prop · H103106 · 2014-03-11 00:00:00 — sidan är det inte alla gånger aktuellt att informera enligt samtliga punkter Informationen ska således anpassas efter vad som är relevant i det enskilda fallet. Vårdgivarnas ansvar enligt ovannämnda 2 b § HSL medför en Prop. 2013/14:106 skyldighet att organisera verksamheten så att kravet på fullgod information till patienten kan upprätthållas (prop. 1998/99:4 s. 46). I 6 kap. 6 § patientsäkerhetslagen regleras hälso- och sjukvårdspersonalens ansvar för att ge information. Dessa bestämmelser ändras på så sätt att det där hänvisas till bestämmelserna om information i 3 kap. patientlagen. 2 § Patienten ska även få information om 1.möjligheten att välja behandlingsalternativ, fast läkarkontakt samt vårdgivare och utförare av offentligt finansierad hälso- och sjukvård, 2.möjligheten att få en ny medicinsk bedömning och en fast vårdkontakt, 4.möjligheten att hos få upplysningar om vård i ett annat EES-land eller i . Paragrafen behandlas i avsnitt 7.2 där också Lagrådets synpunkter på paragrafen bemöts. Punkt 1 motsvaras, när det gäller information om möjligheten att välja vårdgivare och utförare, av 2 b § första stycket 3 HSL och 6 kap. 6 § första stycket 3 patientsäkerhetslagen i sin nuvarande lydelse. Förarbeten finns i prop. 2009/10:67 s. 46 ff., s. 76 f. och s. 81. Enligt punkt 1 ska patienten även få information om möjligheten att välja behandlingsalternativ och fast läkarkontakt. Materiella bestämmelser om detta finns i 7 kap. 1 § respektive 6 kap. 3 §. Av punkt 2 följer att patienten ska få information om möjligheten att få en ny medicinsk bedömning och en fast vårdkontakt, vilket regleras närmare i 8 kap. 1 § respektive 6 kap. 2 §. Punkt 3 om vårdgarantin har en motsvarighet i 2 b § första stycket 4 HSL och 6 kap. 6 § första stycket 4 patientsäkerhetslagen i sin nuvarande lydelse. Förarbeten finns i prop. 2009/10:67 s. 46 ff., s. 76 f. och s. 81. handlägger ärenden såväl enligt förordningen (EG) nr 883/2004 om samordning av de sociala trygghetssystemen som enligt lagen (2013:513) om ersättning för kostnader till följd av vård i ett annat land inom Europeiska ekonomiska samarbetsområdet. Bestämmelsen i punkt 4 innebär att patienten ska få information om att kan lämna upplysningar om möjligheten att få ersättning för vård i annat EES-land eller i . Bestämmelsen innebär däremot inte att hälso- och sjukvårdspersonalen ska redogöra för innehållet i det EU-rättsliga regelverket eller ta ställning till möjligheten att få ersättning. Information enligt paragrafen behöver, liksom information enligt 1 §, enbart lämnas när det är aktuellt i det enskilda fallet. Exempelvis är det inte relevant att informera om vårdgarantin om vården kan erbjudas direkt, att informera om de valmöjligheter en patient har vid ett enstaka enklare besök på en vårdcentral eller att informera om möjligheten att ansöka om ersättning för vård i ett annat EES-land då en patient behöver akutsjukvård. Inom den privat finansierade vården är det sällan aktuellt att informera om vårdgarantin, valmöjligheter inom den offentligt finansierade vården eller möjligheten till ersättning för vård i andra länder. 2013/14:106 3 § När patienten är ett barn ska även barnets vårdnadshavare få information enligt 1 och 2 §§. Paragrafen behandlas i avsnitt 10.3. Den som har vårdnaden om ett barn (normalt sett en förälder) har ansvar för barnets personliga förhållanden och ska se till att barnets behov av omvårdnad blir tillgodosett (6 kap. 1 och 2 §§ ). Vårdnadshavaren har rätt och skyldighet att bestämma i frågor som rör barnets personliga angelägenheter men ska i takt med barnets stigande ålder och utveckling ta allt större hänsyn till barnets synpunkter och önskemål (6 kap. 11 § ). Barn har samma rätt till information enligt 1 och 2 §§ som vuxna patienter har. Informationen måste dock anpassas till barnets ålder och mognad enligt vad som anges i 6 §. Den aktuella paragrafen innebär att barnets vårdnadshavare, i egenskap av ställföreträdare