prop · H103110 · 2014-03-17 00:00:00 — ansågs vara den myndighet som bäst motsvarar dessa krav. 2013/14:110 Enligt regeringens mening bör utses till centralmyndighet med uppgift att ta emot ansökningar om transitering och om bistånd i samband med transitering. bör även besluta om tillstånd till transitering och om biståndsåtgärder. Av samma skäl som angetts när det gäller kontakter om den europeiska arresteringsordern bör uppgifter hanteras av en nationell enhet. Myndigheten ska i egenskap av centralmyndighet, som direktivet föreskriver, utse kontaktpunkter för alla relevanta transitflygplatser som kan kontaktas under hela den tid som transiteringen genomförs. 6.5.4Lagar som syftar till att förhindra och utreda penningtvätt och finansiering av terrorism Regeringens förslag: I två lagar som syftar till att förhindra och utreda penningtvätt och finansiering av terrorism ska ersättas med . Kommitténs förslag överensstämmer i huvudsak med regeringens. Kommittén lämnar inget förslag till förtydligande i 4 kap. 6 § lagen om (2009:62) om åtgärder mot penningtvätt och finansiering av terrorism (penningtvättslagen). Remissinstanserna: Säkerhetspolisen är den enda remissinstans som yttrar sig särskilt över förslaget. Säkerhetspolisen har inget att invända mot förslaget att ska vara finansunderrättelseenhet men anser att Säkerhetspolisen, när den bedriver polisverksamhet gällande finansiering av terrorism, omfattas av begreppet och att uppgifter därför även ska lämnas till Säkerhetspolisen enligt 3 kap. 1 § fjärde stycket penningtvättslagen. Skälen för regeringens förslag: Lagen (2008:99) om tillämpning av och rådets förordning (EG) nr 1781/2006 om information om betalaren som ska åtfölja överföringar av medel innehåller bestämmelser som är avsedda att komplettera EG-förordningen med samma namn. Syftet med EG-förordningen är att förebygga, undersöka och upptäcka penningtvätt samt att förhindra finansiering av terrorism genom ökad spårbarhet av överföringar. Enligt 3 § lagen är den myndighet som enligt artikel 9.2 i EG-förordningen ska ta emot meddelanden från betalningsmottagarens betalningsleverantör om åtgärder som denne har vidtagit mot en betalningsleverantör som regelbundet underlåter att lämna nödvändig information om betalaren. är vidare den myndighet till vilken betalningsleverantörer enligt artikel 14 i EG-förordningen ska besvara förfrågningar som gäller den information om betalaren som åtföljer överföringar eller motsvarande uppgifter. Penningtvättslagen har till syfte att förhindra att finansiell verksamhet och annan näringsverksamhet utnyttjas för penningtvätt eller finansiering av terrorism. Enligt 3 kap. 1, 1 a och 6 §§ samt 4 kap. 6 § har uppgifter som innebär bl.a. att verksamhetsutövare vid misstanke om att en viss transaktion kan utgöra penningtvätt eller finansiering av terrorism ska lämna uppgifter till . I båda dessa lagar har alltså ett antal uppgifter. Alla uppgifter är knutna till den verksamhet som Finanspolisen, som är en del av , bedriver. uppgifter bör efter omorganisationen hanteras av samma polisiära enheter som . Mot den bakgrunden bör ordet bytas ut mot i nämnda paragrafer. I 4 kap. 6 § penningtvättslagen anges när uppgifter ska gallras i sådana register som en verksamhetsutövare får föra enligt bestämmelserna i samma kapitel. Kommittén föreslår att ska ersättas med i bestämmelsen. Det är dock inte bara som kan besluta om att inte inleda eller att lägga ned en förundersökning om penningtvätt eller finansiering av terrorism. Detta kan även åklagare och Säkerhetspolisen göra och därför bör paragrafen arbetas om i förtydligande syfte. Säkerhetspolisen väcker frågan hur den i den framtida organisationen ska kunna tillförsäkras tillgång till de uppgifter som rör terrorismfinansiering som rapporteras till Finanspolisen. Säkerhetspolisen pekar särskilt på behovet av att med stöd av 3 kap. 1 § fjärde stycket penningtvättslagen kunna få alla uppgifter som behövs för en utredning om