prop · H103119 · 2014-03-18 00:00:00 — 2013/14:119 upphöra, vilket ska övervägas fortlöpande. Av proposition (2005/06:195) Elektroniska kommunikationstjänster m.m. inom psykiatrisk tvångsvård framgår dock, att om chefsöverläkaren finner att det finns förutsättningar för fortsatt inskränkning eller övervakning får ett nytt beslut fattas och det finns inte någon begränsning av hur många sådana beslut som ska kunna fattas. Från rättssäkerhetssynpunkt är det väsentligt att den enskilda patienten kan förutse vilka beslut som kan komma att fattas av behörig beslutsfattare. Regeringen föreslår därför att det uttryckligen bör framgå i lag att tiden för inskränkningen eller övervakningen, genom nytt beslut, får förlängas med högst . Några remissinstanser anser att det för tydlighets skull uttryckligen bör framgå av bestämmelsen att ett förlängningsbeslut kan fattas . Regeringen delar den bedömningen och tydliggör i lagtexten att ett beslut får förlängas med högst . Varje förlängning kräver ett nytt beslut där chefsöverläkaren noga måste överväga om förutsättningarna för inskränkningen eller övervakningen är uppfyllda. Underrättelseplikten till Inspektionen för vård och omsorg () i enlighet med 22 b § LPT gäller även vid förlängningsbeslut. Patienten har också rätt att överklaga varje förlängningsbeslut i enlighet med 32 § LPT och 18 § 7 LRV. Eftersom ett beslut om inskränkning eller övervakning är fråga om myndighetsutövning ska patienten, i enlighet med förvaltningslagens regler, underrättas om innehållet i beslutet och om hur det kan överklagas. Därutöver ska det anmärkas att såväl det initiala beslutet som förlängningsbeslut ska, utöver vad som framgår av patientdatalagen (2008:355) och föreskrifter meddelade med stöd av den lagen, enligt 2 § 10 förordningen (1991:1472) om psykiatrisk tvångsvård och rättspsykiatrisk vård, dokumenteras i patientens journal med angivande av skälen för åtgärden, liksom att underrättats. Ett par remissinstanser har även haft synpunkter på hur en inskränkning eller övervakning kan pågå. När bestämmelserna om inskränkningar i rätten att använda elektroniska kommunikationstjänster och om försändelsekontroll infördes gjordes bedömningen att en giltighetstid framstod som rimlig. Detta mot bakgrund av att Psykiatrisamordnaren föreslagit en tidsgräns med möjlighet till förlängning högst och mot att flera remissinstanser ifrågasatt rimligheten i att ompröva restriktionerna . Regeringen framhöll i proposition (2005/06:195) Elektroniska kommunikationstjänster m.m. inom psykiatrisk tvångsvård att ett beslut om inskränkning eller övervakning ska upphöra att gälla så snart förutsättningarna för åtgärden är uppfyllda. Det åligger därför chefsöverläkaren att fortlöpande ompröva besluten och så snart förutsättningarna brister i något hänseende, besluta om att häva inskränkningen eller övervakningen. Med en sådan ordning borde därför giltighetstiden för besluten kunna vara betydligt längre än vad Psykiatrisamordningen föreslagit, varvid framstod som rimligt. Regeringen påpekade även att det ligger i sakens natur att beslut kan fattas än , om ett sådant mindre ingripande beslut är tillräckligt. Det kan naturligtvis förefalla rationellt att inte ha någon tidsgräns, eller Prop. 2013/14:119 att fastställa en längre tidsgräns, för sådana restriktioner som det är fråga Regeringen menar dock att hänsynen till den enskilda patienten och dennes grundlagsstadgade skydd för yttrande- och informationsfriheten och skyddet mot undersökning av brev eller annan förtrolig försändelse samt vikten av att en tvångsvårdad patient kan stå i förbindelse med omvärlden inte medger att beslut bör kunna fattas än i taget. Regeringen vill också understryka vikten av att chefsöverläkaren fortlöpande överväger om en beslutad restriktion kan upphävas. I detta sammanhang vill regeringen också påtala att ett förlängningsbeslut får fattas med högst åt gången. Det finns alltså ingenting som hindrar att ett förlängningsbeslut omfattar om det anses