prop · H20337 · 2014-12-17 00:00:00 — Regeringens proposition 2014/15:37 Strafflindring vid medverkan till utredning av Regeringen överlämnar denna proposition till . Regeringen föreslår att den som medverkar till utredning av sin egen brottslighet ska få strafflindring. Medverkan till utredning av egen brottslighet ger typiskt sett uttryck för ansvarstagande och markerar en vilja att ställa till rätta efter sig, liksom ett avståndstagande från den brottsliga gärningen. Genom en sådan ordning skapas vidare förutsättningar för effektivare brottsutredningar och snabbare lagföring. Förslaget innebär att en tilltalad som har lämnat uppgifter som är av väsentlig betydelse för utredningen av brottet ska kunna få ett kortare straff än det som annars skulle ha dömts ut. Det är endast uppgifter som avser det egna brottet som omfattas av förslaget. Vidare förtydligas möjligheten till strafflindring vid sanktionskumulation, dvs. då en tilltalad förutom den straffrättsliga påföljden även drabbas av andra rättsliga sanktioner till följd av den brottsliga gärningen. Bestämmelsen är avsedd att ge ökad uppmärksamhet åt olika fall av sanktionskumulation så att den totala reaktionen på ett brott blir välavvägd och proportionerlig. Det görs även vissa ytterligare förändringar i regleringen av strafflindringsgrunder bl.a. i syfte att den ska bli mer överskådlig och tydlig. Lagändringarna föreslås träda i kraft . Förslag till riksdagsbeslut ................................................................. Förslag till lag om ändring i ......................................... Ärendet och dess beredning .............................................................. Nuvarande ordning och behovet av en reform .................................. Ordningen i några andra nordiska länder ......................... Behovet av en reform ....................................................... Strafflindring vid medverkan till utredning av egen Strafflindring vid sanktionskumulation........................................... Andra förändringar avseende strafflindringsgrunderna .................. 7.1En omdisponering av strafflindringsgrunderna samt vissa ytterligare förändringar............................................ 7.2Kravet på särskilda skäl för att gå under straffminimum ska finnas kvar......................................... En oförändrad bestämmelse om påföljdseftergift............. Ikraftträdande- och övergångsbestämmelser................................... Utdrag ur sammanfattningen av betänkandet Ett effektivare brottmålsförfarande – några ytterligare åtgärder (SOU 2005:117)................................ Utdrag ur betänkandets lagförslag.................................... Förteckning över remissinstanserna SOU 2005:117 ........ Utdrag ur sammanfattningen av betänkandet Nya påföljder (SOU 2012:34) .......................................... Utdrag ur betänkandets lagförslag.................................... Förteckning över remissinstanserna SOU 2012:34 .......... Utdrag ur protokoll vid regeringssammanträde 58 Regeringen föreslår att antar regeringens förslag till lag om ändring i . 2 Förslag till lag om ändring i Härigenom föreskrivs att 29 kap. 5 § ska ha följande lydelse. Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse Vid straffmätningen skall rätten Vid straffmätningen ska rätten utöver brottets straffvärde i skälig utöver brottets straffvärde i skälig 1. om den tilltalade till följd av brottet drabbats av allvarlig 2. om den tilltalade till följd av måga sökt förebygga eller avhjälpa hög ålder eller dålig hälsa skulle eller begränsa skadliga verkningar drabbas oskäligt hårt av ett straff utmätt efter brottets straffvärde, brottets art ovanligt förflutit sedan brottet begicks, men genom att han på grund av brottet utvisas ur riket, eller begränsa skadliga verkningar 5. om den tilltalade till följd av brottet drabbats av eller om det angett sig eller lämnat uppgifter finns grundad anledning anta att som är av väsentlig betydelse för