finansiering av terrorism. Säkerhetspolisen anser därför att även den bör pekas ut i den nu aktuella bestämmelsen. Regleringen innebar tidigare att (Finanspolisen) fick ställa frågor till verksamhetsutövare inom den finansiella sektorn, exempelvis en bank, med anledning av att verksamhetsutövaren till gett in en rapport om misstänkta transaktioner. Paragrafen ändrades 2009, i samband med att den nya penningtvättslagen infördes, på så sätt att Finanspolisen gavs rätt att ställa frågor till verksamhetsutövare även utan föregående rapportering. Finanspolisen kan således ställa frågor som föranleds av uppgifter av exempelvis underrättelsekaraktär som härrör från andra än verksamhetsutövaren, varvid denne är skyldig att besvara frågorna (prop. 2008/09:70 s. 117). Frågerätten i 3 kap. 1 § fjärde stycket penningtvättslagen bryter således tystnadsplikten i bl.a. lagen (2004:297) om bank- och finansieringsrörelse. Kravet på medlemsstaterna enligt artikel 21 i och Rådets direktiv /60/EG av om åtgärder för att förhindra att det finansiella systemet används för penningtvätt och finansiering av terrorism (tredje penningtvättsdirektivet) är att det i varje stat ska finnas en särskild central finansunderrättelseenhet. Enheten ska centralt ansvara för att ta emot, begära, analysera samt till behöriga myndigheter sprida uppgifter som gäller möjlig penningtvätt eller finansiering av terrorism. Den ska ges tillräckliga resurser och ha direkt eller indirekt tillgång till de finansiella och administrativa uppgifter som behövs. Det har alltsedan det infördes regler om penningtvätt varit Finanspolisen som haft rollen som finansunderrättelseenhet i . Finanspolisen har till uppgift att centralt ta emot de rapporter som ges in samt att bearbeta dessa uppgifter för vidarebefordran till berörda myndigheter. I förarbetena till lagen framhålls beträffande enhetens uppgift att sprida information till andra myndigheter att någon särskild reglering om detta inte krävs, eftersom den följer av allmänna bestämmelser om myndigheters skyldigheter (prop. 2008/09:70 s. 127 f.). 2013/14:110 I den nya polisorganisationen kommer Finanspolisen att vara en del av . Mot bakgrund av de EU-rättsakter som ligger till grund för den svenska lagstiftningen, och att någon skillnad gentemot dagens ordning inte är avsedd när det gäller fördelningen av arbetsuppgifter mellan och Säkerhetspolisen, anser regeringen att den i 3 kap. 1 § penningtvättslagen förskrivna frågerätten även i fortsättningen enbart ska tillkomma den centrala finansunderrättelseenheten. Säkerhetspolisen kommer på samma sätt som att få del av de rapporter Finanspolisen sammanställer i frågor som rör Säkerhetspolisens verksamhetsområde. Vid behov kan Säkerhetspolisen, liksom , framställa önskemål hos om att en förfrågan till viss verksamhetsutövare ska göras. Regeringen delar således kommitténs uppfattning att Säkerhetspolisen inte bör anges i 3 kap. 1 § penningtvättslagen. I propositionen En effektivare kriminalisering av penningtvätt (prop. 2013/14:121) föreslås att från ska få nya uppgifter när det gäller att bekämpa penningtvätt och finansiering av terrorism. I konsekvens med vad som sägs i avsnitt 6.4 måste därför bytas ut mot även i den i prop. 2013/14:121 föreslagna lagen (2014:000) om straff för penningtvättsbrott och i de nya bestämmelser i lagen (2002:444) om straff för finansiering av särskilt allvarlig brottslighet i vissa fall som också föreslås där. Frågan om Säkerhetspolisen bör ges möjlighet att besluta om dispositionsförbud enligt lagen bör, som anges i den propositionen, bli föremål för fortsatta överväganden i ett annat sammanhang. Överväganden om vissa särskilda bestämmelser Regeringens förslag: I 23 kap. 3 § tydliggörs att Säkerhetspolisen får inleda förundersökning. Vidare görs ett tillägg som innebär att en åklagare kan begära biträde av Säkerhetspolisen i de fall där brottsutredningen ligger inom verksam- Det som föreskrivs i balken om ska i stället gälla Säkerhetspolisen