för barnet i personliga angelägenheter, också ska få information enligt 1 och 2 §§. Av 5 § följer dock att information inte får lämnas om sekretess eller tystnadsplikt hindrar detta (se även 10 kap. 2 §). Särskilda bestämmelser om sekretess i förhållande till vårdnadshavare finns i 12 kap. 3 § offentlighets- och sekretesslagen (2009:400), förkortad OSL. Information som ska lämnas enligt 1 § omfattas i stor utsträckning av hälso- och sjukvårdssekretessen enligt 25 kap. 1 § OSL. Enligt 12 kap. 3 § OSL gäller sekretess till skydd för ett barn även i förhållande till dennes vårdnadshavare. Sekretessen gäller dock inte i den utsträckning vårdnadshavaren enligt 6 kap. 11 § har rätt och skyldighet att bestämma i frågor som rör barnets personliga angelägenheter, såvida det inte kan antas att barnet lider betydande men om uppgiften röjs för vårdnadshavaren eller det annars anges i OSL. Kravet att det men som kan befaras vid utlämnandet ska vara betydande innebär att sekretess gäller i förhållande till vårdnadshavare t.ex. om barnet kan skadas allvarligt psykiskt, fysiskt eller på annat sätt om uppgiften lämnas. Det torde i praktiken betyda att det i det enskilda fallet ska finnas speciella skäl som tyder på att en uppgift om barnet kan komma att missbrukas av vårdnadshavaren i något avsevärt hänseende (se prop. 1988/89:67 s. 38). I takt med att barnet blir äldre och mognare övergår rätten att förfoga över sekretessen mer och mer till barnet. När barnet har uppnått en viss mognad och utveckling har vårdnadshavarna inte längre rätt att med stöd av 12 kap. 3 § OSL utan barnets samtycke få sekretessbelagd information om honom eller henne. Har ett barn två vårdnadshavare ska informationen som regel ges till båda (jfr. 6 kap. 13 § ). Vid enklare åkommor torde detta inte vara nödvändigt. I många fall kan det också förutsättas att den vårdnadshavare som tar med sig ett barn till exempelvis ett läkarbesök vidarebefordrar den information som läkaren lämnar till den andra vårdnadshavaren. 4 § Om informationen inte kan lämnas till patienten, ska den i stället såvitt möjligt lämnas till en närstående till honom eller henne. Paragrafen behandlas i avsnitt 7.3. Paragrafen, som utformats i enlighet med Lagrådets förslag, motsvaras i huvudsak av 2 b § andra stycket första meningen HSL och 6 kap. 6 § andra stycket första meningen patientsäkerhetslagen i sin nuvarande lydelse. Förarbeten till dessa bestämmelser finns i prop. 1978/79:220 s. 43 f., prop. 1981/82:97 s. 51 och s. 119, prop. 1993/94:149 s. 118 f. och prop. 1996/97:60 s. 44. Bestämmelsen avser enbart fall där information inte kan lämnas till patienten. Även i fall där patienten är i stånd att ta emot information kan det dock vara lämpligt att närstående informeras om t.ex. patientens hälsotillstånd. Paragrafen avviker från lydelsen av nuvarande bestämmelser i och patientsäkerhetslagen på så sätt att det anges att information ska lämnas till närstående såvitt det är möjligt. Undantaget från informationsplikten blir tillämpligt exempelvis om patienten saknar närstående eller om den eller de närstående inte kan nås inom den tid som står till buds. En skadeprövning enligt tillämpliga bestämmelser om sekretess och tystnadsplikt ska alltid göras innan information lämnas till närstående, se kommentaren till 5 §. Vem som är närstående får avgöras från fall till fall. Med närstående avses i första hand familjen och andra anhöriga, men även andra, som t.ex. mycket nära vänner, kan i det enskilda fallet vara att anse som närstående (jfr. 1996/97:60 s. 44). 