prop · H103106 · 2014-03-11 00:00:00 — Information om vad som kommer att hända efter utskrivning från en vårdinrättning, t.ex. om symptom att vara uppmärksam på och om fortsatt vård eller uppföljning, verkar, enligt utredningen, vara något som många patienter saknar. Av lagen ska det därför även framgå att patienten när en vårdepisod avslutas ska informeras om eftervård, dvs. viktiga frågor som gäller uppföljande behandling och omvårdnad, t.ex. läkemedelsbehandling och rehabilitering. Utredningen föreslår en särskild bestämmelse om att den som vänder sig till vården när det är lämpligt ska få upplysningar om metoder för att förebygga sjukdom eller skada. Regeringen anser att detta i stället bör ingå som en särskild punkt i den aktuella informationsbestämmelsen. I propositionen Mer inflytande för den enskilde i valet av hjälpmedel (prop. 2013/14:67) föreslås ändringar i HSL och patientsäkerhetslagen med innebörd att patienten ska ges information om de hjälpmedel för personer med funktionsnedsättning som finns. Lagändringarna föreslås träda i kraft . Som en konsekvens av de föreslagna ändringarna bör även information om hjälpmedel omfattas av patientlagen. Lagrådet påpekar att den föreslagna 3 kap. 1 § patientlagen är kate- Prop. 2013/14:106 goriskt utformad på så sätt att det föreskrivs att patienten ska få viss Emellertid anges i författningskommentaren att informationen ska anpassas till vad som är aktuellt i det enskilda fallet. Även om detta kan synas vara en självklarhet, förordar Lagrådet med hänsyn till paragrafens betydelse för hälso- och sjukvårdspersonalen att denna begränsning kommer till uttryck i lagtexten. Lagrådet anser att ingressen till paragrafen därför bör lyda Patienten ska få den information som behövs om Enligt regeringens mening bör emellertid informationsbestämmelsen i 3 kap. 1 §, för att få så stor genomslagskraft som möjligt, utformas kategoriskt och utan begränsningar. I praktiken måste självklart informationen anpassas efter vad som är relevant i det enskilda fallet, men detta ligger i sakens natur och behöver inte anges särskilt i lagtexten. 7.2Information om valfrihet och vårdgaranti m.m. Regeringens förslag: Patienten ska även få information om 1.möjligheten att välja behandlingsalternativ, fast läkarkontakt samt vårdgivare och utförare av offentligt finansierad hälso- och sjukvård, 2.möjligheten att få en ny medicinsk bedömning och en fast vårdkontakt, 4.möjligheten att hos få upplysningar om vård i ett annat EES-land eller i . Utredningens förslag: Överensstämmer i stora delar med regeringens förslag. Utredningen föreslår inte att det i bestämmelsen ska tydliggöras att patienten ska få information om val av behandlingsalternativ och fast läkarkontakt eller om ny medicinsk bedömning och fast vårdkontakt. Remissinstanserna: De remissinstanser som har uttalat sig är positiva till utredningens förslag. läns landsting vill dock understryka att när det gäller ersättning för vård i ett annat EES-land så är sjukvårdens roll i sammanhanget enbart att informera om att möjligheten finns, men att svarar för upplysning om innehållet i förmånen. anser att informationsskyldigheten om valfrihet, vårdgarantin och ersättning för vård i ett annat EES-land bör ligga på vårdgivaren (ej personalen) som har betydligt större möjlighet att via olika informationskanaler ge patienter korrekt och tydlig information. menar att informationen kan omfatta väldigt mycket och att det därför är viktigt att utredningens skrivning när det är aktuellt tolkas på ett rimligt sätt, så att denna information bara behöver lämnas när det verkligen är relevant. Myndigheten för vårdanalys anser att det hade varit rimligt att tydliggöra att informationsplikten även gäller bestämmelserna om val av behandlingsalternativ, förnyad medicinsk bedömning, fast vårdkontakt och fast läkarkontakt. Skälen för regeringens förslag Information om valmöjligheter och vårdgaranti En grundläggande förutsättning för att patienter ska kunna agera och