prop · H103243 · 2014-06-26 00:00:00 — Ingen ändring i sak är alltså avsedd. Kapitlet är dispositivt i vissa fall av s.k. fri fart, dvs. utrikes transporter som faller utanför Haag-Visbyreglernas tillämpningsområde. Andra stycket motsvarar det hittillsvarande första stycket andra meningen. Av det nya tredje stycket framgår att de tvingande reglerna ska tillämpas i inrikes fart i och i konventionsfart, dvs. sådan utrikes fart som faller under Haag-Visbyreglernas tillämpningsområde (se kom- mentaren till 1 §), oavsett vilket lands lag som i övrigt ska tillämpas på avtalet. Det innebär att de tvingande reglerna i dessa fall gäller även när utländsk rätt ska tillämpas på avtalet enligt I-förordningen. I konventionsfart har dock parterna möjlighet att avtala att lagen i en annan bestämd konventionsstat ska tillämpas i stället. Då gäller det landets lag fullt ut. De tvingande svenska styckegodsreglerna ska där- emot – trots förordningen – tillämpas, om parterna har avtalat att lagen i en icke-konventionsstat ska tillämpas. Fjärde stycket motsvarar det hittillsvarande tredje stycket. De hittillsvarande andra och fjärde styckena flyttas till den nya 4 a §. Övriga ändringar är språkliga. 4 a § Det som sägs i 4 § gäller inte 5, 8–11 och 14–23 §§ och utgör inte heller hinder mot att det tas in bestämmelser i transportavtalet om gemensamt haveri. 2013/14:243 Transportören får även utöka sitt ansvar och sina förpliktelser enligt detta kapitel. Om det, med hänsyn till godsets ovanliga beskaffenhet eller tillstånd eller de särskilda förhållanden eller villkor under vilka transporten ska utföras, är skäligt att genom avtal inskränka transportörens ansvarighet eller utvidga transportör- ens rättigheter enligt detta kapitel, ska ett sådant avtal gälla. I paragrafen, som är ny och motsvarar de hittillsvarande andra och fjärde styckena i 4 §, anges vissa undantag från den tvingande regleringen i 4 § (se vidare prop. 1993/94:195 s. 214 f.). Övervägandena finns i avsnitt 8.2. Paragrafen har tillkommit av redaktionella skäl med anledning av de ändringar som görs i 4 §. Någon ändring i sak är inte avsedd. 61 § Trots 60 § första stycket får parterna genom skriftligt avtal komma överens om att tvister ska hänskjutas till avgörande genom skiljedom. Som en del av skiljeavtalet gäller alltid att skiljeförfarandet efter kärandens val ska äga rum i en av de stater där en ort som anges i 60 § första stycket är belägen. Bestämmelserna i 60 § andra och tredje styckena ska också tillämpas. Första stycket gäller inte om vare sig den avtalade lastningshamnen eller den avtalade eller faktiska lossningshamnen ligger i , , eller . Paragrafen innehåller särskilda regler för skiljeförfaranden som gäller tvister om styckegodstransporter. Övervägandena finns i avsnitt 8.2. I första stycket upphävs lagvalsregeln för skiljeförfaranden. Det finns alltså inte längre någon särskild lagvalsregel för dessa fall. Övriga ändringar är språkliga. 14 kap. Om befraktning av fartyg och definitioner 1 § Detta kapitel är tillämpligt på avtal om hel- och delbefraktning av fartyg. Bestämmelserna om resebefraktning gäller också konsekutiva resor när annat inte har angetts. I detta kapitel avses med bortfraktare: den som genom avtal för befordran av gods bortfraktar ett fartyg till annan, befraktaren, avlastare: den som avlämnar godset för lastning, resebefraktning: befraktning där frakten ska beräknas för resa, konsekutiva resor: ett visst antal resor som utförs efter varandra enligt ett befraktningsavtal som avser ett bestämt fartyg, tidsbefraktning: befraktning där frakten ska beräknas för tid, delbefraktning: befraktning som gäller mindre än ett helt fartyg eller än en full last när certeparti används. I paragrafen regleras befraktningsreglernas tillämpningsområde och vissa grundläggande begrepp inom befraktningsområdet. i avsnitt 8.3. Enligt första stycket ska kapitlet tillämpas på avtal om hel- och del- befraktning av fartyg. De lagvalsregler som har tillkommit genom nor- diskt samarbete upphävs. Ändringarna innebär att befraktningsreglerna gäller, när svensk rätt ska tillämpas på avtalet (se dock 2 § tredje Prop. 2013/14:243 stycket). Om det finns en lagkonflikt, bestäms lagvalet av I-förord- Förordningen innehåller en särskild lagvalsregel för transport- avtal (artikel 5, se avsnitt 4 och 8.3). Övriga ändringar är språkliga. 