5 § Informationen får inte lämnas till patienten eller någon närstående om bestämmelser om sekretess eller tystnadsplikt hindrar detta. Paragrafen behandlas i avsnitt 7.3. Paragrafen motsvaras delvis av 2 b § andra stycket andra meningen HSL och 6 kap. 6 § andra stycket andra meningen patientsäkerhetslagen i sin nuvarande lydelse. Förarbeten till bestämmelserna finns i prop. 1980/81:28 s. 27, prop. 1981/82:97 s. 51 och prop. 1984/85:181 s. 96 f. I de nämnda paragraferna hänvisas till vissa bestämmelser i och patientsäkerhetslagen om sekretess och tystnadsplikt. Dessa paragrafer gäller enbart i förhållande till den enskilde patienten själv. Någon motsvarande hänvisning görs inte i den aktuella paragrafen eftersom det främst är andra bestämmelser som kan hindra ett utlämnande av information till närstående. Som huvudregel gäller t.ex. hälso- och sjukvårdssekretessen enligt 25 kap. 1 § OSL även i förhållande till närstående. 6 § Informationen ska anpassas till mottagarens ålder, mognad, erfarenhet, språkliga bakgrund och andra individuella förutsättningar. Mottagarens önskan om att avstå från information ska respekteras. Paragrafen behandlas i avsnitt 7.3. I 2 b § HSL och 6 kap. 6 § patientsäkerhetslagen i sin nuvarande lydelse anges att information till patienten ska vara individuellt anpassad. Första stycket i förevarande paragraf innebär ett förtydligande av de nämnda bestämmelserna. Paragrafen gäller inte bara information till 2013/14:106 patienten utan även till andra mottagare, dvs. främst vårdnadshavare eller andra närstående. Informationen ska anpassas till mottagarens ålder och mognad. Underåriga patienter har samma rätt till information som andra och ska därmed i princip alltid informeras om bl.a. sitt hälsotillstånd, metoder för undersökning, vård och behandling samt det förväntade vårdförloppet. Informationen måste emellertid anpassas till barnets ålder och mognad. När patienten är ett spädbarn är det naturligtvis tillräckligt att vårdnadshavarna får information. Även mycket små barn kan emellertid ta till sig viss information, exempelvis om sitt hälsotillstånd. Informationen ska utformas med omsorg och ges på ett hänsynsfullt sätt utifrån barnets mognad och situation i övrigt. Det kan även finnas anledning att anpassa informationen då mottagaren är äldre. Informationen ska vidare anpassas efter mottagarens erfarenhet. Därmed avses mottagarens tidigare erfarenhet av hälso- och sjukvården, men även övriga erfarenheter som bl.a. kan ha betydelse för vilken förståelse han eller hon har av exempelvis skeenden i kroppen. Informationen ska även anpassas efter mottagarens språkliga bakgrund. Patienter som inte förstår eller talar svenska fullt ut har rätt till samma goda information som andra patienter. Hälso- och sjukvårdens verksamheter bör vid behov anlita tolk och har ett ansvar för att utforma sin information så att den blir tillgänglig för alla. Informationen ska även anpassas efter mottagarens andra individuella förutsättningar, såsom utbildningsbakgrund, könsidentitet, religion, kognitiva och andra funktionsnedsättningar, livssituation eller andra omständigheter som kan påverka hur informationen bör ges. Enligt andra stycket ska mottagarens önskan om att avstå från information respekteras. 7 § Den som ger informationen ska så långt som möjligt försäkra sig om att mottagaren har förstått innehållet i och betydelsen av den lämnade informationen. Informationen ska lämnas skriftligen om det behövs med hänsyn till mottagarens individuella förutsättningar eller om han eller hon ber om det. Paragrafen behandlas i avsnitt 7.3. För att den nya lagens bestämmelser om samtycke, delaktighet och valmöjligheter ska få genomslag i praktiken krävs en dialog som bara kan komma till stånd om mottagaren förstår den information som ges. I första stycket fastslås därför att den som ger informationen har ett ansvar för att så långt som möjligt försäkra sig om att mottagaren har förstått innehållet i och betydelsen av den lämnade informationen. Detta gäller oavsett om mottagaren är en patient, vårdnadshavare eller annan närstående till en patient. För många patienter kan det vara svårt att till fullo ta till sig den muntliga information som ges under besöket i hälso- och sjukvården. Informationen kan vara detaljerad och patienten är ofta i en ovan och ibland även svår situation. Informationen ska därför enligt andra stycket lämnas skriftligen om det behövs med hänsyn