tillräckligt. Regeringens förslag: En ny bestämmelse införs i lagen om psykiatrisk tvångsvård (LPT) enligt vilken patienter som vårdas fri- villigt med stöd av hälso- och sjukvårdslagen (HSL) vid en sjukvårds- inrättning eller avdelning för sluten psykiatrisk tvångsvård, inte får inneha exempelvis alkohol, narkotika eller annat som kan vara till men för vården eller ordningen på vårdinrättningen. dom ska den omhändertas. Kroppsvisitation eller ytlig kroppsbesikt- ning får ske under de förutsättningar som anges i 23 § LPT, dvs. det är nödvändigt för kontroll att patienten inte bär på sig sådan egendom som avses i 21 §. Promemorians förslag: Överensstämmer i huvudsak med regeringens. I promemorian föreslogs att 21 och 23 §§ LPT skulle gälla i tillämpliga Remissinstanserna: Inte alla remissinstanser har kommenterat för- Av dem som kommenterat förslaget tillstyrker majoriteten. ombudsmän () anför att den föreslagna bestämmelsen innebär att tvång ska kunna användas på patienter som vårdas frivilligt. Förslaget kan givetvis ifrågasättas. På vårdinrättningar där sluten psykiatrisk tvångsvård får ges vårdas emellertid patienter såväl frivilligt som med tvång. Dessa patientkategorier kan vistas på samma avdelning. Av promemorian framgår att syftet med förslaget är att förhindra att patienter kommer till skada genom att olämpliga läkemedel, tillhyggen och andra typer av föremål förs in på avdelningen. Det finns därför ett behov av att kunna genomföra kroppsvisitation eller ytlig kroppsbesikt- ning även av patienter som vårdas frivilligt. JO uttrycker förståelse för detta och har inte något att invända mot förslaget. JO anför att det i den föreslagna bestämmelsen anges att Bestämmelserna i 21 och 23 §§ ska i tillämpliga delar gälla alla som vårdas vid en sjukvårdsinrättning som avses i 15 §. Enligt JO:s mening bör det tydligt framgå av lagtexten att patienter som vårdas enligt HSL kan kroppsvisiteras/ytligt kropps- besiktigas endast om det är nödvändigt för kontroll av att patienten inte bär på sig sådan egendom som anges i 21 § LPT. har inte några invändningar mot förslaget utan finner det rimligt och väl Kriminalvården anför att det kan vara bråttom att förhindra ett innehav av otillåtet föremål och ett dröjsmål kan innebära fara för såväl patienten som omgivningen. Det borde därför övervägas att utförande av kroppsvisitation, i likhet med vad som normalt gäller inom Kriminal- vården, i stället skulle kunna delegeras till den vårdare eller skötare som har det direkta vårdansvaret för patienten. Inspektionen för vård och omsorg () konstaterar att en del vårdinrättningar kroppsvisiterar patienter som vårdas frivilligt genom att t.ex. söka igenom patientens väskor och kläder trots att det inte finns lagstöd för det i syfte att hitta sådana tillhörigheter som kan skada patienten själv, andra patienter eller personal på vårdinrättningarna. Konsekvensen i praktiken är att tillhörig- heter som har ansetts kunna äventyra patientsäkerheten har omhänder- tagits utan lagstöd. menar vidare att det vore önskvärt med ett för- tydligande av om den nya 23 a § ska omfatta även somatiska avdel- ningar, d.v.s. om patienter som vårdas på dessa avdelningar ska kunna kroppsvisiteras och ytligt kroppsbesiktigas efter beslut av chefsöver- läkaren inom psykiatrin. Det vore också önskvärt med ett förtydligande av vilka delar i 21 § respektive 23 § LPT som inte är tillämpliga. Kommuner och Landsting (SKL) är utifrån ett etiskt perspektiv mycket tveksamma till promemorians förslag att det under vissa förut- sättningar får ske kroppsvisitation och ytlig kroppsbesiktning av patienter som vårdas frivilligt med stöd av HSL på vårdinrättningar där sluten psykiatrisk tvångsvård ges. Det kan vara motiverat när det handlar om t.ex. suicidala patienter med självdestruktivt beteende eller när det av säkerhetsskäl är viktigt att det inte förs in föremål på avdelningen som kan användas av någon annan patient på den enheten för att skada sig själv eller någon annan. kan inte ställa