när den leder eller biträder åklagare i en Möjligheten för förundersökningsledare att enligt 23 kap. 17 § rätte- gångsbalken begära biträde av polismyndighet utanför den egna orten blir genom omorganisationen obehövlig, varför paragrafen ska upphä- I 48 kap. 14 § tredje stycket ska orden som är myndighetschef tas bort, eftersom regleringen inte längre behövs. Kommitténs förslag överensstämmer med regeringens, med undantag för att Säkerhetspolisen inte nämns i 23 kap. 3 § . Remissinstanserna: Flertalet remissinstanser yttrar sig inte särskilt över förslagen i denna del. en översyn av vissa bestämmelser om polisman i . svarsmakten anser att även Säkerhetspolisen bör nämnas i 15 kap. 7 § Skälen för regeringens förslag Enligt 23 kap. 3 § får en åklagare som leder en förundersökning anlita biträde av polismyndigheten för att verkställa förundersökningen. I enlighet med vad som anges i avsnitt 6.2 bör polismyndigheten bytas mot . I de fall där åklagaren leder en förundersökning där utredningsarbetet bedrivs av Säkerhetspolisen bör det tydliggöras att åklagaren får begära biträde av Säkerhetspolisen på samma sätt som gäller för . Även Säkerhetspolisen bör således anges i 23 kap. 3 § andra stycket . I enlighet med vad regeringen föreslår i avsnitt 6.4 bör det också anges att Säkerhetspolisen får inleda förundersökning och att i de fall där Säkerhetspolisen själv leder förundersökning eller biträder åklagaren ska vad som föreskrivs i balken om i stället gälla Säkerhetspolisen. Av 23 kap. 17 § framgår att om det behöver vidtas en undersökningsåtgärd utanför förundersökningsledarens tjänstgöringsområde får han eller hon begära biträde av polismyndigheten på den ort där åtgärden ska vidtas. Paragrafen är oförändrad sedan balkens tillkomst 1942. I kommer bestämmelsen inte att ha någon saklig innebörd när det gäller en polisiär förundersökningsledare. Hur arbetet fördelas inom myndigheten får regleras genom interna föreskrifter. För undersökningsledare som är åklagare innebär bestämmelsen efter omorganisationen inte annat än att han eller hon har rätt till biträde av . En bestämmelse av denna innebörd finns redan i 23 kap. 3 § andra stycket . Mot den bakgrunden bör 23 kap. 17 § upphävas. Det kräver en följdändring i lagen (1964:167) med särskilda bestämmelser om unga lagöverträdare. Enligt 48 kap. 14 § får riksåklagaren under vissa förutsättningar uppdra åt en överåklagare som är myndighetschef inom åklagarväsendet att i fråga om vissa brott bestämma ordningsbotens belopp. Sedan gjordes om till en myndighet finns det inte längre några överåklagare som är myndighetschefer. Paragrafen bör därför ändras på det sätt som kommittén föreslår. i anser att vissa befogenheter i körkortslagen (1998:488) som endast en polisman har även ska tillkomma bilinspektörer. Det har inte ingått i arbete att se över arbetsfördelningen mellan olika yrkesgrupper inom polisen och den faller därför utanför detta lagstiftningsärende. Frågan har utretts i departementspromemorian Vem ska göra vad? Om fördelningen av arbetsuppgifter mellan polisens anställda (Ds 2013:64). Promemorian har remissbehandlats och bereds i . I 15 kap. 7 § straffbeläggs som falsk tillvitelse att hos åklagare, polismyndighet eller annan myndighet sanningslöst tillvita någon annan en brottslig gärning, förege besvärande omständighet eller förneka friande eller mildrande omständighet. Försvarsmakten anser att även Säkerhetspolisen bör nämnas i paragrafen. Eftersom syftet med exemplifieringen i paragrafen synes vara att tydliggöra att falsk tillvitelse i första hand kan uppkomma genom utsagor inför de brottsbekämpande myndig- 2013/14:110 heterna bör enligt Försvarsmakten antingen båda de nya myndigheterna nämnas eller också bör man ange polisen vid sidan av åklagare. För straffansvar krävs att tillvitelsen sker hos åklagare, polismyndighet eller annan myndighet som har att ta upp anmälan i en sådan sak. Regleringen omfattar även myndigheter som inte uteslutande eller