till mottagarens individuella förutsättningar eller om han eller hon ber om det. 1 § Patientens självbestämmande och integritet ska respekteras. Paragrafen behandlas i avsnitt 15. Paragrafen motsvarar i sak 2 a § första stycket 3 HSL. Förarbeten till bestämmelsen finns i prop. 1981/82:97 s. 50, s. 58 och s. 117 f. 2 § Hälso- och sjukvård får inte ges utan patientens samtycke om inte annat följer av denna eller någon annan lag. Innan samtycke inhämtas ska patienten få information enligt 3 kap. Patienten kan, om inte annat särskilt följer av lag, lämna sitt samtycke skriftligen, muntligen eller genom att på annat sätt visa att han eller hon samtycker till den aktuella åtgärden. Patienten får när som helst ta tillbaka sitt samtycke. Om en patient avstår från viss vård eller behandling, ska han eller hon få information om vilka konsekvenser detta kan medföra. Paragrafen behandlas i avsnitt 8. Den grundläggande principen om att vård inte får ges utan samtycke om inte annat följer av lag gäller med stöd av annan lagstiftning. Paragrafens första stycke är avsett att tydliggöra denna princip för patienter, närstående och hälso- och sjukvårdspersonal. Ett samtycke kan endast anses vara giltigt om det föregåtts av information som gör det möjligt för patienten att fatta beslut i den aktuella frågan. Undantag från bestämmelsen får endast meddelas i lag, se exempelvis lagen (1991:1128) om psykiatrisk tvångsvård. Även i patientlagen införs en bestämmelse om vård utan samtycke, se 4 § detta kapitel. Av paragrafens andra stycke framgår att ett samtycke till hälso- och sjukvård kan lämnas skriftligt, muntligt eller genom patientens handlande, s.k. konkludent samtycke. Bestämmelsen gäller inte i det fall det i speciallagstiftning ställs krav på en viss form för samtycket. Av tredje stycket framgår att patienten när som helst kan ta tillbaka sitt samtycke. En patient som inte samtycker till viss vård eller behandling ska få information om vilka konsekvenser det kan få att vården därigenom inte kan genomföras. Informationen måste ges på ett hänsynsfullt sätt och med respekt för patientens självbestämmande och integritet. 3 § När patienten är ett barn ska barnets inställning till den aktuella vården eller behandlingen så långt som möjligt klarläggas. Barnets inställning ska tillmätas betydelse i förhållande till hans eller hennes ålder och mognad. Paragrafen behandlas i avsnitt 10.2. Paragrafen, som kompletterar bestämmelserna om samtycke i 2 §, avser att kodifiera den praxis som utvecklats när det gäller barns inflytande inom vården. Paragrafen har sin grund i bestämmelsen i 6 kap. 11 § om att i takt med barnets stigande ålder och utveckling ta allt större hänsyn till barnets synpunkter och önskemål i frågor som rör barnets personliga angelägenheter. Av första meningen framgår att barns inställning till viss vård eller behandling ska klarläggas så långt som möjligt. Att ett spädbarns inställ- 2013/14:106 ning inte kan klarläggas torde stå klart. Även mycket små barn kan emellertid ha en inställning till en åtgärd och det är viktigt att ge barnet utrymme att få uttrycka sin åsikt. Av andra meningen framgår att barnets inställning till den aktuella vården eller behandlingen ska tillmätas betydelse i förhållande till hans eller hennes ålder och mognad. Vilken mognad som krävs för att ett barns inställning ska tillmätas betydelse måste utredas vid varje enskilt tillfälle och är beroende av den planerade vårdens art och angelägenhetsgrad. Som utgångspunkt är det vårdnadshavaren som har beslutanderätt i frågor som rör barnet. Det är dock inte nödvändigt att i alla situationer inhämta samtycke från vårdnadshavaren. Det centrala för bedömningen av om barnet ska anses moget nog att ensamt få besluta om viss vård eller behandling är om barnet kan tillgodogöra sig relevant information och överblicka vilka konsekvenser som hans eller hennes beslut kan få. Det krävs en avsevärd mognad för att ett barn ska kunna ta ställning till mer omfattande behandlingar och ingrepp. Yngre barn kan däremot på egen hand i vissa fall samtycka till enklare åtgärder. Barnets möjlighet att bestämma får inte medföra att vårdnadshavaren frånsäger sig sitt ansvar som beslutsfattare utan att barnet känner sig moget för det. Hälso- och sjukvårdspersonalen bör också göra väl avvägda mognadsbedömningar som inte resulterar i att barn avkrävs beslut som de inte känner sig mogna att fatta. 