navigera i ett valfrihetssystem är att de får information om möjligheten att välja och att välja bort vårdgivare. Bestämmelser om att patienter ska få sådan information och vem som ansvarar för denna finns i både HSL och patientsäkerhetslagen. Enligt HSL ska patienten ges information om bl.a. sina möjligheter att välja vårdgivare och utförare inom den offentligt finansierade hälso- och sjukvården. Av patientsäkerhetslagen följer att den som har ansvaret för hälso- och sjukvården av en patient, dvs. behandlande hälso- och sjukvårdspersonal, ska se till att patienten ges sådan information. Ansvaret kan därmed sägas vara delat mellan vårdgivarna och hälso- och sjukvårdspersonalen. har dock i sin rapport av vårdcentral 2012 pekat på att det i vissa landsting är mindre än hälften av de tillfrågade som anser att de har tillräcklig information för att kunna göra ett aktivt val. I samband med att den nationella vårdgarantin lagfästes 2010 tydliggjordes i HSL och patientsäkerhetslagen att patienten ska ges individuellt anpassad information om bl.a. vårdgarantin. I kravet ligger att, utifrån vad situationen i det enskilda fallet kräver, informera om både innehållet i och innebörden av vårdgarantin samt om det kan förväntas att patienten kan ges besök eller åtgärd inom de tidsgränser som följer av vårdgarantin. Patienten ska därmed ges information om eventuell väntetid för besök eller åtgärd. Patienten ska vidare informeras om huruvida det bedöms att inte kommer att klara att upprätthålla de tidsgränser som gäller samt vad avser att vidta för åtgärder, t.ex. hur man ska se till att patienten kan ges vård hos en annan vårdgivare. Informationsskyldigheten gäller under hela vårdförloppet. Om det uppkommer en situation som påverkar väntetiden till vård ska patienten informeras om det (prop. 2009/10:67 s. 49). För att vårdgarantin ska fungera i praktiken är det nödvändigt att såväl allmänhet och patienter som vårdgivare har god kännedom om vårdgarantins regelverk och innehåll. uppföljningar av den nationella vårdgarantin har dock visat på att allmänhetens kännedom om vårdgarantin är förhållandevis låg. Allmänheten vet inte heller vart man ska vända sig för att få information eller för att påtala att man har fått vänta för . När det gäller hälso- och sjukvårdspersonalen känner merparten till tidsgränserna men kunskapen är förhållandevis låg om detaljerna i vårdgarantins regelverk. Dessutom anser personalen att det inte är deras uppgift eller ansvar att informera om vare sig vårdgarantin eller patientens valmöjligheter. Regeringen delar utredningens uppfattning att individuellt anpassad information i en aktuell vårdsituation är det som ger störst effekt för att i praktiken genomföra vårdgarantin och hjälpa patienten att utnyttja garantin eller sina valmöjligheter. Att informera handlar även om att vägleda patienterna så att de kan få den praktiska hjälp som behövs för att de ska kunna ta till vara sina möjligheter. Regeringen anser därför att det är problematiskt att allmänheten och patienterna inte har tillräcklig information om valmöjligheter och vårdgarantin. Mot bakgrund av detta är det angeläget att en bestämmelse om skyldigheten att informera patienten om möjligheten att välja vårdgivare och utförare och om Prop. 2013/14:106 vårdgarantin tas in i den nya patientlagen. Utredningen föreslår att patienten även ska få information om övrigt innehåll i patientlagen. Enligt utredningen kan det röra sig om t.ex. möjligheten att begära en fast vårdkontakt eller en ny medicinsk bedömning eller någon av de andra möjligheter som patienter har enligt lagen. Regeringen anser att det i patientlagen i stället uttryckligen bör anges att patienten ska få information om möjligheten att välja behandlingsalternativ, ny medicinsk bedömning, fast vårdkontakt och fast läkarkontakt inom primärvården (se avsnitt 12, 13 och 15.2). Dessa områden är centrala för att stärka patientens ställning och därför bör informationsplikten utvidgas genom att den aktuella