han kommer att drabbas av utredningen av brottet, anställning eller av annat hinder eller synnerlig svårighet i yrkes- 6. om den tilltalade till följd av hög ålder eller dålig hälsa skulle men till följd av att han eller hon drabbas oskäligt hårt av ett straff på grund av brottet utvisas ur riket, utmätt efter brottets straffvärde, brottets art ovanligt för- men till följd av att han eller hon flutit sedan brottet begicks eller på grund av brottet blir eller kan antas bli avskedad eller uppsagd från anställning eller drabbas av svårighet i yrkes- eller närings- 8. om någon annan omständighet 1 Senaste lydelse 1988:942. föreligger som påkallar att den brottets straffvärde skulle framstå tilltalade får ett lägre straff än som oproportionerligt strängt med brottets straffvärde motiverar. hänsyn till andra rättsliga sank- tioner till följd av brottet, eller 9. om någon annan omständighet påkallar att den tilltalade får ett lägre straff än brottets straffvärde motiverar. Föreligger omständighet som avses i första stycket, får rätten, om särskilda skäl påkallar det, döma till lindrigare straff än som är föreskrivet för brottet. Denna lag träder i kraft . Ärendet och dess beredning Genom beslut bemyndigade regeringen chefen för att tillsätta en beredning med uppdrag att verka för Beredningen hade enligt sina huvuddirektiv (dir. 2000:90) i uppdrag att undersöka möjligheterna att öka effektiviteten och kvaliteten i rättsväsendets arbete. rättsväsendets utveckling (BRU) överlämnade slutbetänkandet Ett effektivare brottmålsförfarande – några ytterligare åtgärder (SOU 2005:117). I betänkandet behandlas bl.a. frågan om den misstänktes medverkan vid utredningen av sina egna brott kan tas till vara för att korta utredningstiden och förenkla handläggningen i domstol samt om utvidgade möjligheter att underskrida straffminimum i vissa En sammanfattning av betänkandet och lagförslagen i nu relevanta delar finns i bilaga 1 respektive bilaga 2. En förteckning över remissinstanserna finns i bilaga 3. En sammanställning av remissyttrandena finns tillgänglig i Justitie- departementet (dnr Ju2006/1015/L4). Regeringen beslutade att ge en särskild utredare i uppdrag att göra en översyn av påföljdssystemet för vuxna och unga lagöverträdare (dir. 2009:60). I uppdraget ingick bl.a. att ta ställning till om ett system med villkorligt fängelse ska införas samt – såvitt nu är aktuellt – att analysera och vid behov föreslå förändringar av de s.k. billighetsskälen i 29 kap. 5 § vad avser innehåll, betydelse vid straffmätningen och påföljdsvalet samt meddelande av Utredningen, som antog namnet , lämnande 2012 betänkandet Nya påföljder (SOU 2012:34). betänkandet och lagförslagen i nu relevanta delar finns i bilaga 4 respektive bilaga 5. Betänkandet har remissbehandlats. över remissinstanserna finns i bilaga 6. En sammanställning av remiss- yttrandena finns tillgänglig i (dnr Ju2012/4191/L5). Som ett led i den fortsatta beredningen av frågan om en översyn av påföljdssystemet beslutade chefen för 2012 att uppdra åt en sakkunnig person att biträda departementet med att överväga vilka processrättsliga konsekvenser förslag leder till och föreslå de författningsändringar som han fann Uppdraget redovisades i en departementspromemoria i , Processrättsliga konsekvenser av förslag (Ds 2012:54). I detta lagstiftningsärende behandlar regeringen de förslag från (avsnitt 17 i betänkandet) och BRU (avsnitt 3 i betänkandet) som avser förändringar i strafflindringsgrunderna i 29 kap. förslag att införa ett system med villkorligt fängelse görs inte i detta Regeringen beslutade att inhämta Lagrådets yttrande över det lagförslag som finns i bilaga 7. Lagrådets yttrande finns i bilaga Regeringen har delvis följt Lagrådets synpunkter. Dessa behandlas i Prop. 2014/15:37 avsnitt 5, 6 och 7.1 samt i författningskommentaren. 