4 § Patienten ska få den hälso- och sjukvård som behövs för att avvärja fara som akut och allvarligt hotar patientens liv eller hälsa, även om hans eller hennes vilja på grund av medvetslöshet eller av någon annan orsak inte kan utredas. Paragrafen behandlas i avsnitt 9 där också Lagrådets synpunkter på Bestämmelsen utgör ett undantag från huvudregeln i 2 § och innebär att hälso- och sjukvårdspersonal i en nödsituation med stöd av paragrafen ska kunna ge hälso- och sjukvård till en patient som inte är i stånd att samtycka till vården. Det är enbart sådan vård som behövs för att avvärja en fara som akut och allvarligt hotar patientens liv eller hälsa som får ges utan patientens Det ska således vara fråga om sådan nödvändig vård som inte kan anstå tills en patient eventuellt själv kan ta ställning till åtgärden. Bestämmelsen gäller enbart i situationer där det handlar om att rädda patientens liv eller i övrigt för att undvika svåra konsekvenser för hans eller hennes hälsa. Paragrafen avser situationer då en patients vilja på grund av medvets- löshet eller av annan orsak inte kan utredas. Andra orsaker till att patienten inte kan ge sitt samtycke än att han eller hon är medvetslös kan vara att patienten är okontaktbar på grund av chock, är på väg in i medvetslöshet eller är påverkad av exempelvis narkotiska preparat. Bestämmelsen är även tillämplig när en person som mer varaktigt får anses sakna beslutsförmåga befinner sig i en nödsituation. ett akut eller i övrigt nödvändigt omhändertagande pågår får en nödsituation anses vara för handen. När så är fallet kan vård inte längre ges med stöd av denna bestämmelse, även om patienten fortfarande inte är i stånd att uttrycka sin vilja. inte tillämpas för att t.ex. fortlöpande kunna bereda en person som är Prop. 2013/14:106 varaktigt beslutsoförmögen hälso- och sjukvård som inte är av akut I dessa fall torde stöd för vården även fortsättningsvis få hämtas i den allmänna nödbestämmelsen i 24 kap. 4 § . 1 § Hälso- och sjukvården ska så långt som möjligt utformas och genomföras i samråd med patienten. Paragrafen behandlas i avsnitt 15. Paragrafen motsvaras i sak av 2 a § andra stycket första meningen HSL i sin nuvarande lydelse och 6 kap. 1 § tredje meningen patientsäkerhetslagen. Förarbeten till paragraferna finns i prop. 1978/79:220 s. 20 och s. 44 samt i prop. 1981/82:97 s. 50, s. 54 och s. 119. 2 § En patients medverkan i hälso- och sjukvården genom att han eller hon själv utför vissa vård- eller behandlingsåtgärder ska utgå från patientens önskemål och individuella förutsättningar. Paragrafen behandlas i avsnitt 11. Patienter medverkar i många olika former och grader i sin egen vård. I samråd med hälso- och sjukvårdspersonalen kan en patient själv utföra även relativt avancerade åtgärder, t.ex. dialysbehandling eller behandling av diabetes. I den aktuella paragrafen tydliggörs att ett minimikrav för patientmedverkan är att det dels finns en viljeyttring avgiven, dels att patienten, utifrån sina individuella förutsättningar, ska kunna medverka praktiskt. Av föreskrifter från framgår bl.a. att en hälso- och sjukvårdsåtgärd inte får bedömas som egenvård om det finns risk för att patienten skadas. 