2 § Detta kapitel tillämpas inte i den utsträckning som något annat följer av avtalet, av praxis som har utbildats mellan parterna eller av handelsbruk eller annan sedvänja som måste anses bindande för parterna. Vid resebefraktning i inrikes fart i och i fart mellan , , och får 27 § inte åsidosättas genom avtal till nackdel för avlastare, resebefraktare eller mottagare. Detsamma gäller 19 kap. 1 § första stycket 5 och fjärde stycket. I befraktningsavtalet får dock tas in bestämmelser om gemensamt haveri. Vid befraktning i fart som avses i 13 kap. 4 § första stycket får 18 § om utfärdande av konossement inte åsidosättas genom avtal till nackdel för avlast- aren. I inrikes fart i gäller det som följer av tredje stycket oavsett vilket lands lag som i övrigt ska tillämpas på avtalet. Detsamma gäller i sådan konventionsfart som avses i 13 kap. 1 §, dock inte om parterna har avtalat att avtalet ska vara underkastat lagen i en annan bestämd stat som är bunden av den konvention som anges i 13 kap. 1 §. Att detta kapitel inte heller får åsidosättas genom avtal i vissa andra fall följer av 5 §. I paragrafen anges i vilka fall de i huvudsak dispositiva befraktnings- reglerna är tvingande. Övervägandena finns i avsnitt 8.3. I andra stycket upphävs den särskilda lagvalsregeln för inrikes fart i , och . Av tredje stycket följer att 18 §, som reglerar utfärdande av ombord- konossement, är tvingande i sådan fart som anges i 13 kap. 4 §. Detta motsvarar vad som gäller . I det nya fjärde stycket anges emellertid att bestämmelsen i inrikes fart i och i utrikes fart som faller under Haag-Visbyreglernas tillämp- ningsområde ska tillämpas, oavsett vilket lands lag som i övrigt ska tillämpas på avtalet. Det innebär att den tvingande regleringen i dessa fall utsträcks till att gälla även när utländsk rätt ska tillämpas på avtalet. Detta gäller dock inte i sådan fart som faller under Haag-Visbyreglernas tillämpningsområde, om parterna har avtalat att lagen i en annan konven- tionsstat ska tillämpas. I sådant fall gäller det landets lag fullt ut. Bestäm- melsen om ombordkonossement ska däremot – trots I-förordningen – tillämpas, om parterna har avtalat att lagen i en icke-konventionsstat ska tillämpas (se vidare kommentaren till 13 kap. 4 §). Femte stycket motsvarar det hittillsvarande fjärde stycket. Övriga ändringar är språkliga. Denna lag träder i kraft . Lagändringarna börjar tillämpas . 2013/14:243 Genom ändringarna anpassas svensk lag till I-förordningen. Av följer att förordningen är direkt tillämplig i och har företräde framför nationella regler. Förordningen ska tillämpas på avtal som har ingåtts eller senare (artikel 28). Förord- ningen gäller alltså, trots de äldre svenska lagvalsreglerna, . Detta framgår direkt av förordningen och inte av någon särskild över- gångsbestämmelse. Övervägandena finns i avsnitt 12. 14.4Förslaget till lag om upphävande av lagen (1998:167) om tillämplig lag för avtalsförpliktelser Härigenom föreskrivs att lagen (1998:167) om tillämplig lag för avtalsför- pliktelser ska upphöra att gälla vid utgången av . Lagen om tillämplig lag för avtalsförpliktelser införlivar Romkonven- tionen i svensk rätt. Genom förevarande lag upphävs lagen vid utgången av . I-förordningen är universellt tillämplig (artikel 2), vilket innebär att den lag som utpekas ska tillämpas oavsett om det är lagen i ett land som omfattas av förordningen eller inte. Detta innebär att I-förordningens lagvalsregler är tillämpliga även i förhållande till t.ex. , som är part i Romkonventionen men som inte omfattas av förordningen. Av följer att den tillämpas på avtal som har ingåtts eller senare (artikel 28). Förordningens regler tillämpas alltså, trots de äldre svenska bestämmelserna, redan för avtal som har ingåtts därefter. Detta framgår direkt av förordningen och inte av någon särskild övergångsbestämmelse. Den upphävda lagen ska dock, enligt allmänna principer, alltjämt tillämpas på avtal som har ingåtts – då lagen trädde i kraft – till och med . För tiden därefter gäller I-förordningen. Övervägandena finns i avsnitt 9 och 12. 