informationsbestämmelsen kompletteras med de uppräknade områdena. Vård i ett annat EES-land och i har genom de förslag som lämnas i propositionen Patientrörlighet i EU – förslag till ny lagstiftning (prop. 2012:13:150) genomfört det s.k. patientrörlighetsdirektivet. Direktivet syftar till att göra det lättare för EU-medborgare att få tillgång till säker gränsöverskridande hälso- och sjukvård av god kvalitet. Rätten att välja vårdgivare över medlemsstatsgränserna och söka ersättning för denna utlandsvård från sitt bosättningsland är väl förankrad i fördraget om Europeiska unionens funktionssätt. Den grundar sig i rätten till fri rörlighet för tjänster och individer och kan ses som ett led i utvecklingen mot större valmöjligheter för patienten. Den nya lagstiftningen trädde i kraft . har i uppdrag att vara nationell kontaktpunkt när det handlar om att informera om det befintliga regelverket till dem som är behöriga att ansöka om ersättning för vård i andra EES-länder. Det innebär att har informationsansvar om gränsöverskridande vård gentemot allmänheten i . har haft ett sådant ansvar och det är därför relativt inarbetat hos allmänheten att det är till man vänder sig med frågor gällande vård utomlands. Det säkerställer en enhetlig information till allmänheten samt en ingång oberoende av var en person bor i landet. Regeringen anser mot bakgrund av ovanstående att det är mest ändamålsenligt att fortsätter att ansvara för information om möjligheten att söka vård i andra EES-länder och i . Det är ett relativt komplicerat regelverk som styr denna rätt och det är knappast ändamålsenligt att kräva att vårdgivarna eller hälso- och sjukvårdspersonalen ska ansvara för denna information. Däremot anser regeringen, precis som utredningen, att det av patientlagen ska framgå att hälso- och sjukvårdspersonalen är skyldiga att hänvisa till om frågan aktualiseras vid en vårdkontakt. Utredningens förslag bör justeras så att skyldigheten även omfattar information om möjligheten att ansöka om förhandstillstånd eller förhandsbesked och även avser information om vård i (se vidare författningskommentaren till 3 kap. 2 § patientlagen). 2013/14:106 Regleringen av informationsskyldigheten Information om vad som gäller för ny medicinsk bedömning, fast vårdkontakt och fast läkarkontakt, vårdgarantin samt möjligheten att söka vård inom eller utom det egna eller i ett annat EES-land är av delvis annan karaktär än den direkta vård- och behandlingsinformationen till patienten som har berörts i avsnitt 7.1. Information om dessa frågor bör därför regleras i en egen paragraf i patientlagen. Lagrådet anser att förslaget till 3 kap. 2 § patientlagen bör utformas på motsvarande sätt som 1 § samma kapitel, se avsnitt 7.1. Enligt regeringens mening bör dock inte heller bestämmelsen i 3 kap. 2 § förses med några uttryckliga undantag om när information inte behöver lämnas till patienten eftersom det skulle kunna medföra att bestämmelsens genomslagskraft försvagas. I praktiken måste informationen anpassas efter vad som är aktuellt i det enskilda fallet, men det är en självklarhet som inte behöver komma till uttryck i lagtexten. Regeringens förslag: Informationen till mottagaren ska anpassas till hans eller hennes ålder, mognad, erfarenhet, språkliga bakgrund och andra individuella förutsättningar. Mottagarens önskan om att avstå från information ska respekteras. Den som ger informationen ska så långt som möjligt försäkra sig om att mottagaren har förstått innehållet i och betydelsen av den lämnade Informationen ska lämnas skriftligen om det behövs med hänsyn till mottagarens individuella förutsättningar eller om han eller hon ber om det. Om informationen inte kan lämnas till patienten, ska den i stället såvitt möjligt lämnas till en närstående till honom eller henne. Informationen får inte lämnas till patienten eller någon närstående om bestämmelser om sekretess eller tystnadsplikt hindrar detta. I hälso- och sjukvårdslagen och patientsäkerhetslagen görs hänvis- ningar