänt hamnar i ett sämre läge än de som gjort sig skyldiga till mer svårutredd brottslighet. Det kan visserligen antas att den föreslagna strafflindringsgrunden i större utsträckning kommer att tillämpas vid mer svårutredd brottslighet. Det framstår som naturligt med tanke på att det är i sådana fall som den tilltalades uppgifter kan komma att ha störst betydelse för utredningen. Detta utesluter dock inte att strafflindring kan komma i fråga även i andra fall. Även utredning av brottslighet som inte hör till den mest avancerade eller svårutredda kan ju underlättas eller påskyndas påtagligt om den tilltalade bidrar på ett konstruktivt sätt. Det förhållandet att en tillämpning av den nu föreslagna bestämmelsen i en del fall är utesluten med hänsyn till bevisläget i utredningen bör enligt regeringens mening inte medföra att välgrundade strafflindringsskäl lämnas obeaktade. Närmare om erkännande som förutsättning för strafflindring En särskild fråga rör vilken betydelse som ett erkännande bör tillmätas. Som framgått ovan ska det för strafflindring krävas att den tilltalade lämnat uppgifter av väsentlig betydelse för utredningen. Det kan antas att en ny strafflindringsgrund som tar sikte på utredningsmedverkan framför allt kommer att aktualiseras vid erkänd brottslighet. och anser regeringen att ett erkännande dock inte i sig bör vara tillräckligt för strafflindring utan det krävs, som angetts i föregående avsnitt, att den tilltalade även lämnat andra uppgifter som är till gagn för utredningen, t.ex. en utförlig redogörelse för händelseförloppet i fråga. Som påpekats av , och kan det å andra sidan finnas situationer då frånvaron av ett erkännande inte bör hindra tillämpning av bestämmelsen. Att den tilltalade förnekat brottet på grund av att han eller hon inte delar åklagarens rättsliga bedömning i något avseende kan utgöra exempel på en sådan situation. Det kan t.ex. gälla olika syn på brottsrubriceringen. Ett erkännande bör alltså inte heller vara en nödvändig förutsättning för strafflindring. Enligt regeringens mening bör tyngdpunkten vid bedömningen, som angetts ovan, i stället ligga på om den tilltalade har bidragit till utredningen av de faktiska omständigheterna kring brottet. Vissa remissinstanser, bl.a. och , har invänt att den föreslagna strafflindringsgrunden kan förväntas medföra tillämpningsproblem. Så sägs kunna bli fallet när den tilltalade erkänner endast delar av en gärning eller, vid flerfaldig brottslighet, vissa gärningar men inte andra. Det har också framförts att det överhuvudtaget kan vara svårt för domstolarna att värdera den tilltalades medverkan vid utredningen. Frågan om det i det enskilda fallet finns anledning att medge strafflindring och i så fall i vilken utsträckning ska avgöras av domstolen efter en bedömning av samtliga omständigheter i det föreliggande fallet. Fokus bör ligga på om den tilltalade sammantaget har bidragit till utredningen på ett sådant sätt att det är motiverat med strafflindring. Att en tilltalad erkänt endast delar av en gärning bör därmed inte nödvändigtvis medföra att tillämpning av bestämmelsen är utesluten. Om den tilltalade erkänt vissa gärningar men inte andra bör utgångspunkten vara att en separat bedömning görs för varje brott. I vilken omfattning ska strafflindring medges? Frågan om strafflindring ska medges och i vilken utsträckning avgörs, liksom beträffande övriga s.k. billighetsskäl, av domstolen. Förutsättningarna för strafflindring har redogjorts för ovan. Om sådana förutsättningar föreligger ska domstolen således medge strafflindring. Generellt gäller för alla billighetsskäl att de ska beaktas ”i skälig omfattning”. Högsta domstolens uttalande om att regleringen normalt inte bör tillämpas om den inte talar för en påtaglig justering av påföljdsbestämningen kan ge viss vägledning för bedömningen (NJA 2010 s. 592, se avsnitt 4.1). På så sätt kan, som framhållits av bl.a. , strafflindringen fungera som ett incitament för den misstänkte att medverka till utredningen av den egna brottsligheten. I lagrådsremissen anfördes att en utgångspunkt