4Nuvarande ordning och behovet av en reform regler om påföljdsbestämning bygger på principerna om proportionalitet, ekvivalens och förutsebarhet. Med proportionalitet avses att straffet ska vara proportionellt i förhållande till det begångna brottets allvar och att svårare brott ska bestraffas strängare än lindrigare. Ekvivalens innebär att lika svåra brott ska ges lika stränga straff. Utgångspunkten för påföljdsbestämningen är hur allvarlig eller klandervärd den brottslighet som den tilltalade döms för är. Straff ska alltså, med beaktande av intresset av en enhetlig rättstillämpning, bestämmas inom ramen för den tillämpliga straffskalan efter brottets eller den samlade brottslighetens straffvärde (29 kap. 1 § första stycket ). Vid bedömningen av straffvärdet ska beaktas den skada, kränkning eller fara som gärningen inneburit, vad den tilltalade insett eller borde ha insett om detta samt de avsikter eller motiv som han eller hon haft. Det ska särskilt beaktas om gärningen inneburit ett allvarligt angrepp på någons liv eller hälsa eller trygghet till person (29 kap. 1 § andra stycket ). Vid bedömningen av straffvärdet ska hänsyn även tas till försvårande respektive förmildrande omständigheter (29 kap. 2 och 3 §§ ). Återfall i brott kan i viss utsträckning medföra ett högre straff än vad straffvärdet motsvarar (29 kap. 4 § ). Omständigheter hänförliga till den tilltalades person eller handlande efter brottet – s.k. billighetshänsyn – kan i stället medföra strafflindring (29 kap. 5 § ). Bestämmelserna om strafflindringsgrunder i 29 kap. 5 § har varit oförändrade sedan de infördes . Där anges att rätten vid straffmätningen utöver brottets straffvärde i skälig omfattning ska beakta olika omständigheter som kan leda till lindrigare straff. 1.om den tilltalade till följd av brottet drabbats av allvarlig kroppsskada, 2.om den tilltalade efter förmåga sökt förebygga eller avhjälpa eller begränsa skadliga verkningar av brottet, 3.om den tilltalade frivilligt angett sig, 4.om den tilltalade förorsakas men genom att han på grund av brottet utvisas ur riket, 5.om den tilltalade till följd av brottet drabbats av eller om det finns grundad anledning anta att han kommer att drabbas av avskedande 2014/15:37 eller uppsägning från anställning eller av annat hinder eller synnerlig svårighet i yrkes- eller näringsutövning, 6.om den tilltalade till följd av hög ålder eller dålig hälsa skulle drabbas oskäligt hårt av ett straff utmätt efter brottets straffvärde, 7.om en i förhållande till brottets art ovanligt förflutit sedan brottet begicks eller 8.om någon annan omständighet föreligger som påkallar att den till- talade får ett lägre straff än brottets straffvärde motiverar. De nu nämnda omständigheterna kan delas in i olika grupper. En grupp knyter an till bestämmelserna om frivilligt tillbakaträdande från försök m.m. i 23 kap. 3 § och bygger på att gärningsmannen genom någon form av frivilligt handlande ger uttryck för att han eller hon ångrar sig (punkterna 2 och 3). En annan grupp tar sikte på det som kallas sanktionskumulation, dvs. då en gärningsman förutom den straffrättsliga påföljden även drabbas av andra sanktioner till följd av den brottsliga gärningen (punkterna 4 och 5). En tredje grupp hänför sig till omständigheter som gärningsmannen inte har kontroll över, men som innebär att det vore oskäligt att döma ut ett straff som motsvarar brottets straffvärde (punkterna 1, 6 och 7). Punkten 8 är allmänt hållen och ger domstolen möjlighet att beakta även andra omständigheter än de uppräknade. Det ska dock röra sig om sådana omständigheter som är i princip likvärdiga med och lika tungt vägande som de omständigheter som nämns i övriga punkter. I förarbetena till bestämmelsen framhålls att regleringen ska tillämpas med försiktighet så att den inte medför risker för en oenhetlig praxis eller sociala orättvisor (prop. 1987/88:120 s. 90). Det innebär att de omständigheter som beaktas måste vara av viss kvalitet och att regleringen normalt inte bör tillämpas om den inte talar för en påtaglig justering av påföljdsbestämningen (NJA 2010 s. 592). Om någon av de angivna omständigheterna föreligger och särskilda skäl