14.5 Förslaget till lag om ändring i lagen (2002:562) om elektronisk handel och andra informationssamhällets tjänster 7 § Bestämmelserna i 3–5 §§ påverkar inte parters frihet att välja tillämplig lag för sitt avtal eller frågor om tillämplig lag för försäkringsavtal av de slag som avses i artikel 7 i och rådets förordning (EG) nr 593/2008 av om tillämplig lag för avtalsförpliktelser (I). Av paragrafen framgår att det finns vissa situationer när bestämmelserna om den s.k. ursprungslandsprincipen i 3–5 §§ inte tillämpas (se vidare 2001/02:150 s. 115 f.). Övervägandena finns i avsnitt 7. Ändringen i paragrafen är en följd av att lagvalsregler för försäkrings- avtal nu finns i I-förordningen. Den hittillsvarande hänvisningen till lagen (1993:645) om tillämplig lag för vissa försäkringsavtal ersätts av Prop. 2013/14:243 motsvarande hänvisning till artikel 7 i förordningen. Denna lag träder i kraft . Lagändringen börjar tillämpas . Det hänvisas till kom- mentaren till ikraftträdandebestämmelsen i lagen om tillämplig lag för vissa försäkringsavtal. Övervägandena finns i avsnitt 12. 14.6Förslaget till lag om ändring i fastighetsmäklarlagen (2011:666) 3 § Lagen tillämpas oavsett var fastigheten är belägen, om en väsentlig del av fastighetsmäklarens uppdrag utförs i . Detta gäller inte i den utsträckning något annat följer av och rådets förordning (EG) nr 593/2008 av om tillämplig lag för avtalsförpliktelser (I). Paragrafen gäller lagens tillämplighet när ett förmedlingsuppdrag har anknytning till utlandet. Övervägandena finns i avsnitt 9. Ändringen är en följd av att lagen (1998:167) om tillämplig lag för avtalsförpliktelser upphävs. I-förordningen gäller på det område som den upphävda lagen reglerade. Denna lag träder i kraft . Lagändringen börjar tillämpas . Det hänvisas till kom- mentaren till lagen om upphävande av lagen om tillämplig lag för avtals- förpliktelser. Övervägandena finns i avsnitt 12. 14.7Förslaget till lag om ändring i konkurslagen (1987:672) Verkningar av konkurs Gäldenärens förlust av sin rådighet 2 § En rättshandling mellan gäldenären och någon annan som företas senast dagen efter den då kungörelsen om konkursbeslutet var införd i Post- och ska trots 1 § gälla, om det inte visas att den andre kände till beslutet eller att det fanns omständigheter som gav honom eller henne skälig anledning att anta att gäldenären var försatt i konkurs. En överlåtelse av eller ett annat förfogande över egendom som på grund av detta ska gälla, ska dock, om konkursboet utan oskäligt uppehåll begär det, gå åter mot att boet ersätter den andre vad han eller hon har betalat jämte nödvändig eller nyttig kostnad. Första stycket andra meningen gäller inte egendom som anges i 8 kap. 10 § andra stycket. Infriar någon en förpliktelse mot gäldenären efter den tidpunkt som anges i första stycket, ska det tillgodoräknas honom eller henne, om det av omständig- heterna framgår att han eller hon var i god tro. En uppsägning eller en annan liknande rättshandling som företas mot eller av gäldenären efter sagda tidpunkt ska gälla, om det av omständigheterna framgår att den andre var i god tro och det är uppenbart oskäligt att rättshandlingen blir ogiltig mot konkursboet. Det finns särskilda bestämmelser om verkan av gäldenärens överlåtelse eller pantsättning av löpande skuldebrev, aktiebrev eller vissa andra jämförbara värde- handlingar. Paragrafen innehåller ett antal undantag från huvudregeln att en rätts- handling som en gäldenär företar i strid med rådighetsförbudet inte kan göras gällande mot ett konkursbo (se 3 