vid bedömningen, som angett, bör vara att nedsättningen ska stå i proportion till framför allt graden av medverkan och brottets straffvärde. Lagrådet har, som nämnts ovan, anfört att det förhållandet att strafflindringen som utgångspunkt ska ställas i relation till omfattningen av den tilltalades medverkan innebär att effektivitetshänsyn synes ha hamnat i förgrunden. Regeringen kan inte instämma i den synpunkten. Det kan inledningsvis noteras att såväl BRU som förespråkat att strafflindringen ska ställas i relation till bl.a. omfattningen av den tilltalades medverkan. Eftersom den föreslagna straff- lindringsgrunden tar sikte på utredningsmedverkan synes det vara naturligt att graden av medverkan även får betydelse för strafflindringens omfattning på samma sätt som tyngden av ett billighetsskäl rent allmänt Vidare torde det enda sättet att kunna bedöma graden av ansvarstagande hos en gärningsman vara genom objektivt konstaterbara förhållanden, dvs. Regeringen anser mot denna bakgrund att det inte finns anledning att avvika från den bedömning som gjordes i lagrådsremissen. Brottslighetens straffvärde och graden av medverkan bör således vara utgångspunkten vid bedömningen av strafflindringen. storleken av straffnedsättningen kan det vid allvarlig brottslighet där den tilltalade har medverkat i stor omfattning därmed bli fråga om en relativt omfattande strafflindring sett eller till och med år. Det är förstås inte möjligt att närmare precisera hur stor nedsättningen ska vara i det enskilda fallet. Frågan ska avgöras med beaktande av samtliga omständigheter, vilka kan variera från fall till fall. Information till den misstänkte En fråga som aktualiseras är om den misstänkte inom ramen för förundersökningen bör informeras i någon särskild ordning om möjligheten till strafflindring samt om det bör dokumenteras att sådan information har lämnats. Varken BRU eller , men däremot några av remissinstanserna, har berört frågan närmare. Hovrätten över och och har gett uttryck för att den misstänkte bör ges information om möjligheten till angett att 20 § förundersökningskungörelsen (1947:948) bör komplet- teras med ett krav på att det av förundersökningsprotokollet ska framgå bl.a. hur den misstänkte blev informerad om innebörden av bestämmelsen, vad som sades, under vilka förhållanden och vilka som Detta för att eliminera risken för att den tilltalade falskeligen erkänner eller lämnar felaktiga uppgifter på grund av felaktiga förespeglingar om fördelar eller för att denne känt sig hotad En näraliggande fråga, vilken berörts av , , handlar om risken för att den misstänkte, med en sådan ordning som föreslås, kan hamna i en förhandlingssituation gentemot polis eller åklagare. Frågan om det i ett enskilt fall finns förutsättningar att medge en lindrigare påföljd än vad brottets svårhet motiverar avgörs av domstolen. Strafflindringsgrunden ska inte förväxlas med en åtalsuppgörelse, eller vad som på engelska brukar kallas för plea-bargaining. Förslaget innebär inga förändringar i fråga om förundersöknings- eller åtalsplikt. Som angetts ovan innebär det inte någon skyldighet eller tvång att bidra till utredningen. Det är alltså inte fråga om att den misstänkte ska hamna i en förhandlingssituation med åklagaren eller polisen. Det nu sagda hindrar dock inte att det under förundersökningen kan lämnas information till den misstänkte om att det finns en möjlighet till strafflindring vid medverkan till utredningen. Sådan information står inte i strid med bestämmelsen om otillbörliga förhörsmetoder i 23 kap. 12 § . I den mån information lämnas ska den dock vara saklig och det bör tydliggöras att det är domstolen som förfogar över påföljdsfrågan. Mot den bakgrunden, och då sådan information endast skulle avse en upplysning om innehållet i gällande rätt, kan det ifrågasättas om en skyldighet att dokumentera informationslämnandet skulle fylla någon större funktion. Något behov av att komplettera reglerna i förundersökningskungörelsen kan därför inte anses finnas. Underlaget för domstolens bedömning Det kan inledningsvis