sig bakom förslaget om kroppsvisitation och ytlig kroppsbesiktning eftersom detta normalt inte kan anses motiverat beträffande de patienter som vårdas enligt HSL, med hänsyn till inskränkningen av den enskildes Skälen för regeringens förslag: Nuvarande reglering av befogenheten att kroppsvisitera eller ytligt kroppsbesiktiga patienter i 23 § lagen (1991:1128) om psykiatrisk tvångvård, förkortad LPT, innebär att sådana åtgärder enbart kan komma i fråga beträffande en patient som vårdas med stöd av LPT eller enligt lagen (1991:1129) om rättspsykiatrisk vård, förkortad LRV, i enlighet med 8 § första stycket den lagen. inte utrymme för kroppsvisitation eller ytlig kroppsbesiktning i för- hållande till frivilligt inlagda patienter, förutom de patienter som annars är intagna i kriminalvårdsanstalt eller i häkte (9 kap. 2 § fängelselagen och 5 kap. 2 § häkteslagen). Kroppsvisitation eller ytlig kroppsbesiktning får vidtas om det är nöd- vändigt för kontroll att patienten inte bär på sig sådan egendom som avses i 21 § LPT, t.ex. narkotika, alkoholhaltiga drycker eller annan egendom som kan skada patienten själv eller någon annan eller vara till men för vården eller ordningen på vårdinrättningen. egendom får den, enligt nu gällande lag, omhändertas. fall kan åtgärderna också vidtas för att eftersöka och omhänderta utrustning för elektronisk kommunikation. Jämfört med de sociala tvångslagarna finns en reglering motsvarande 21 och 23 §§ LPT också i lagen (1990:52) med särskilda bestämmelser om vård av unga, förkortad LVU, och i lagen (1988:870) om vård av missbrukare i vissa fall, förkortad LVM. Enligt 16 § LVU får den unge, om han eller hon vistas på ett hem för särskilt noggrann tillsyn, inte inneha t.ex. narkotika eller annat som kan vara till men för vården eller ordningen vid hemmet. Påträffas sådan egendom ska den omhändertas. Om det behövs får den unge, enligt 17 §, kroppsvisiteras eller ytligt kroppsbesiktigas för kontroll av att den unge inte bär på sig något som inte får innehas. Av 18 § LVU framgår att bestämmelserna i 16 och 17 §§ ska gälla för alla som vårdas i ett hem för särskilt noggrann tillsyn om det är nödvändigt för att genomföra vården och upprätthålla ordningen vid hemmet och regeringen, eller efter regeringens bemyndigande, medger det. I 31, 32 och 33 §§ LVM finns i princip likalydande reglering för personer som vistas på ett LVM- hem. Således kan även personer som vistas på ett LVM-hem frivilligt med stöd av socialtjänstlagen (2001:453), förkortad SoL, kroppsvisiteras eller ytligt kroppsbesiktigas under givna förutsättningar. Bakgrunden till bestämmelserna i och LVM är att tvångsvård vid sådana hem som avses i dessa lagar kan integreras med frivillig vård i enlighet med SoL. I proposition (1981/82:8) Om lag av missbrukare i vissa fall m.m. framhölls att man på en behandlingsinstitution inte har möjlighet att bedriva en framgångsrik vård om vissa intagna tillåts att inneha berusningsmedel. På ett hem som är avsett för kvalificerad vård av missbrukare bör man kunna ställa ett allmänt krav på att berusningsmedel inte får föras in eller förvaras på institutionen. Genom 33 § LVM ges det möjlighet för institutionen att ge de intagna en drogfri miljö , något de bör har rätt att kräva antingen de tagits in mot sin vilja eller på frivillig väg. Det torde i praktiken knappast vara möjligt, anförs det, att ha olika regler för olika intagna beroende på om vården i det särskilda fallet beslutats enligt SoL eller LVM. Det är regeringens mening att samma synsätt torde göra sig gällande även inom psykiatrin där såväl patienter som vårdas frivilligt som med tvång kan vistas på samma vårdavdelning. Att hälso- och sjukvården då inte har befogenhet att genomföra en kroppsvisitation eller ytlig kroppsbesiktning på den frivilligt intagne kan medföra att egendom som den patient som är tvångsintagen inte får inneha ändå förs in på vårdinrättningen. har också vid möte med representanter från framfört att inom psykiatrin vårdas