3 § Patientens närstående ska få möjlighet att medverka vid utformningen och genomförandet av vården, om det är lämpligt och om bestämmelser om sekretess eller tystnadsplikt inte hindrar detta. Paragrafen behandlas i avsnitt 11. Paragrafen rör möjligheten för patientens närstående att medverka dels i utformandet av vården, dels vid själva genomförandet av främst egenvård. En närståendes medverkan förutsätter att det anses lämpligt att han eller hon deltar och att bestämmelser om sekretess eller tystnadsplikt inte sätter hinder i vägen. Om patienten motsätter sig att en närstående medverkar bör det normalt sett inte anses lämpligt att involvera denne i vården. Detta gäller oavsett om det ur sekretessynpunkt inte finns några hinder mot att låta den närstående delta. I lämplighetsbedömningen ingår även att utröna om den närstående har praktiska förutsättningar för att medverka. Han eller hon måste givetvis också uttrycka någon form av egen önskan om att få vara delaktig. Som närstående räknas bl.a. patientens vårdnadshavare, egna barn och övriga familj samt andra personer som patienten står nära, t.ex. mycket nära vänner. 2013/14:106 Underåriga patienter måste ses i ett sammanhang där vårdnadshavarnas medverkan ofta är av stor vikt för att hälso- och sjukvården ska få eftersträvade resultat. När det gäller små barn är en samverkan med vårdnadshavarna ofta nödvändig för att kunna utreda vad som är det enskilda barnets bästa i den aktuella situationen. Även då en underårig patient är mogen nog att ensam fatta beslut om en insats (se 4 kap. 3 §) bör hälso- och sjukvårdspersonalen i normala fall sträva efter att involvera vårdnadshavarna om inte patienten motsätter sig det. I vissa situationer är dock en samverkan eller kontakt med ett barns vårdnadshavare inte lämplig utifrån barnets bästa. Fast vårdkontakt och individuell planering 1 § Patientens behov av trygghet, kontinuitet och säkerhet ska tillgodoses. Olika insatser för patienten ska samordnas på ett ändamålsenligt sätt. Paragrafen behandlas i avsnitt 15. Paragrafen motsvarar i sak delar av 2 a § första stycket 1 och 5 HSL samt nuvarande andra meningen i andra stycket i samma paragraf. Förarbeten till de bestämmelserna finns i prop. 1981/82:97 s. 56 och s. 116, prop. 1984/85:181 s. 94 ff. samt prop. 2005/06:115 s. 46 ff. 2 § En fast vårdkontakt ska utses för patienten om han eller hon begär det, eller om det är nödvändigt för att tillgodose hans eller hennes behov av trygghet, kontinuitet, samordning och säkerhet. Paragrafen behandlas i avsnitt 15. Paragrafen motsvarar i sak delar av 29 a § HSL. Förarbeten finns i prop. 2009/10:67 s. 59 ff. och s. 80 f. 3 § Patienten ska få möjlighet att välja en fast läkarkontakt inom primärvården. Paragrafen behandlas i avsnitt 15. Paragrafen motsvarar i sak delar av 5 § andra stycket första meningen HSL. Förarbeten till bestämmelsens nuvarande lydelse finns i prop. 1994/95:195 s. 41 f. och s. 80 f. Att bestämmelsen enbart gäller hälso- och sjukvårdsverksamhet som bedrivs med som huvudman förtydligas i 1 kap. 2 § andra stycket. 4 § För en enskild som har behov av både hälso- och sjukvård och insatser från ska en individuell plan upprättas under de förutsättningar som anges i 3 f § hälso- och sjukvårdslagen (1982:763). Paragrafen behandlas i avsnitt 15. Paragrafen hänvisar till den bestämmelse i HSL som beskriver under vilka förutsättningar en individuell plan ska upprättas samt vilket innehåll en sådan plan ska ha. 7 kap. Val av behandlingsalternativ och hjälpmedel 1 § När det finns flera behandlingsalternativ som står i överensstämmelse med vetenskap och beprövad erfarenhet ska patienten få möjlighet att välja det alternativ som han eller hon föredrar. Patienten ska få den valda behandlingen, om det med hänsyn till den aktuella sjukdomen eller skadan och till kostnaderna för behandlingen framstår som befogat. Patienten har inte rätt att välja en sådan behandling som kommunen ansvarar för enligt 18 § första–tredje styckena hälso- och sjukvårdslagen (1982:763) utanför den kommun inom vilken han eller hon är bosatt, om denna kommun kan erbjuda en behandling som står i överensstämmelse med vetenskap och beprövad erfarenhet. Paragrafen behandlas i avsnitt 12. Paragrafen motsvarar i sak 3 a § första stycket HSL, 18 a § samma lag och 6 kap. 7 § första stycket patientsäkerhetslagen i bestämmelsernas nuvarande lydelse.