kap. 1 §). I paragrafen regleras även ett konkursbos möjlighet att begära att vissa rättshandlingar ska gå åter. Övervägandena finns i avsnitt 11. I andra stycket, som är nytt, införs en begränsning av ett konkursbos möjlighet att begära att en i och för sig giltig överlåtelse av eller annat förfogande över egendom ska gå åter (jfr första stycket andra meningen). Ändringen innebär att ett konkursbo inte kan begära att en överlåtelse av eller annat förfogande över egendom, t.ex. pantsättning, ska gå åter, om det rör sig om egendom som anges i 8 kap. 10 § andra stycket. Den egendom som avses är alltså finansiella instrument, valuta, guld som har ställts som säkerhet till en central motpart och fordringar som upp- kommit på grund av att ett kreditinstitut har beviljat ett penninglån. Hänvisningen till 8 kap. 10 § andra stycket avser bara vilken typ av egen- dom som undantas från återgångsregeln. Egendomen behöver alltså i övrigt inte uppfylla de krav som föreskrivs i den bestämmelsen (t.ex. att egendomen har ställts som säkerhet). Bedömningen av om återgångsregeln är tillämplig ska göras vid tid- punkten för överlåtelsen av eller förfogandet över egendomen. Om det är fråga om undantagen egendom, t.ex. ett finansiellt instrument, är åter- gångsregeln inte tillämplig, även om egendomen senare hos motparten har ersatts av annan egendom. Finansiella instrument och valuta undantas generellt från återgångs- regeln (se vidare prop. 1999/2000:18 s. 107 och prop. 2004/05:30 s. 32). Med guld avses sådant guld som uppfyller kraven i Europeiska kommis- sionens delegerade förordning (EU) nr 153/2013 (se prop. 2013/14:111 s. 101). I fråga om de fordringar som omfattas av bestämmelsen avses med penninglån detsamma som i aktiebolagslagen (2005:551). Se vidare prop. 2010/11:95 s. 49. Övriga ändringar är språkliga. 1.Denna lag träder i kraft . 2.Vid en konkurs som beslutats före ikraftträdandet gäller äldre föreskrifter. Enligt punkten 1 börjar den nya bestämmelsen gälla . Punkten 2 innebär att den nya bestämmelsen som begränsar möjlig- heten för ett konkursbo att begära att en rättshandling ska återgå inte ska gälla vid en konkurs som beslutats före ikraftträdandet. I sådant fall Prop. 2013/14:243 gäller äldre föreskrifter i fråga om ett konkursbos möjlighet att begära att ett förfogande över egendom ska gå åter. Övervägandena finns i avsnitt 12. L 177/6 Europeiska unionens officiella tidning OCH RÅDETS FÖRORDNING (EG) nr 593/2008 om tillämplig lag för avtalsförpliktelser (I) OCH EUROPEISKA UNIONENS RÅD HAR ANTAGIT DENNA FÖRORDNING med beaktande av fördraget om upprättandet av Europeiska gemenskapen, särskilt artikel 61 c och artikel 67.5 andra strecksatsen, med beaktande av kommissionens förslag, med beaktande av Europeiska ekonomiska och sociala kom- mitténs yttrande (1), i enlighet med förfarandet i artikel 251 i fördraget (2), och av följande skäl: (1)Gemenskapen har satt som mål att bevara och utveckla ett område med frihet, säkerhet och rättvisa. I syfte att gradvis upprätta ett sådant område bör gemenskapen besluta om åtgärder rörande civilrättsligt samarbete med gränsöver- skridande följder i den mån de behövs för att den inre marknaden ska fungera väl. (2)Enligt artikel 65 b i fördraget ska dessa åtgärder omfatta främjande av förenligheten mellan tillämpliga bestämmelser i medlemsstaterna om lagkonflikter och om domstolars behörighet. (3)uttryckte vid sitt möte i sitt stöd för principen om ömsesidigt erkännande av domar och andra avgöranden av rättsliga myndigheter och såg detta som en hörnsten i det rättsliga samarbetet på det civilrättsliga området samt uppmanade rådet och kommissionen att anta ett åtgärds- program för att genomföra den principen. (4)antog rådet ett gemensamt åtgärdsprogram för kommissionen och rådet för genom- förande av principen om ömsesidigt erkännande av domar på privaträttens område (3). I programmet identifieras åtgärder som rör harmonisering av lagvalsregler som åtgärder som underlättar ömsesidigt erkännande