t.ex. patienter som kan skada sig själva och där det föreligger ett självmordsförsök eller i vart fall en risk för självmord. För att i någon mån förhindra att patienter kommer till skada eller att det förekommer suicidförsök på vårdinrättningen är det av stor vikt att patienters tillhörigheter kan genomsökas för att olämpliga läkemedel, rakblad, knivar, sladdar eller annat som kan skada förs in på avdelningen, oavsett enligt vilket regelverk patienten vårdas. Även i den juridiska doktrinen, , Psykiatrisk tvångsvård och rättssäkerhet, , har denna problematik uppmärksammats samt att frivilligt inlagda patienter, trots att det 2013/14:119 inte finns lagstöd för det, regelmässigt kroppsvisiteras vid intagningen och otillåten egendom omhändertas. skyddet kräver, anförs det, att frågan explicit regleras i lag så att patienterna har en rimlig möjlighet att förutse vilka beslut som kan komma att fattas rörande deras egendom. I promemorian föreslås att bestämmelserna i 21 och 23 § LPT får gälla alla som vårdas på en inrättning där sluten psykiatrisk tvångsvård får ges. Även patienter som vårdas med stöd av hälso- och sjukvårdslagen (1982:763), förkortad HSL, får alltså enligt förslaget, under de förutsätt- ningar som anges i 23 §, kroppsvisiteras eller ytligt kroppsbesiktigas för kontroll av att sådan otillåten egendom som anges i 21 § inte förs in på inrättningen eller avdelningen. Några remissinstanser som kommenterat förslaget ställer sig avvisande till detsamma eller har uttryckt etiska dubier mot att kroppsvisitera eller ytligt kroppsbesiktiga frivilligt inlagda patienter. Det är emellertid regeringens mening att det inte heller inom den slutna psykiatriska vården torde kunna bedrivas en god och säker vård om frivilligt vårdade patienter, som vårdas integrerat med patienter som omfattas av tvångslagstiftningen, skulle tillåtas att inneha egendom som tvångsvårdade patienter inte får inneha. Det är fråga om olika former av missbruksmedel, missbruksverktyg och annat som kan vålla skada eller vara till men för vården eller ordningen vid inrättningen. framhållas att utrustning för att kunna använda elektroniska kommunika- tionstjänster inte får omhändertas för patienter som vårdas med stöd av Som framgått tidigare kan heller inte inskränkningar i rätten att använda sådana tjänster komma i fråga för frivilligt vårdade patienter. ombudsmän () har anfört att det tydligt bör framgå av lagtexten att patienter som vårdas enligt HSL kan kroppsvisiteras eller ytligt kroppsbesiktigas endast om det är nödvändigt för kontroll av att patienten inte bär på sig sådan egendom som anges i 21 § LPT. Regeringen anser emellertid att redan genom hänvisningen till förutsätt- ningarna i 23 § LPT ligger krav på att det ska göras en bedömning av åtgärdens nödvändighet i det enskilda fallet innan den får vidtas. Avsikten är sålunda inte, vilket gäller även för tvångsvårdade patienter, att sådana åtgärder ska vidtas rutinmässigt, utan i det särskilda fallet måste alltid en bedömning göras av om åtgärden är befogad och om det finns omständigheter som visar att åtgärden är nödvändig. Beträffande frågan om 23 a § ska omfatta även somatiska avdelningar efter beslut av chefsöverläkaren inom psykiatrin kan regeringen kon- statera att befogenheten att få genomföra de tvångsåtgärder som framgår av 18–24 §§ LPT, som genom hänvisning i 8 § LRV även är tillämpliga vid vård enligt den lagen, gäller i enlighet med rubriken före dessa bestämmelser vid sluten psykiatrisk tvångsvård. infördes i samband med införandet av den öppna vårdformen konsta- terades i lagens förarbeten (proposition (2007/08:70) att dessa bestämmelser är begränsade till att avse endast den slutna vården varmed torde ha syftats på den slutna psykiatriska vården. begränsningen att inte tillämpa tvångsåtgärdsbestämmelserna i öppen psykiatrisk tvångsvård är det regeringens mening att dessa inte heller kan tillämpas på en vårdavdelning där det inte i sig bedrivs psykiatrisk Sådana tvångsåtgärder som det är fråga