till informationsbestämmelserna i patientlagen. Utredningens förslag: Överensstämmer delvis med regeringens Utredningen föreslår att skriftlig information ska lämnas om mottagaren ber om det. Utredningen föreslår vidare att när patienten inte själv kan informeras ska informationen lämnas till en närstående, om det inte är uppenbart olämpligt och om patienten inte motsatt sig det. föreslås att information inte får lämnas till patienten eller någon när- stående om det finns hinder för detta i 25 kap. 6 eller 7 §§ offentlighets- och sekretesslagen (2009:400), förkortad OSL, eller i 6 kap. 12 § andra stycket eller 13 § första stycket patientsäkerhetslagen. Remissinstanserna: Remissinstanserna är överlag positiva till utred- kodifieringen av rätten till skriftlig information eftersom den kan bli mycket värdefull för patienterna och att den starkt bör bidra till att förebygga att informationsmissar sker, något som i sin tur har stor cancerförbundet m.fl. anser att uttrycket andra individuella förut- sättningar måste utvecklas så att det tydligt framgår att information alltid ska vara tillgänglig för alla människor med funktionsnedsättning. () påpekar att personer med vissa funktionsnedsättningar kan ha svårt att förstå eller komma ihåg att be om skriftlig information. Sådan information bör därför lämnas om det utifrån mottagarens tillstånd bedöms nödvändigt. medicinsk-etiska råd (SMER) och anser att det bör tydliggöras att en uppgift om att en patient väljer att avstå från information alltid ska journalföras. ifrågasätter om bestämmelsen om att information ska lämnas till närstående står i samklang med 2 kap. 2 § andra stycket tryckfrihetsförordningen och med bestämmelserna i . läget att i lagstiftningen understryka hälso- och sjukvårdens skyldighet att lämna information om en patients hälsotillstånd m.m. och att sådan information ibland kan eller ska lämnas till närstående. undantag från informationsskyldigheten bör dock uteslutande regleras i OSL eller i patientsäkerhetslagen. En patientlag bör inte innehålla några egna bestämmelser om sekretess. Skälen för regeringens förslag I nuvarande bestämmelser om informationsplikt i HSL och patient- säkerhetslagen anges att informationen ska vara individuellt anpassad. Det är av central betydelse att informationen lämnas i former som stärker patientens delaktighet och självbestämmande. Den får inte ges slentrianmässigt utan måste anpassas till den aktuella patientens förut- sättningar och behov. Regeringen instämmer i utredningens förslag att det i patientlagen ska förtydligas att informationen ska anpassas till mottagarens ålder, mognad, erfarenhet, språkliga bakgrund och andra Det innebär bl.a. att hälso- och sjukvårds- personalen, om det behövs, ska använda tolk när de informerar. andra individuella förutsättningar avses t.ex. funktionsnedsättning, utbildning, könsidentitet, religion och andra omständigheter som kan påverka hur informationen bör ges. Att informationen ska vara individu- ellt anpassad innebär även att patienten kan avstå från information som han eller hon inte önskar, vilket också bör framgå av lagstiftningen. Den som lämnar informationen måste hjälpa mottagaren att värdera informationen, ge aktiv vägledning och försäkra sig om att patienten har ett tillräckligt underlag för att kunna utöva delaktighet och själv- I det ingår att så långt som möjligt försäkra sig om att mottagaren har förstått innehållet i och betydelsen av den lämnade Utredningens förslag innebär vidare att skriftlig informa- tion ska lämnas på mottagarens begäran. På så sätt kan den som fått informationen gå tillbaka i efterhand och t.ex. kontrollera vissa detaljer eller andra uppgifter. Skriftlig information förekommer , och den bör i många fall kunna standardiseras när det handlar om vanliga ingrepp och behandlingar. Ett annat sätt att lämna skriftlig information kan vara att ge patienten ett utdrag ur journalen, där t.ex. ordinationer och andra instruktioner kan utläsas. Detta kan vara viktigt