noteras att det ligger på parterna, framför allt den tilltalade eller dennes försvarare, att uppmärksamma domstolen på förhållanden som kan ha betydelse för tillämpningen av någon av strafflindringsgrunderna i 29 kap. 5 § första stycket . När det gäller frågan om underlaget för domstolens bedömning har BRU föreslagit att det ska antecknas särskilt i förundersökningsprotokollet om den misstänkte har medverkat till utredningen och i så fall på vilket sätt. I linje med det föreslår beredningen ett tillägg i 20 § förundersökningskungörelsen. Såväl som har invänt mot förslaget och hänvisat till att det skulle te sig främmande att i förundersökningsprotokollet ta in omdömen av detta slag från åklagaren. Åklagarens synpunkter bör enligt dem i stället lämnas antingen i stämningsansökan eller i slutanförandet. Även har ställt sig tveksam till en sådan ordning. Av 20 § förundersökningskungörelsen följer att det i ett förundersökningsprotokoll bl.a. ska antecknas berättelser av hörda personer samt det som i övrigt är av betydelse. Vidare ska ett förundersökningsprotokoll enligt 22 § förundersökningskungörelsen avfattas så att det ger en trogen bild av vad som förekommit vid förundersökningen av betydelse för målet. Av innehållet i ett korrekt utformat förundersökningsprotokoll bör därmed, som påpekat, framgå om den tilltalade har bidragit till utredningen och i så fall på vilket sätt. Om parterna är oense i frågan om den tilltalades medverkan torde därmed förundersökningsprotokollet utgöra ett gott underlag för domstolens bedömning. Ett särskilt utlåtande från åklagaren i protokollet skulle i ett sådant läge knappast fylla någon större funktion; det speglar 2014/15:37 ju endast åklagarens uppfattning i saken. Det framstår som lämpligare att parterna framför sina synpunkter vid sakframställningen, slutanförandet eller annars inom ramen för rättegången. Regeringen anser därför sammanfattningsvis att det inte bör göras en sådan komplettering av förundersökningskungörelsen med uppgifter om den misstänktes medverkan i utredningen som BRU har föreslagit. Regeringen har för avsikt att på lämpligt sätt följa upp tillämpningen av den nu föreslagna bestämmelsen. En utgångspunkt bör vara att en sådan uppföljning kan initieras från ikraftträdandet. 6 Strafflindring vid sanktionskumulation Regeringens förslag: Möjligheten till strafflindring vid sanktionskumulation förtydligas genom att det införs en ny strafflindringsgrund som anger att rätten vid straffmätningen i skälig omfattning ska beakta om ett straff utmätt efter brottets straffvärde skulle framstå som oproportionerligt strängt med hänsyn till andra rättsliga sanktioner till följd av brottet. förslag överensstämmer i sak med regeringens. I förhållande till utredningens förslag har endast en mindre redaktionell ändring gjorts. Remissinstanserna: En klar majoritet av remissinstanserna, t.ex. , Hovrätten över och , Justitiekanslern och , har tillstyrkt förslaget eller inte haft något att invända mot det. har avstyrkt förslaget att en bestämmelse om strafflindring vid sanktionskumulation ska omfatta förverkande och påtalat att det skulle strida mot grunderna bakom förverkandebestämmelsen att ett förverkande skulle få konsekvenser för påföljdsbestämningen. har i övrigt bl.a. anfört att det är viktigt att den straffrättsliga påföljden så långt möjligt ligger fast samt att det inte bör vara självklart att ytterligare sanktioner ska leda till en ”rabatt” vad gäller själva påföljden. I stället skulle domstolarna kunna ges en möjlighet att överväga hur mycket det utmätta straffet ska påverka en företagsbot eller längden av ett näringsförbud. har påtalat att det bör övervägas om inte lagtexten kan utformas med utgångspunkten att förverkande endast i undantagsfall får påverka påföljden. Som skäl för det har myndigheten anfört följande. Att återta vinster från brottslig verksamhet har varit ett uttalat mål för hela den av regeringen initierade myndighetsgemensamma satsningen mot grov och organiserad brottslighet. Detta arbete undergrävs om förverkande leder till