om här kan alltså inte utsträckas till att gälla utanför avdelningar där det inte bedrivs sluten psykiatrisk vård oaktat att patienten tillfälligt befinner sig på en avdelning för somatisk vård. I lagrådsremissens lagförslag angavs att bestämmelserna i 21 och 23 §§ skulle gälla alla som vårdas vid en sjukvårdsinrättning som avses i 15 §. Enligt Lagrådet bör det tydliggöras att en tillämpning av bestämmelserna i 21 och 23 §§ endast kan komma i fråga där vård enligt lagen om psykiatrisk tvångsvård ges. Regeringen delar Lagrådets bedömning. Vad gäller promemorians lagförslag i 23 a § att bestämmelserna i 21 och 23 §§ i tillämpliga delar ska gälla alla som vårdas vid en sjukvårdsinrättning som avses i 15 §, dvs. en landstingsdriven sjukvårdsinrättning, ser regeringen inget skäl till denna begränsande skrivning. Sålunda är det regeringens mening att avsedda bestämmelser ska gälla alla som vårdas på en avdelning där det ges sluten psykiatrisk tvångsvård. Kriminalvården menar att det borde övervägas om utförande av kroppsvisitation skulle kunna delegeras till en vårdare eller skötare som har det direkta vårdansvaret för patienten. Det har också från överläkaren ifrågasatts om det i förevarande sammanhang behöver vara fråga om ett chefsöverläkarbeslut, särskilt mot bakgrund av att det i senare lagstiftningsärende getts befogenhet åt legitimerade läkare att, enligt 6 a § LPT, besluta om fastspänning och avskildhet liksom att ge patienten nödvändig behandling. Enligt propositionen Psykiatrisk tvångsvård m.m. (prop. 1990/91:58) avses med kroppsvisitation undersökning av patientens kläder, väska eller något annat som han eller hon för med sig, däremot inte av patientens kropp. Varje undersökning av kroppen antingen den endast är okulär eller mera ingående är att betrakta som en kroppsbesiktning. Med ytlig kroppsbesiktning avses en yttre granskning av kroppen. En ytlig kroppsbesiktning kan gå till så att patienten ombeds ta av sig kläderna och stå upp, varefter den som utför besiktningen granskar de delar av kroppen som är synliga samt fotsulorna. Även huvudhåret och armhålorna får granskas. I övrigt är det inte tillåtet att be den som ska undersökas att inta särskilda ställningar för att de för ögat annars dolda delarna av kroppen ska kunna iakttas liksom inte heller att undersöka munhåla eller annan hålighet eller beröra patientens nakna kropp för att undersöka delar av denna. Om så sker blir det fråga om en fullständig kroppsbesiktning. Det är en grannlaga uppgift att besluta om och genomföra en kroppsvisitation eller ytlig kroppsbesiktning. Tvångsåtgärder vid vård enligt LPT eller LRV får, enligt 2 a § respektive lag, användas endast om det står i rimlig proportion till syftet med åtgärden. Är mindre ingripande åtgärder tillräckliga ska de användas. Det krävs ett övervägande i varje enskilt fall om åtgärden – kroppsvisitation eller ytlig kroppsbesiktning – är nödvändig. måste det också bedömas huruvida endast en kroppsvisitation ska utföras eller om det i det enskilda fallet är nödvändigt med en ytlig kroppsbesiktning som måste anses vara en mer ingripande åtgärd. Därför finner regeringen att beslutsbefogenheten även fortsättningsvis bör åvila chefsöverläkaren. Dock ska erinras om att enligt 39 § LPT respektive 23 § LRV framgår att chefsöverläkaren får uppdra åt en erfaren läkare vid sjukvårdsinrättningen med specialistkompetens inom någon av de psykiatriska specialiteterna att full- 2013/14:119 göra/utföra uppgifter som chefsöverläkaren har enligt LPT respektive LRV. Om det finns särskilda skäl får chefsöverläkaren lämna sådant uppdrag åt en annan läkare vid sjukvårdsinrättningen bl.a. i fråga om beslut enligt 23 § LPT. Eftersom det inte i bestämmelsen ställs krav på att det ska vara fråga om en legitimerad läkare torde delegation av ifrågavarande beslutsbefogenhet även kunna ske till AT-läkare. Åtgärderna i sig torde rent praktiskt kunna genomföras av annan hälso- och sjukvårdspersonal. Självklart kan en patient som är i behov av