även om 2013/14:106 patienten kan få tillgång till hela sin journal via internet. Mot bakgrund av framförda remissynpunkter föreslår regeringen att information även ska lämnas i skriftlig form om det behövs med hänsyn till mottagarens individuella förutsättningar. Av patientdatalagen framgår det att patientjournalen ska innehålla uppgifter om den information som lämnats till patienten. Några remissinstanser anser att det bör tydliggöras att en uppgift om att en patient väljer att avstå från information alltid ska journalföras. Utredningen gör bedömningen att formuleringen i patientdatalagen (3 kap. 6 § första stycket 5) täcker in att personalen ska dokumentera att man inte lämnat någon information till patienten för att patienten inte önskade det. Regeringen delar utredningens uppfattning att lagen inte bör ändras i aktuellt avseende. Regeringen anser vidare, liksom utredningen, att det i HSL och patientsäkerhetslagen i fortsättningen är tillräckligt att hänvisa till kapitlet om information i patientlagen. Av 2 b § andra stycket HSL och 6 kap. 6 § andra stycket patientsäkerhetslagen följer att i en situation när information inte kan lämnas till en patient ska den i stället lämnas till en närstående till denne. Informationen får dock inte lämnas till patienten eller någon närstående om det finns hinder för detta i 25 kap. 6 eller 7 § OSL eller i 6 kap. 12 § andra stycket eller 13 § första stycket patientsäkerhetslagen. Utredningen föreslår att en motsvarighet till dessa bestämmelser ska föras in i patientlagen, dock med det tillägget att information enbart ska lämnas om det inte är uppenbart olämpligt och om patienten inte motsatt sig det. Regeringen delar utredningens bedömning att patientlagen bör innehålla en bestämmelse om att när en patient inte kan informeras ska informationen i stället lämnas till en närstående till honom eller henne. Regeringen instämmer dock med att eventuella undantag från informationsskyldigheten enbart bör regleras i OSL och patientsäkerhetslagen. Regeringen ställer sig därmed inte bakom det tillägg om krav på samtycke och lämplighet för utlämnande av information som utredningen föreslår. Bestämmelsen utesluter inte att närstående kan få information även när patienten är i stånd att ta emot den själv. I båda fallen gäller dock att sekretess och tystnadsplikt kan hindra att information lämnas ut till patienten och/eller någon närstående. I nuvarande lydelse av bl.a. 2 b § andra stycket HSL hänvisas enbart till bestämmelser i och patientsäkerhetslagen om sekretess respektive tystnadsplikt gentemot patienten själv. I regeringens förslag till 3 kap. 4 § patientlagen justeras detta. Lagrådet anser att paragrafens kategoriska avfattning kan tänkas vålla vissa tillämpningsproblem. Patienten kan tänkas sakna närstående, och det är också tänkbart att den eller de närstående inte kan nås inom den tid som står till buds. Lagrådet förordar därför en justering av paragrafens lydelse med innebörd att information såvitt möjligt ska lämnas till en närstående. Regeringen ställer sig bakom Lagrådets förslag. I avsnitt 10.3 föreslås att patientjournalen ska innehålla uppgifter även Prop. 2013/14:106 om den information som lämnats till patientens vårdnadshavare och Regeringens förslag: Av patientlagen ska det framgå att hälso- och sjukvård inte får ges utan patientens samtycke om inte annat följer av Innan samtycke inhämtas ska patienten få viss information. Patienten kan, om inte annat särskilt följer av lag, lämna sitt sam- tycke skriftligen, muntligen eller genom att på annat sätt visa att han eller hon samtycker till den aktuella åtgärden. Patienten får när som helst ta tillbaka sitt samtycke. avstår från viss vård eller behandling, ska information ges om vilka konsekvenser detta kan medföra. Patientjournaler ska innehålla uppgift om att en patient har beslutat att avstå från viss vård eller behandling. Utredningens förslag: Överensstämmer i huvudsak med regeringens Utredningen föreslår även en