lägre straff. Det kan således i många fall ifrågasättas om straffnedsättning till följd av förverkande av brottsutbyte ska kunna ske. Skälen för regeringens förslag Det är viktigt att sanktionskumulation uppmärksammas av domstolarna För att påföljdssystemet ska vara trovärdigt bör ett brott mötas av en reaktion som står i proportion till brottets allvar. Å andra sidan bör reaktionen med hänsyn till bl.a. humanitetsprincipen inte vara mer ingripande än nödvändigt. En grupp av strafflindringsgrunder tar därför sikte på sanktionskumulation, dvs. att den tilltalade utöver straffet också drabbas av andra sanktioner med anledning av den brottsliga gärningen. För att uppnå balans mellan olika sanktioner är det viktigt att domstolen gör en helhetsbedömning vid påföljdsbestämningen – eller, i förekommande fall, i samband med att den andra sanktionen beslutas – och väger in samtliga sanktioner till följd av brottet. Av 29 kap. 5 § första stycket 4 och 5 följer att ett sådant beaktande ska ske vid s.k. utvisningsmen och arbetsrättsliga följder eller hinder eller synnerlig svårighet i yrkes- och näringsutövning. Därutöver kan domstolen med stöd av punkten 8 beakta även andra fall av sanktionskumulation och medge strafflindring om det anses vara befogat. Som framgått ovan (avsnitt 4.1) har lagstiftaren i vissa fall, såsom när det gäller förverkande, anvisat att hänsynstagandet inte i första hand ska ske vid påföljdsbestämningen utan i samband med att den andra sanktionen beslutas. I andra fall, t.ex. vid företagsbot, är det i stället förutsatt att hänsynstagandet som regel ska ske vid påföljdsbestämningen. I ytterligare andra fall har ett hänsynstagande kunnat ske antingen vid påföljdsbestämningen eller i samband med att den andra sanktionen beslutas beroende på i vilken ordning de olika besluten meddelas. Det har tidigare gällt t.ex. skattetillägg. Som nämnts ovan har Utredningen om rättssäkerhet i skatteförfarandet lämnat förslag till lösning av frågan om förbud mot dubbla förfaranden i brottmål som innebär att prövningen av de två olika typerna av sanktioner samordnas i ett förfarande i allmän domstol. En särskild bestämmelse om sanktionskumulation införs i förtydligande syfte Som angetts ovan är det viktigt att domstolen vid påföljdsbestämningen eller, i förekommande fall, i samband med att en annan sanktion beslutas, beaktar samtliga sanktioner som uppstår till följd av brottet så att den samlade reaktionen blir välavvägd och proportionerlig. Av utredningens redogörelse framgår att sanktionskumulation är relativt vanligt förekommande. Det framstår dock som oklart om olika former av sanktionskumulation uppmärksammas och beaktas av domstolarna på ett konsekvent och enhetligt sätt. I syfte att åstadkomma en mer enhetlig rättstillämpning finns det därför enligt regeringens bedömning skäl att tydliggöra att det kan finnas anledning att beakta även andra sanktioner än de som uttryckligen anges i första stycket 4 och 5 samt därigenom bidra till att förhållandena uppmärksammas i ökad utsträckning. Det bör därför införas en ny punkt i bestämmelsen om strafflindringsgrunder i 29 kap. 5 § som tar sikte på sanktionskumulation. Avsikten är emellertid inte att förändra den gällande ordningen, varken avseende vilka typer av sanktioner som bör tillmätas betydelse, i vilket led ett hänsynstagande bör ske eller vilket genomslag strafflindrings- 2014/15:37 grunden ska få vid påföljdsbestämningen. Det gäller t.ex. såväl i fråga om näringsförbud och företagsbot, som berört, som förverkande. Beträffande förverkande innebär det, som både och gett uttryck för, att vad som slagits fast i såväl förarbeten som praxis även fortsättningsvis ska gälla, dvs. att ett hänsynstagande, om sådant bedöms vara befogat, som utgångspunkt ska ske vid beslut om förverkande och inte vid påföljdsbestämningen. Endast om en eftergift eller jämkning av förverkandet inte är möjlig eller lämplig, exempelvis om förverkandet är avsett att motverka fortsatt brottslighet, ska hänsyn till förverkandet tas vid påföljdsbestämningen (se närmare avsnitt 4.1).