i främsta rummet har till uppgift att utföra polisutredningar eller åtal. I kommentaren till anges att uppgift till en departementschef, en verkschef, en militär befälhavare eller ett lärarkollegium kan falla under paragrafen, om uppgiften är av sådan beskaffenhet att myndigheten är skyldig att ta upp anmälan i saken. Om så är fallet beror på brottets beskaffenhet och myndighetens uppgifter. Bestämmelsen är således inte enbart avsedd att tillämpas på utsagor inför brottsbekämpande myndigheter och uppräkningen av myndigheter är, som Försvarsmakten påpekar, endast exemplifierande. Genom formuleringen annan myndighet omfattas således även Säkerhetspolisen. I motsats till de andra utpekade myndigheterna innebär Säkerhetspolisens uppgifter att den endast i begränsad utsträckning tar emot utsagor och anmälningar av det slag som åsyftas i paragrafen. Det finns därför enligt regeringens mening inte skäl att särskilt nämna Säkerhetspolisen. Regeringens förslag: I utlänningslagen ska begreppet polismyndighet ersättas med och i förekommande fall med Säkerhetspolisen. Kommitténs förslag överensstämmer inte med regeringens. Kommittén lämnar inte något förslag om att Säkerhetspolisen ska nämnas i utlänningslagen utöver vad som gäller . Remissinstanserna: Flertalet remissinstanser yttrar sig inte särskilt i denna del. i anser att Säkerhetspolisen bör ha möjlighet att göra ansökan om uppehållstillstånd respektive ansöka om återkallelse av sådant tillstånd enligt 5 kap. 15 b och 16 a §§ samt 7 kap. 7 c § utlänningslagen (2005:716) för den utlänning som omfattas av Säkerhetspolisens särskilda personsäkerhetsarbete. Säkerhetspolisen framhåller att den tillämpar 9 kap. 9 § utlänningslagen bl.a. inom ramen för säkerhetsärenden enligt 1 kap. 7 § utlänningslagen. Säkerhetspolisen anser i och för sig att det som enligt 9 kap. 9 § utlänningslagen gäller för även gäller för Säkerhetspolisen i dessa fall och ser inte ändringsförslaget som ett hinder för verksamheten men anser att det bör framgå att så är fallet, eftersom kommittén är av en annan uppfattning. Säkerhetspolisen anser vidare att den bör omnämnas i 10 kap. 13 och 17 §§ utlänningslagen. Säkerhetspolisen framhåller också allmänt vikten av att den inte får mer begränsade befogenheter att agera efter omorganisationen. Skälen för regeringens förslag: Utlänningslagstiftningen tillämpas, som Säkerhetspolisen påpekar, av både och Säkerhetspolisen. Som regeringen framhållit i avsnitt 4.4 är syftet med ombildningen inte att ändra fördelningen av arbetsuppgifter mellan Säkerhets- polisen och den övriga polisen. vissa bestämmelser i lagen. I 12 kap. 14 § andra stycket utlänningslagen anges bl.a. att Säkerhetspolisen, om inte eller den domstol som avgör ärendet beslutar annat, ska verkställa beslut om avvisning eller utvisning i säkerhetsärenden. Vad som avses med säkerhetsärenden anges i 1 kap. 7 § lagen. Det kan bl.a. vara fråga om ärenden där Säkerhetspolisen av skäl som rör rikets säkerhet eller som annars har betydelse för allmän säkerhet förordar att en utlänning ska avvisas eller utvisas. Säkerhetspolisen ska således fullgöra polisiära uppgifter i vissa fall. Som regeringen tidigare framhållit bör regleringen i största möjliga utsträckning tydliggöra i vilka fall en uppgift ankommer på respektive Säkerhetspolisen. Säkerhetspolisen framhåller vikten av att ändringarna i utlänningslagen inte leder till att Säkerhetspolisen förlorar några av de befogenheter den har . Regeringen har ingen annan uppfattning. Med utgångspunkt i den nuvarande regleringen, där uppgifterna i allt väsentligt ligger på polismyndigheterna, kan konstateras att en oförändrad arbetsfördelning innebär att det är som övertar de uppgifter som polismyndigheterna har haft. Utgångspunkten är således att Säkerhetspolisen inte ska nämnas i dessa bestämmelser. I motsats till Säkerhetspolisen anser regeringen således att Säkerhetspolisen inte bör nämnas i 10 kap. 17 § utlänningslagen. Säkerhetspolisen ska enligt 