påkallar det får rätten enligt 29 kap. 5 § andra stycket döma till ett lindrigare straff än som är föreskrivet för brottet. Om det med hänsyn till en sådan omständighet som anges i 29 kap. 5 § första stycket är uppenbart oskäligt att döma till påföljd, ska rätten meddela påföljdseftergift (29 kap. 6 § ). Enligt 30 kap. 4 § kan strafflindringsgrunderna även ha betydelse för påföljdsvalet. I paragrafens första stycke anges att rätten ska fästa särskilt avseende vid omständigheter som talar för en lindrigare påföljd än fängelse och därvid beakta sådana omständigheter som anges i 29 kap. 5 § . Närmare om strafflindring på grund av omständigheter som hänför sig till den misstänktes eget agerande Om den tilltalade efter förmåga sökt förebygga, avhjälpa eller begränsa skadliga verkningar av brottet kan det utgöra skäl för strafflindring (punkten 2). Handlandet kan t.ex. bestå i att den som misshandlat någon hjälper offret till sjukhus, att den som begått mened därefter berättar sanningen eller att den som stulit något återlämnar det stulna. Av förarbetena framgår att gärningsmannens agerande normalt ska ske på eget initiativ och att bestämmelsen främst ska tillämpas när gärningsmannen har handlat på angivet sätt innan han vet om att han avslöjats, men att det inte är uteslutet att så kan ske även då åtgärder vidtagits efter denna tidpunkt. Gärningsmannens beteende ska kunna sägas visa på ”en i handling visad ånger" (prop. 1987/88:120 s. 91 f.). Samma typ av resonemang kan sägas ligga bakom möjligheten att vid straffmätningen beakta att en gärningsman frivilligt angett sig själv (punkten 3). Att någon som begått ett brott anger sig själv kan anses visa på en vilja att minska skadorna eller göra rätt för sig. Det är själva angivelsen som medför strafflindring och inte att någon underlättar polisens arbete sedan han väl blivit upptäckt eller erkänner sedan han väl är misstänkt (prop. 1987/88:120 s. 92). Det faktum att någon, som inte angett sig själv, medverkat vid och därigenom underlättat utredningen av det egna brottet omfattas inte av någon av de nu nämnda strafflindringsgrunderna. I praxis synes detta förhållande dock ha beaktats som skäl för nedsättning av straffet enligt punkten 8. I NJA 1991 s. 255, som gällde straffmätning vid bl.a. grov narkotikabrottslighet bestående i att en person såsom narkotikakurir tagit befattning med stora mängder narkotika, beaktade att den tilltalade, till synes efter det att misstanke hade uppstått mot honom, själv lämnat uppgifter om flertalet av de resor som åtalet avsåg. I NJA 2008 s. 359 rörde frågan påföljdsbestämning för två ungdomar som hade begått ett stort antal stölder. beaktade dels att båda två hade angett sig själva, dels att de hade medverkat aktivt inte bara till utredningen utan också till att tillgripet gods kunde återlämnas till ägarna. konstaterade att regleringen i punkten 2 om förebyggande, avhjälpande eller begränsande av skador inte direkt tar sikte på den omständigheten att en tilltalad medverkat till utredningen av brotten, men att medverkan till utredningen av egen brottslighet i vart fall under vissa förhållanden måste anses vara en sådan omständighet som kan beaktas enligt punkten 8. För en tilltalad medför den brottsliga gärningen ofta fler konsekvenser än brottspåföljden. För att den samlade reaktionen på brottet inte ska bli oproportionerligt sträng vid samtidigt bruk av mer än en sanktion har lagstiftaren uttryckligen pekat ut vissa typer av sanktionskumulation i 29 kap. 5 § första stycket 4 och 5 som domstolarna ska beakta som grund för strafflindring. Därutöver kan andra former av sanktionskumulation beaktas med stöd av punkten 8. Det kan t.ex. vara fråga om vissa fall av förverkande, företagsbot eller administrativa sanktionsavgifter. Det torde emellertid normalt inte finnas anledning att beakta ett skadestånd som dömts ut med anledning av ett brott vid påföljdsbestämningen (prop. 1987/88:120 s. 96). I en del fall är det förutsatt att ett beaktande av en sanktion sker vid påföljdsbestämningen. I andra fall är situationen den omvända, dvs. beaktandet ska som utgångspunkt ske i samband med att den andra sanktionen beslutas. I ytterligare andra fall kan ett hänsynstagande ske antingen vid påföljdsbestämningen eller i anslutning till att den andra sanktionen beslutas beroende på i vilken ordning de olika besluten meddelas. 