av domar. (5) I Haagprogrammet (4), som antog , uppmanades till fortsatt aktivt arbete med lagvalsreglerna för avtalsförpliktelser (I). (1) EUT C 318, 23.12.2006, s. 56. (2) yttrande av (ännu ej offentliggjort i EUT) och rådets beslut av . (3) EGT C 12, , s. 1. (4) EUT C 53, , s. 1. (6)Om den inre marknaden ska fungera väl, måste medlems- staternas lagvalsregler leda till att domstolarna i varje medlemsstat tillämpar samma lands lag, oavsett var talan har väckts, i syfte att göra det lättare att förutse hur en tvist kommer att lösas, öka rättssäkerheten och främja fri rörlighet för domar. (7)Denna förordnings materiella tillämpningsområde och bestämmelser bör överensstämma med rådets förordning (EG) nr 44/2001 av om domstols behörighet och om erkännande och verkställighet av domar på privaträttens område (5) (I) och Europaparla- mentets och rådets förordning (EG) nr 864/2007 av om tillämplig lag för utomobligatoriska förpliktelser (6) (II). (8)Familjeförhållanden bör omfatta förhållanden mellan för- äldrar och barn, mellan makar, mellan besvågrade samt mellan släktingar på sidolinjen. Hänvisningen i artikel 1.2 till förhållanden som har samma verkan som äktenskap och andra familjeförhållanden bör tolkas i enlighet med lagen i den medlemsstat där talan väcks. (9)Förpliktelser som följer av växlar, checkar, löpande skuldebrev och andra negotiabla värdepapper bör också omfatta fraktsedlar i den utsträckning som förpliktelserna enligt fraktsedeln följer av dess negotiabla karaktär. (10)Förpliktelser som har sin grund i diskussioner som föregår ingåendet av ett avtal omfattas av artikel 12 i förordning (EG) nr 864/2007. Sådana förpliktelser bör således inte omfattas av den här förordningens tillämpningsområde. (11)Parternas frihet att välja tillämplig lag bör utgöra en av hörnstenarna för systemet av lagvalsregler för avtalsförplik- telser. (12)En överenskommelse mellan parterna om att överföra exklusiv behörighet till en eller flera domstolar i en medlemsstat för att lösa avtalstvister bör utgöra en av de faktorer som bör tas i beaktande vid avgörandet av huruvida ett lagval klart framgår. (13)Denna förordning hindrar inte parterna från att i sitt avtal hänvisa till en annan lag än en stats lag eller till en internationell konvention. (5) EGT L 12, , s. 1. Förordningen senast ändrad genom förordning (EG) nr 1791/2006 (EUT L 363, 20.12.2006, s. 1). (6) EUT L 199, 31.7.2007, s. 40. Europeiska unionens officiella tidning L 177/7 (14)Om gemenskapen i en lämplig rättsakt skulle anta regler inom den materiella avtalsrätten, inklusive standardformu- leringar och standardvillkor, kan det där fastställas att parterna får välja dessa regler som tillämplig lag. (15)När ett lagval har gjorts och alla andra omständigheter av betydelse i det aktuella fallet föreligger i ett annat land än i det land vars lag har valts, bör lagvalet inte hindra tillämpningen av sådana lagregler i det landet som inte kan avtalas bort. Denna bestämmelse bör tillämpas oavsett om det vid valet av lag också har avtalats om behörighet för en domstol eller inte. Eftersom avsikten inte är att göra någon ändring i sak i förhållande till artikel 3.3 konvention om tillämplig lag för avtalsförpliktelser (1) (Romkonventionen) bör ordalydelsen i den här förord- ningen i möjligaste mån anpassas till artikel 14 i förordning (EG) nr 864/2007. (16)För att bidra till denna förordnings övergripande mål, dvs. rättssäkerhet i det europeiska rättsområdet, bör lagvalsreg- lerna vara mycket förutsebara. En domstol bör dock ha en viss frihet att avgöra vilken lag som har starkast anknytning till den aktuella situationen. (17)När det gäller frågan om tillämplig lag när inget lagval har gjorts, bör begreppen utförande av tjänster och försälj- ning av varor tolkas på samma sätt som vid tillämpning av artikel 5 i förordning (EG) nr 44/2001 i den mån försäljning av varor och utförande av tjänster omfattas av den förordningen. Franchise- och distributionsavtal omfat- tas av särskilda