12 kap. 14 § andra stycket utlänningslagen verkställa beslut om avvisning eller utvisning i säkerhetsärenden. I rollen som verkställande myndighet i sådana ärenden kan Säkerhetspolisen ställas inför frågan om förvar eller uppsikt bör beslutas. Beslut om förvar och uppsikt fattas enligt 10 kap. 12 § av den myndighet som handlägger ärendet. Säkerhetspolisen bör därför nämnas i 10 kap. 13 § som handläggande myndighet. Lagrådet anser att Säkerhetspolisens roll behöver förtydligas. Det bör därför anges att Säkerhetspolisen endast är handläggande myndighet när myndigheten har tagit emot ett beslut om avvisning eller utvisning för verkställighet till dess att verkställighet har skett. För att det inte ska råda någon tvekan om att regeln om offentligt biträde och reglerna om överklagande av myndighetsbeslut i sådana frågor gäller även för Säkerhetspolisen bör myndigheten läggas till i 14 kap. 8 och 9 §§ utlänningslagen. i väcker frågan om huruvida Säkerhetspolisen bör nämnas även i 5 kap. 15 b och 16 a §§ samt 7 kap. 7 c § utlänningslagen. Dessa bestämmelser har anknytning till polisens särskilda personsäkerhetsarbete. har det övergripande ansvaret för polisens personsäkerhetsarbete. Detta bedrivs av en särskild enhet inom , även om det finns en funktion vid för personsäkerhetsarbete inom dess verksamhetsområde. Säkerhetspolisen påtalar inget behov av en sådan ändring som i aktualiserar. Regeringen ser inte heller något sådant behov. 2013/14:110 6.6.3 Lagen om omhändertagande av berusade personer Regeringens förslag: I lagen om omhändertagande av berusade personer m.m. ska det förtydligas att om en person med laga stöd har omhändertagits av någon annan myndighet ansvarar den myndigheten för vissa uppgifter enligt lagen som annars åligger . Kommitténs förslag: Kommittén behandlar inte frågan. Remissinstanserna: Försvarsmakten påpekar att militärpolisen med stöd av 11 § förordningen (1980:123) med reglemente för militärpolisen tillämpar lagen (1976:511) om omhändertagande av berusade personer m.m. och att den ändring kommittén föreslår i 7 § lagen är betänklig. Skälen för regeringens förslag: Enligt 11 § förordningen med reglemente för militärpolisen (militärpolisförordningen) är en militärpolisman, när han fullgör uppgifter enligt 1 § förordningen, att anse som en polisman. Vad som är föreskrivet om polisman gäller då även för militärpolismannen. Försvarsmakten anser att vad som gäller i fråga om polisen då även gäller för en militärpolisman. Däremot finns det, som Försvarsmakten påpekar, inte någon reglering som innebär att uppgifter som i en författning som reglerar en polismans uppgifter och som har ålagts polismyndigheten automatiskt blir tillämplig på Försvarsmakten. Om någon uppgift ska gälla för Försvarsmakten bör detta enligt regeringens mening i så fall tydligt framgå. Försvarsmakten är kritisk mot att ordet polisen i 7 § lagen om omhändertagande av berusade personer m.m. ska ersättas med . Syftet med ändringarna i lagen är inte att åstadkomma någon ändring i de arbetsuppgifter som ankommer på andra myndigheter än . Mot den bakgrunden anser regeringen att det lämpligaste är att i 4 § lagen om omhändertagande av berusade personer m.m. förtydliga vilket ansvar en annan myndighet, vars tjänstemän med laga stöd gjort ett omhändertagande enligt lagen, har för den omhändertagne. 6.6.4Lagen om Försvarsmaktens stöd till polisen vid terrorismbekämpning Regeringens förslag: och Säkerhetspolisen ges rätt att begära stöd enligt lagen om Försvarsmaktens stöd till polisen vid terrorismbekämpning. respektive Säkerhetspolisen ska höra den andra myndigheten innan regeringens medgivande till stöd av Försvarsmakten begärs. Kommitténs förslag överensstämmer delvis med regeringens. Kommittén föreslår att får begära stöd enligt lagen om Försvarsmaktens stöd till polisen vid terrorismbekämpning och att ska höra Säkerhetspolisen innan regeringens medgivande till sådant stöd inhämtas. Remissinstanserna: Flertalet remissinstanser