2014/15:37 I den mån ett beslut om förverkande av t.ex. pengar eller egendom skulle medföra att den samlade reaktionen på brottet framstår som oskäligt sträng kan en anpassning ske antingen genom en jämkning av förverkandet eller genom att straffet lindras. Utgångspunkten är att ett beaktande i första hand ska ske vid beslut om förverkande. Först om detta inte låter sig göras med hänsyn till förverkandets syfte, exempelvis om förverkandet är avsett att motverka fortsatt brottslighet, bör hänsyn i stället tas till förverkandet vid påföljdsbestämningen (jfr prop. 1986/87:81 s. 12, prop. 1987/88:120 s. 90, NJA 1990 s. 401 samt SOU 1999:147 s. 139 f.). När det gäller företagsbot är utgångspunkten den omvända. Sanktionskumulation i ett sådant fall ska som huvudregel beaktas vid påföljdsbestämningen med stöd av 29 kap. 5 § första stycket 8 . Endast om det i ett enskilt fall skulle visa sig att det inte är möjligt att uppnå ett rimligt resultat genom att sätta ned påföljden bör jämkning ske av företagsboten (se prop. 2005/06:59 s 38 f.). I NJA 2012 s. 826 uttalade att motsatt ordning bör gälla i sådana fall där det brott som kan ligga till grund för ett beslut om företagsbot har begåtts av en enskild näringsidkare och föranleder fängelse. För vissa överträdelser som kan medföra straff kan även en administrativ sanktionsavgift utgå, t.ex. skattetillägg enligt skatteförfarandelagen (2011:1244). Av skatteförfarandelagen följer att den skattskyldige helt eller delvis kan befrias från skattetillägg om det är oskäligt att ta ut avgiften med fullt belopp på grund av att han eller hon även fällts till ansvar för brott enligt skattebrottslagen (1971:69). Har prövningen av skattebrottet skett efter det att skattetillägg beslutats har det i stället ankommit på den allmänna domstolen att beakta skattetillägget med stöd av 29 kap. 5 § första stycket 8 . Det har numera slagits fast att det svenska systemet med två olika förfaranden avseende samma oriktiga uppgiftslämnande, ett straffrättsligt avseende skattebrott och ett administrativt avseende skattetillägg, inte är förenligt med bestämmelserna om förbud mot dubbla förfaranden i brottmål enligt den europeiska konventionen om skydd för de mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna () och Europeiska unionens stadga om de grundläggande rättigheterna (se NJA 2013 s. 502). Frågan om hur de olika sanktionsformerna ska kunna samordnas för att undvika dubbla förfaranden är föremål för översyn. Utredningen om rättssäkerhet i skatteförfarandet har i betänkandet Förbudet mot dubbla förfaranden och andra rättssäkerhetsfrågor i skatteförfarandet (SOU 2013:62) bl.a. föreslagit att de straffrättsliga och de administrativa sanktionerna samordnas i en process i allmän domstol på så vis att skattetillägg i de fall åtal väcks ska prövas i samband med prövning av åtalet. Betänkandet bereds i . Bestämmelserna om strafflindringsgrunder i 29 kap. 5 § aktualiserar frågor om tillämpning av . När det gäller frågan om betydelsen av en misstänkts medverkan till utredningen av egen brottslighet berörs den s.k. oskuldspresumtionen i artikel 6.2. Enligt nämnda artikel ska var och en som blivit anklagad för brott betraktas som oskyldig till dess att hans skuld lagligen har fastställts. Det finns ett nära samband mellan oskuldspresumtionen och rätten för en misstänkt att avstå från att uttala sig under utredningen, dvs. inte behöva bidra till utredningen eller bevisningen i målet genom att göra medgivanden eller tillhandahålla belastande material. Av praxis framgår att en brottsutredande myndighet under inga omständigheter får använda tvång eller vilseleda den