upplysningsbestämmelse om att regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer meddelar närmare föreskrifter om hur patientens inställning till vård ska inhämtas. Remissinstanserna: Remissinstanserna är positiva till utredningens ombudsmän () instämmer i att en så grund- läggande princip som att hälso- och sjukvård inte får ges utan patientens samtycke bör framgå tydligt i lag. Enligt Justitiekanslern () framstår det som både önskvärt och ändamålsenligt att en uttrycklig regel införs om att hälso- och sjukvård, när annat inte följer av lag, inte får ges utan anser att det är bra att principen om samtycke framgår direkt av lagtexten. landsting konstaterar att vad som föreslås i denna del innebär en kodifiering av gällande praxis. behöver kompletteras med andra bestämmelser och/eller rutiner som säkerställer att patienten får information om att vård inte får ges utan läns landsting anser att det i patientjournalen endast ska antecknas när patienten har nekat till att ta emot vården och behand- lingen, inte att patienten samtyckt till vården och behandlingen. att man bör vara återhållsam med att lägga ytterligare administrativa uppgifter på personalen. Handikappförbunden påpekar att den som förmedlar informationen måste försäkra sig om att mottagaren uppfattat och förstått informationen korrekt. Först då kan ett informerat samtycke anser att samtyckesfrågor, som är av stor betydelse för den enskildes integritet, bör regleras i lag och inte på föreskriftsnivå. anser att det är bra att det uttryckligen anges att samtycket inte alltid behöver vara muntligt eller skriftligt utan att patienten kan samtycka även genom att på annat sätt visa att han eller hon samtycker till den aktuella åtgärden. Ett krav på uttryckligt muntligt eller skriftligt samtycke till varje enskild vårdåtgärd skulle enligt läkarförbundet vara ohanterligt. anser också att det inte bör införas något krav på skriftligt samtycke. Många åtgärder inom vården görs med ett underförstått samtycke som grundar sig på patientens handlande. Detsamma gäller som inte tycker att det är önskvärt med ett formaliserat system till samtycke. anser dock att det vid brist på samtycke borde kunna krävas att patienten skriftligen uttalar denna önskan för att vårdpersonal och vårdgivare inte ska försättas i en besvärlig bevissituation även om bristen på samtycke ska dokumenteras i journalen. Skälen för regeringens förslag Enligt regeringsformen är var och en gentemot det allmänna skyddad mot påtvingat kroppsligt ingrepp. Med kroppsligt ingrepp avses, utöver våld mot människokroppen, även läkarundersökningar, smärre ingrepp som vaccinering och blodprovstagning samt liknade företeelser som brukar betecknas med ordet kroppsbesiktning. Skyddet mot kroppsligt ingrepp får endast begränsas genom lag och begränsningar får endast göras för att tillgodose ändamål som är godtagbara i ett demokratiskt samhälle. Begränsningen får aldrig gå utöver vad som är nödvändigt med hänsyn till det ändamål som har föranlett den. Innebörden av detta grundlagsstadgade skydd är bl.a. att hälso- och sjukvård inte får ges mot någons vilja, dvs. med tvång, om detta inte särskilt framgår av lag. Tvångsvård får under vissa förutsättningar huvudsakligen ske med stöd av lagen (1991:1128) om psykiatrisk tvångsvård, lagen (1991:1129) om rättspsykiatrisk vård och lagen (1988:870) om vård av missbrukare i vissa fall. Att hälso- och sjukvårdsåtgärder inte får vidtas utan patientens samtycke framgår endast indirekt av hälso- och sjukvårdslagen, förkortad HSL, och patientsäkerhetslagen. Enligt dessa lagar ska vården och behandlingen så långt det är möjligt utformas och genomföras i samråd med patienten. Hälso- och sjukvården ska vidare bygga på respekt för patientens självbestämmande och integritet. Av förarbetena till HSL framgår det att patienten i princip har en obegränsad rätt att avstå från behandling och att han eller hon därmed kan kräva att en åtgärd genast avbryts eller aldrig vidtas (prop. 1981/82:97 s. 118).