regler trots att de är tjänsteavtal. (18)När det gäller frågan om tillämplig lag när inget lagval har gjorts, bör multilaterala system vara system inom vilka handel bedrivs, t.ex. reglerade marknader och multilaterala handelsplattformar enligt artikel 4 i och rådets direktiv /39/EG av om marknader för finansiella instrument (2), oavsett om dessa är beroende av en central motpart eller ej. (19)När något faktiskt lagval inte har gjorts, bör tillämplig lag fastställas i enlighet med den regel som har fastställts för avtalstypen i fråga. Om avtalet inte kan hänföras till någon av de fastställda avtalstyperna, eller om dess enskilda delar omfattas av fler än en av de fastställda typerna, bör tillämplig lag vara lagen i det land där den part som ska utföra avtalets karakteristiska prestation har sin vanliga vistelseort. Om avtalet består av en samling rättigheter och skyldigheter som kan omfattas av fler än en av de fastställda avtalstyperna, bör avtalets karakteristiska prestation fast- ställas med hänsyn till dess tyngdpunkt. (1) EUT C 334, 30.12.2005, s. 1. (2) EUT L 145, 30.4.2004, s. 1. Direktivet senast ändrat genom direktiv /10/EG (EUT L 76, , s. 33). (20)Om det klart framgår att avtalet uppenbart har en närmare anknytning till ett annat land än det som anges i artikel 4.1 och 4.2 bör en skyddsklausul ange att lagen i det andra landet ska tillämpas. För att kunna fastställa det landet bör hänsyn bland annat tas till om det aktuella avtalet har en mycket nära koppling till ett eller flera andra avtal. (21)Om inget lagval har gjorts och tillämplig lag inte kan fastställas vare sig på grundval av det faktum att avtalet kan hänföras till någon av de fastställda typerna eller som lagen i det land där den part som ska utföra avtalets karakteristiska prestation har sin vanliga vistelseort, bör avtalet omfattas av lagen i det land med vilket det har starkast anknytning. För att kunna fastställa det landet bör hänsyn tas bland annat till om det aktuella avtalet har en mycket nära koppling till ett eller flera andra avtal. (22)När det gäller tolkningen av godstransportavtal avses ingen materiell ändring i förhållande till artikel 4.4 tredje meningen i Romkonventionen. Av detta följer att certe- partier för en enstaka resa och andra avtal vilkas huvudsyfte är transport av gods bör anses utgöra avtal om gods- transport. I denna förordning bör med avsändare avses varje person som ingår ett transportavtal med trans- portören, och med transportör den avtalspart som åtar sig att transportera varorna, vare sig han eller hon själv utför transporten eller ej. (23)När det gäller avtal som har ingåtts med parter som anses vara svagare, bör dessa parter skyddas med hjälp av lagvalsregler som är mer gynnsamma för dessa parters intressen än de allmänna reglerna. (24)I fråga om konsumentavtal bör lagvalsregeln göra det möjligt att minska utgifterna för att lösa tvister i dessa ärenden, som ofta rör små belopp, och ta hänsyn till utvecklingen av ny teknik för distansförsäljning. För att uppnå överensstämmelse med förordning (EG) nr 44/2001 bör man dels låta begreppet riktad verksamhet vara ett villkor för tillämpningen av konsumentskyddsregeln, dels se till att begreppet tolkas på samma sätt i förordning (EG) nr 44/2001 och den här förordningen genom att hänvisa till ett gemensamt uttalande från rådet och kommissionen om artikel 15 i förordning (EG) nr 44/2001 där det anges att det för att artikel 15.1 c ska kunna tillämpas inte räcker med att ett företag riktar sin verksamhet till den medlems- stat där konsumenten har hemvist, eller till flera medlems- stater bland vilka den staten ingår, utan dessutom måste ett avtal ha ingåtts inom ramen för denna verksamhet. I uttalandet anges även att det inte räcker med att en webbplats är tillgänglig för att artikel 15 ska kunna till- lämpas, men en omständighet att beakta är om denna webbplats ger möjlighet att ingå distansavtal och om ett sådant distansavtal också faktiskt har ingåtts på ett eller L 177/8