vård inte nekas den till följd av att han eller hon vägrar en kroppsvisitation eller ytlig kroppsbesiktning. gällande bestämmelse i 21 § LPT är fakultativt utformad. Eftersom patienten inte får inneha i bestämmelsen uppräknad egendom föreslås i promemorian att egendom som avses i 21 § LPT ska omhändertas, i likhet med vad som gäller enligt 16 § LVU och 31 § LVM. I 21 § LPT räknas det upp viss egendom som faktiskt inte får innehas på en vårdinrättning där det bedrivs sluten psykiatrisk tvångsvård. Det handlar t.ex. om alkoholhaltiga drycker eller narkotika, vissa dopningsmedel, injektionssprutor eller kanyler som kan användas för insprutning i människokroppen liksom andra föremål som är särskilt ägnade att användas för missbruk eller annan befattning med narkotika. Det finns enligt regeringens mening inte skäl att underlåta att omhänderta sådan egendom. Regeringens förslag: I en ny bestämmelse i lagen om psykiatrisk tvångsvård (LPT) och i lagen om rättspsykiatrisk vård (LRV) ges vårdgivare möjlighet att besluta om allmän inpasseringskontroll vid vårdinrättningar eller avdelningar för sluten psykiatrisk tvångsvård eller sluten rättspsykiatrisk för vilka en förhöjd säkerhetsklassificering Kontrollen får i princip omfatta samtliga som passerar in i Av bestämmelsen framgår att kontrollen som huvudregel ska genomföras med användande av metalldetektor eller annan liknande anordning, om det inte finns särskilda skäl. Sådana skäl kan vara att den mekaniska kontrollen ger utslag eller att den mekaniska kontrollen är ur funktion. Inpasseringskontroll som beslutas av vårdgivare får inte omfatta dem som ska närvara vid domstolsförhandling på vårdinrättningen. Sådana beslut fattas i enlighet med lagen om säkerhetskontroll i Regeringens bedömning: Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer bör få meddela verkställighetsföreskrifter om hur kontrollen ska utformas. Promemorians förslag: Överensstämmer i huvudsak med regeringens. Inpasseringskontrollen föreslogs dock regleras endast i lagen (1991:1128) om psykiatrisk tvångsvård. Remissinstanserna: Majoriteten av remissinstanserna tillstyrker förslaget. Några instanser önskar viss utökning och några önskar förtydligande. Ingen remissinstans avstyrker. ombudsmän () har förståelse för att det vid vissa kliniker/avdelningar kan finnas behov av att fatta beslut om allmän inpasseringskontroll och har inte någon erinran i sak mot att en sådan möjlighet införs. JO konstaterar dock att i motsats till stadgandet om allmän inpasseringskontroll i 8 kap. 11 § fängelselagen (2010:610), saknas i den föreslagna bestämmelsen i 23 b § LPT en möjlighet att medge undantag från en beslutad allmän inpasseringskontroll. I yttrandet avseende förslag om allmän inpasseringskontroll (SOU 2012:17) ställde JO sig frågande till detta, vilket JO alltjämt gör. JO anför vidare att den föreslagna bestämmelsens ordalydelse ger intryck av att vårdgivares beslut om allmän inpasseringskontroll omfattar även de personer som ska närvara vid en domstolsförhandling som hålls i en domstolslokal som ligger innanför inpasseringskontrollen på vårdinrättningen. Om domstol inte har fattat beslut om säkerhetskontroll i enlighet med lagen (1981:1064) om säkerhetskontroll i domstol måste dock dessa personer undantas från inpasseringskontrollen på grund av den grundlagsskyddade förhandlingsoffentligheten. JO anser att detta bör framgå redan av författningstexten. Justitiekanslern () har inte några invändningar mot förslaget utan finner det rimligt och väl övervägt. Kriminalvården påpekar att vid allmän inpasseringskontroll är det inte enbart personen som ska kontrolleras utan även det som personen bär med sig (personliga effekter). Inom görs detta med tekniska hjälpmedel i form av metalldetektion och röntgen, vilket även bör gälla inom rättspsykiatrin om den allmänna inpasseringskontrollen ska vara trovärdig. anser att larmbågar kan vara ett bra hjälpmedel för att upprätthålla säkerheten för patienter, personal och besökare i vården.