yttrar sig inte över förslaget i denna del. Försvarsmakten anser att det föreslagna kravet att ska höra Säkerhetspolisen innan regeringens medgi- vande begärs bör kombineras med ett undantag för brådskande fall. 2013/14:110 Säkerhetspolisen anser, med hänsyn till att Säkerhetspolisen har till upp- drag att leda och bedriva polisverksamhet när det gäller terrorismbekämpning, att även Säkerhetspolisen ska kunna begära stöd från Försvarsmakten för att utföra detta uppdrag. Vidare anser Säkerhetspolisen att det bör klargöras hur föreskriftsrätten i lagen förhåller sig till den föreslagna föreskriftsrätten i Säkerhetspolisens instruktion. Skälen för regeringens förslag Lagen (2006:343) om Försvarsmaktens stöd till polisen vid terrorismbekämpning innehåller bestämmelser om insatser av Försvarsmakten som kan innebära användning av våld eller tvång mot enskilda. Enligt 1 § lagen får begära sådant stöd om stödet behövs för att förhindra eller på annat sätt ingripa mot en handling som kan utgöra brott enligt lagen (2003:148) om straff för terroristbrott, ingripandet kräver resurser av särskilt slag som polisen inte har tillgång till och regeringen har lämnat sitt medgivande. Regeringens medgivande behövs inte i sådana brådskande fall som kan innebära fara för människors liv eller hälsa eller för omfattande förstörelse av egendom. ska underrätta regeringen om stöd har begärts utan regeringens medgivande. Därefter ska regeringen pröva om beslutet att begära stöd ska undanröjas eller bestå. Säkerhetspolisen, som ingår i , har enligt sin instruktion ansvaret för att leda och bedriva viss polisverksamhet, bl.a. terrorismbekämpning. Säkerhetspolisen har dock inte samma inriktning på operativa insatser på fältet som den övriga polisen. Sådana ingripanden är i första hand en uppgift för polismyndigheterna. I den nya organisationen kommer polismyndigheterna och de delar av som inte utgörs av Säkerhetspolisen att ingå i den nya medan Säkerhetspolisen blir en fristående myndighet. I en organisation med två polisiära myndigheter, och Säkerhetspolisen, uppstår frågan om båda myndigheterna ska ges möjlighet att begära Försvarsmaktens stöd enligt lagen eller bara en av dem. Av förarbetena till lagen framgår att valts till behörig myndighet därför att en begäran om stöd som avser vålds- och tvångsbefogenheter av detta slag bör göras på en så hög nivå som möjligt inom polisorganisationen. Vidare framhålls att det inte bör komma i fråga att delegerar sin beslutanderätt till enskilda polismyndigheter (prop. 2005/06:111 s. 40). Dessa överväganden har samma giltighet i den nya organisationen. Regeringen anser att beslut av detta slag även i den nya organisationen ska fattas på hög nivå. Både och Säkerhetspolisen får begära stöd Kommittén gör bedömningen att endast ska ha rätt att begära stöd enligt lagen. De huvudsakliga skälen för detta är att frågan om Försvarsmaktens medverkan är avsedd att aktualiseras i operativa polisinsatser och att det är som ska svara för dessa. Möjligen kan det enligt kommittén undantagsvis förekomma att frågan 2013/14:110 om Försvarsmaktens medverkan aktualiseras på ett så tidigt stadium i Säkerhetspolisens handläggning att polisen i övrigt ännu inte blivit engagerad i ärendet. Kommittén anser dock att det inte bör förekomma två parallella polisiära beställare och att även i dessa fall bör vara den myndighet som ska begära stöd av Försvarsmakten. Som kommittén föreslår bör ges rätt att begära stöd enligt lagen. Med hänsyn till de överväganden som gjordes när lagen infördes anser regeringen att det bör författningsregleras på vilken nivå inom som beslut om att begära stöd från Försvarsmakten ska fattas. Detta kan göras i den till lagen tillhörande förordningen. Även om på samma sätt som kommer att ha huvudansvaret för operativa polisinsatser på fältet kan det finnas situationer där frågan om Försvarsmaktens medverkan aktualiseras i Säkerhetspolisens verksamhet som inte hunnit bli engagerad i ärendet.