misstänkte för att få denne att medverka och därmed kanske belasta sig själv i en ansvarsfråga. Bestämmelsen om möjlighet till strafflindring om en i förhållande till brottets art ovanligt har förflutit sedan brottet begicks (29 kap. 5 § första stycket 7 ) aktualiserar även frågan om rätten till en rättvis rättegång inom skälig tid enligt artikel 6.1. Den relevanta tiden för bedömningen av om det har skett en kränkning av den föreskrivna rättigheten enligt artikeln börjar den dag en person kan sägas vara anklagad för brott och avslutas den dag då det föreligger slutlig dom. Regleringen avviker på så sätt från nämnda bestämmelse i , enligt vilken tiden som utgångspunkt räknas från tillfället för brottet fram till den tidpunkt då den misstänkte fick del av åtalet (jfr prop. 1987/88:120 s. 95 och NJA 2012 s. 826). Frågan om rätten till en rättvis rättegång inom skälig tid har kränkts avgörs genom en helhetsbedömning med beaktande av bl.a. hur komplicerat målet har varit, hur parterna har agerat under förfarandet samt hur domstolar och myndigheter har handlagt ärendet. Enligt artikel 13 i konventionen ska var och en, vars i konventionen angivna fri- och rättigheter kränkts, ha tillgång till ett effektivt rättsmedel inför en nationell myndighet. Av praxis (målet Kudla mot ) framgår att det i fråga om alltför långa handläggningstider finns en särskild skyldighet enligt artikel 13 att tillhandahålla ett effektivt nationellt rättsmedel för prövning av påstådda kränkningar av rätten till rättegång inom skälig tid. I princip måste ett rättsmedel för att anses effektivt medge en prövning av om konventionen blivit överträdd som sträcker sig lika långt som den prövning gör. Rättsmedlet ska dessutom antingen förebygga den påstådda kränkningen eller dess fortsättning (ett s.k. preventivt rättsmedel) eller gottgöra en kränkning som redan har inträffat (ett s.k. kompensatoriskt rättsmedel). I brottmål kan kompensationen bestå i att utgången i målet påverkas till den tilltalades förmån. För att en sådan gottgörelse ska kunna godtas krävs emellertid att det klart framgår att syftet varit att kompensera för tidsutdräkten och att kompensationen varit av väsentlig betydelse för påföljden och skett på ett tydligt och mätbart sätt. I NJA 2003 s. 414 konstaterade att en kränkning av rätten till rättegång inom skälig tid är en sådan omständighet som kan påkalla att den tilltalade får ett lägre straff än straffvärdet motiverar. uppgav vidare att det i domstolspraxis inte torde vara ovanligt att oskäliga fördröjningar har beaktats vid påföljdsbestämningen i första hand med hänvisning till 29 kap. 5 § första stycket 7 . Mot bakgrund av de krav som ställt på ett klart syfte samt en tydlig och mätbar kompensation finns det enligt anledning att göra en självständig prövning av invändningar 2014/15:37 om kränkningar av krav på rättegång inom skälig tid och vid den prövningen beakta den praxis som utvecklats av . I NJA 2012 s. 1038 I uttalade sig ytterligare angående påföljdslindring som kompensation för en kränkning av rätten till en rättvis rättegång inom skälig tid. Domstolen uttalade bl.a. att nämnda kompensationsform ligger vid sidan av det straffrättsliga påföljdssystemet och därför inte är anpassad till detta. Lindringen vilar inte på straffrättslig grund utan på konventionsrätten och har ett annat ändamål än de straffrättsliga reglerna om straffmätning och påföljdsval, nämligen att gottgöra att det allmänna har kränkt den enskildes grundläggande rättighet att få sin sak prövad inom skälig tid. Domstolen konstaterade vidare att fastän påföljdslindring som rättsmedel vid en rättighetskränkning låter sig passas in i 29 kap. 5 § första stycket 8 bör man inte se det så att det är den lagregeln som tillämpas. Det rör sig i stället om en gottgörelse för en försummelse av det allmänna till följd av bundenhet till utan annat lagstöd än lagen (1994:1219) om den europeiska konventionen angående skydd för de mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna.