prop · H103212 · 2014-03-31 00:00:00 — Enligt denna bestämmelse ansvarar staten för personskada, sakskada eller ren förmögenhetsskada som vållas genom fel eller försummelse vid myndighetsutövning i verksamhet för vars fullgörande staten svarar, och för skada på grund av att någon annan kränks på sätt som anges i 2 kap. 3 § genom fel eller försummelse vid sådan myndighetsutövning. Den senare bestämmelsen anger att den som allvarligt kränker någon annan genom brott som innefattar ett angrepp mot dennes person, frihet, frid eller ära ska ersätta den skada som kränkningen innebär. Som framgår av avsnitt 6.4.1 införs inte någon möjlighet för att kunna begära tillstånd att ingripa mot ett annat lands fartyg (fall 3). Något skadeståndsansvar i den delen är således inte aktuellt. Vad därefter gäller situationerna att begär hjälp från annat land att vidta åtgärder mot ett svensk fartyg (fall 1) respektive att på annat lands begäran vidtar åtgärder mot det landets fartyg (fall 2) anser regeringen att skadeståndslagens bestämmelse i 3 kap. 2 § täcker det skadeståndsansvar som protokollet omfattar i den delen. Beträffande det återstående fallet, att lämnar tillstånd till ett annat land att ingripa mot svenskt fartyg (fall 4), se förslaget till ändring i första stycket ingripandelagen, gör regeringen följande överväganden. Ett beslut om tillstånd att ingripa mot ett svenskt fartyg utgör myndighetsutövning. Fattas ett sådant beslut utan att tillräcklig grund förelegat 2013/14:212 kan sådant fel eller sådan försummelse som förutsätts för skadeståndsan- svar enligt 3 kap. 2 § skadeståndslagen vara för handen. Enligt 3 kap. 7 § samma lag får talan om ersättning enligt 2 § emellertid inte föras med anledning av beslut av bl.a. regeringen, om inte beslutet upphävts eller I avsnitt 6.4.1 föreslås att tillståndsbeslut enligt artikel 8bis 5 ska fattas av regeringen. Utrymmet att upphäva eller ändra regeringens beslut i dessa fall bedöms vara mycket begränsat. Vid tvist om skadestånds- skyldighet på grund av ett felaktigt regeringsbeslut om ingripande mot svenskt fartyg medför således 3 kap. 7 § skadeståndslagen att den skade- lidande inte kan väcka talan. Om så ändå sker ska sakprövningshindret beaktas ex officio av domstolen och talan således avvisas. något effektivt rättsmedel inte finns för skadeståndsanspråk mot staten på grund av felaktiga tillståndsbeslut och att därmed inte uppfyller konventionen i denna del. För att ska leva upp till åtagandet före- slås därför att det i ingripandelagen införs en bestämmelse som innebär att staten ska svara för skada med anledning av ett medgivande av rege- ringen enligt 3 kap. 2 § skadeståndslagen utan den begränsning som 3 kap. 7 § samma lag föreskriver. Lagrådet har inte någon invändning mot den bedömningen men anser att frågan om huruvida bestämmelsen ska omfatta också de andra i lagen reglerade fallen bör utvecklas när- Vad gäller den frågan kan det konstateras att tilläggsprotokollet mot människosmuggling (artikel 9.2) innehåller en liknande skadestånds- bestämmelse som den i , medan narkotikabrottskon- ventionen saknar sådan reglering. Som anges ovan bör lagstiftningen om ingripande mot svenska fartyg, bl.a. för att skapa förutsebarhet och mot- verka tillämpningsproblem, så långt möjligt vara likalydande oberoende av vilket brott som ligger till grund för åtgärden. är därför att lagen även i denna del bör ha en enhetlig utformning och bestämmelsen i fråga alltså vara tillämplig i förhållande till samtliga tre överenskommelser som omfattas av lagen. En sådan ordning framstår som både rimlig och lämplig. När det sedan gäller skadeorsakande handlingar som vidtas av den in- gripande statens tjänstemän görs följande bedömning. För att den sven- ska staten ska bli ansvarig krävs enligt 3 kap. 2 § skadeståndslagen att det rör sig om myndighetsutövning i verksamhet för vars fullgörande Ingripandet mot ett svenskt fartyg kommer att verkställas av en utländsk myndighet och en utländsk tjänsteman. avsnitt 6.4.1 är själva verkställandet underkastat den ingripande statens Från den utgångspunkten kan det hävdas att ingripandet inte är en åtgärd vid myndighetsutövning i verksamhet för vilken den svenska När utländska tjänstemän ingriper i gäller enligt särskild lagstiftning – 13 § lagen (2000:343) om internationellt polisiärt samarbete och 8 § lagen (2003:1174) om vissa former av internationellt samarbete i brottsutredningar – bl.a. att den svenska staten, i vart fall primärt mot den skadelidande, bär skadeståndsansvaret för skador som orsakas av fel eller försummelse från dessa tjänstemäns sida. ordning har uppenbarligen inte ansetts kunna grundas direkt på 3 kap. 2 § skadeståndslagen utan krävt särskild reglering. Dock har bestämmelsen i skadeståndslagen ansetts vara tillämplig i fråga om skador vid myndig- hetsutövning genom svensk tjänstemans försorg utomlands. synsätt överfört på den nu aktuella situationen, dvs. att en utländsk tjäns- teman med svenskt tillstånd ingriper mot ett svenskt fartyg utanför Prop. 2013/14:212 svenskt territorium, kan hävdas att den svenska staten inte svarar för fel eller försummelse direkt på grund av 3 kap. 2 § skadeståndslagen. Frågan är då om den svenska staten bör ha ett sådant ansvar. dan ståndpunkt talar att ingripandet är helt avhängigt flaggstatens tillstånd och kan även ses som en åtgärd som utförs på flaggstatens vägnar; om den haft resurser skulle den ha ingripit själv. har emellertid endast begränsad möjlighet att utöva något praktiskt inflytande över de åtgärder som vidtas efter ett tillstånd till ingripande mot svenskt fartyg. De utländska tjänstemännen lyder under den egna statens ordergivning och ingripandet är, som anges ovan, underkastat den ingripande statens lag. Det rimmar därför bäst med konventionsbestämmelsens ordalydelse, nämligen att var och en av staterna ska ansvara för skador som kan tillskrivas dem, att i en situation som den beskrivna anse att skadeståndsansvaret ska bäras av den ingripande staten. Då ansvaret innefattar också ett krav på adekvat kausalitet kan det med fog hävdas, från ett svenskt perspektiv, att sambandet mellan det svenska tillståndet och den ingripande, verkställande, statens felaktiga handlande är för uttunnat för att grunda ansvar. Enligt regeringen bör svenska staten alltså inte ha ett skadeståndsansvar i dessa situationer. Regeringens förslag och bedömning: Lagändringarna ska träda i kraft . Några särskilda övergångsbestämmelser behövs inte. Promemorians förslag: Promemorian föreslår att lagändringarna ska träda i kraft . Remissinstanserna: Ingen av remissinstanserna yttrar sig i denna del. Skälen för regeringens förslag och bedömning: Lagändringarna bör träda i kraft . Regeringen föreslår att detta sker . Av grunderna för 5 § promulgationslag följer att den ändrade bestämmelsen i lagen om straff för offentlig uppmaning, rekrytering och utbildning avseende terroristbrott och annan särskilt allvarlig brottslighet inte får tillämpas så att den ges retroaktiv verkan till den tilltalades nackdel. När det gäller den nya skadeståndsbestämmelsen i ingripandelagen bör den tillämpas endast på skadefall som inträffar efter ikraftträdandet, vilket gäller enligt allmänna rättsgrundsatser (prop. 1972:5 s. 593). Några särskilda övergångsbestämmelser behövs alltså inte. 2013/14:212 8 Den föreslagna utvidgningen av regeringens möjlighet att lämna tillstånd till annan stat att ingripa mot svenskt fartyg utanför svenskt territorium bedöms inte medföra några ökade kostnader för staten. Detsamma gäller den nya bestämmelsen om skadeståndsansvar. Ändringen i lagen om straff för offentlig uppmaning, rekrytering och utbildning avseende terroristbrott och annan särskilt allvarlig brottslighet innebär att det kriminaliserade området utökas något. De brottsbekämpande myndigheternas utredningar och mål med anledning av den föreslagna ändringen kan dock antas bli få. Förslaget bedöms därför inte medföra annat än möjligen marginella kostnadsökningar för rättsväsendet. Eventuella merkostnader ska finansieras inom myndigheternas befintliga anslag. 9.1Förslaget till lag om ändring i lagen (1991:453) om tillstånd till ingripande mot svenskt fartyg Efter framställning av annan stat får regeringen medge den staten att ingripa mot ett svenskt fartyg utanför svenskt territorium i enlighet med 1.Förenta nationernas konvention mot olaglig hantering av narkotika och psykotropa ämnen, 2.tilläggsprotokollet mot människosmuggling land-, luft- och sjövägen till konvention mot gränsöverskridande organiserad brottslighet, eller 3.Förenta nationernas konvention för bekämpande av brott mot sjöfartens säkerhet med dess protokoll . Ett sådant medgivande får dock lämnas endast om det finns skälig anledning att anta att fartyget används för brottslighet som begås på den främmande statens territorium eller som är avsedd att fullbordas där eller som annars riktar sig mot den statens intressen samt att brottsligheten motsvarar brott för vilket enligt svensk lag är föreskrivet fängelse . Regeringen får förena ett medgivande med de villkor som anses behövliga. För skada med anledning av ett medgivande enligt denna lag är staten ansvarig i enlighet med 3 kap. 2 § skadeståndslagen (1972:207) utan den begränsning som föreskrivs i 3 kap. 7 § samma lag. Lagen innehåller bestämmelser om att regeringen under vissa förutsätt- ningar får tillåta en främmande stat att ingripa mot ett svenskt fartyg utanför svenskt territorium. I första stycket läggs konventionen för bekämpande av brott mot sjö- fartens säkerhet med dess protokoll till i den tidigare uppräk- ningen av överenskommelser som omfattas av lagen. att ett annat land kan beviljas tillstånd att ingripa mot ett svenskt fartyg, t.ex. genom att borda och genomsöka det, om det finns skälig anledning att anta att fartyget används för sådan brottslighet mot sjöfartens säkerhet som omfattas av konventionen. Övervägandena finns i avsnitt 6.4.1. Av det nya fjärde stycket framgår att skada med anledning av ett med- Prop. 2013/14:212 givande enligt lagen ska ersättas av staten i enlighet med 3 kap. 2 § ska- deståndslagen utan den begränsning som föreskrivs i 3 kap. 7 § samma lag. Det innebär att regeringens beslut inte behöver ha upphävts eller ändrats för att talan om ersättning ska få föras. Övervägandena finns i avsnitt 6.4.2 där också Lagrådets synpunkt behandlas. 9.2Förslaget till lag om ändring i lagen (2010:299) om straff för offentlig uppmaning, rekrytering och utbildning avseende terroristbrott och annan särskilt allvarlig brottslighet 2 § Med särskilt allvarlig brottslighet avses i denna lag 1.mord, dråp, grov misshandel, människorov, olaga frihetsberövande, grovt olaga tvång, mordbrand, grov mordbrand, allmänfarlig ödeläggelse, sabotage och spridande av gift eller smitta, om syftet med gärningen är att injaga skräck i en befolkning eller en befolkningsgrupp eller att förmå en regering eller en internationell organisation att vidta eller att avstå från att vidta en åtgärd, 2.terroristbrott enligt 2 § lagen (2003:148) om straff för terroristbrott, grovt sabotage, kapning, sjö- eller luftfartssabotage och flygplatssabotage, 3.sådan brottslighet som avses i a)artikel 1 i den internationella konventionen mot tagande av gisslan, b)artikel 7 i konventionen om fysiskt skydd av kärnämne, c)artikel 2 i den internationella konventionen om bekämpande av bombattentat av terrorister, och d)artikel 2 i den internationella konventionen för bekämpande av nukleär terrorism, 4.mord, dråp, misshandel, grov misshandel, människorov, olaga frihetsberövande, grov skadegörelse, mordbrand, grov mordbrand samt hot om sådana brott, om gärningen utförs mot sådana internationellt skyddade personer som avses i konventionen om förebyggande och bestraffning av brott mot diplomater och andra internationellt skyddade personer, samt 5.brott enligt 3 § lagen (2002:444) om straff för finansiering av särskilt allvarlig brottslighet i vissa fall. Paragrafen anger vad som i lagen avses med särskilt allvarlig brottslig- Det är i förhållande till sådan brottslighet det föreskrivs ett särskilt straffansvar för offentlig uppmaning, rekrytering och utbildning. I tredje punkten läggs artikel 2 i konventionen för bekämpande av nu- kleär terrorism till. Det innebär att straffansvaret enligt lagen ska vara tillämpligt även i förhållande till sådan brottslighet som avses i den arti- Enligt artikel 2 begår en person ett brott i konventionens mening om personen rättsstridigt och uppsåtligen samt med uppsåt att orsaka dödsfall eller allvarlig kroppsskada eller omfattande sak- eller miljöskada innehar radioaktivt material eller tillverkar eller innehar en anordning (artikel 2.1 a), eller på något sätt använder radioaktivt material eller en anordning, eller använder eller skadar en kärnteknisk anläggning på ett sätt som förorsakar utsläpp eller riskerar att förorsaka utsläpp av radioak- tivt material (artikel 2.1 b). I sistnämnda fall föreligger även ett brott om uppsåtet varit att förmå en fysisk eller juridisk person, en internationell 2013/14:212 organisation eller en stat att utföra eller underlåta att utföra en handling. Enligt konventionen ska det också utgöra ett brott om personen hotar, under omständigheter som visar på allvaret i hotet, att begå ett sådant brott som anges i punkt 1 b (artikel 2.2 a), eller rättsstridigt och uppsåtligen tilltvingar sig radioaktivt material, en anordning eller kärnteknisk anläggning genom hot, under omständigheter som visar på allvaret i hotet, eller genom att använda våld (artikel 2.2 b). Dessa brott torde enligt svensk rätt motsvaras av bl.a. bestämmelser i lagen (1984:3) om kärnteknisk verksamhet och strålskyddslagen (1988:220) samt terroristbrott, olaga hot, rån, grovt rån och utpressning. Redaktionellt förtydligas punkten genom att artiklarna i bestämmelsen anges i fyra underpunkter. Övervägandena finns i avsnitt 5.4 där också Lagrådets synpunkt behandlas. THE SUPPRESSION OF ACTS OF International Convention for the Suppression of Acts of The States Parties to this Convention, Having in mind the purposes and principles of the Charter of the United Nations concerning the maintenance of international peace and security and the promotion of good-neighbourliness and friendly relations and cooperation among States, Recalling the Declaration on the Occasion of the Fiftieth Anniversary of the United Nations of 24 October 1995, Recognizing the right of all States to develop and apply nuclear energy for peaceful purposes and their legitimate interests in the potential benefits to be derived from the peaceful application of nuclear energy, Bearing in mind the Convention on the Physical Protection of Nuclear Material of 1980, Deeply concerned about the worldwide escalation of acts of terrorism in all its forms and manifestations, Recalling the to Terrorism annexed to General resolution 49/60 of , in which, inter alia, the States Members of the United Nations solemnly reaffirm their unequivocal condemnation of all acts, methods and practices of terrorism as criminal and unjustifiable, wherever and by whomever committed, including those which jeopardize the friendly relations among States and peoples and threaten the territorial integrity and security of States, Noting that the Declaration also encouraged States to review urgently the scope of the existing international legal provisions on the prevention, repression and elimination of terrorism in all its forms and manifestations, with the aim of ensuring that there is a comprehensive legal framework covering all aspects of the matter, Recalling General resolution 51/210 of and the the 1994 to Terrorism annexed thereto, Recalling also that, pursuant to General resolution 51/210, an ad hoc committee was established to elaborate, inter alia, an international convention for the suppression of acts of nuclear terrorism to supplement related existing international instruments, Noting that acts of nuclear terrorism may result in the gravest consequences and may pose a threat to international peace and sec urity, Noting also that existing multilateral legal provisions do not adequately address those attacks, Being convinced of the urgent need to enhance international cooperation between States in devising and adopting effective and practical measures for the prevention of such acts of terrorism and for the prosecution and punishment of their perpetrators, Noting that the activities of military forces of States are governed by rules of international law outside of the framework of this Convention and that the exclusion of certain actions from the coverage of this Convention does not condone or make lawful otherwise unlawful acts, or preclude prosecution under other laws, agreed as follows: For the purposes of this Convention: 1.Radioactive material means nuclear material and other radioactive substances which contain nuclides which undergo spontaneous disintegration (a process accompanied by emission of one or more types of ionizing radiation, such as alpha-, beta-, neutron particles and gamma rays) and which may, owing to their radiological or fissile properties, cause death, serious bodily injury or substantial damage to property or to the environment. 2.Nuclear material means plutonium, except that with isotopic concentration exceeding 80 per cent in plutonium-238; uranium-233; uranium enriched in the isotope 235 or 233; uranium containing the mixture of isotopes as occurring in nature other than in the form of ore or ore residue; or any material containing one or more of the foregoing; Whereby uranium enriched in the isotope 235 or 233 means uranium containing the isotope 235 or 233 or both in an amount such that the abundance ratio of the sum of these isotopes to the isotope 238 is greater than the ratio of the isotope 235 to the isotope 238 occurring in nature. 3.Nuclear facility means: (a) nuclear reactor, including reactors installed on , vehicles, aircraft or space objects for use as an energy source in order to propel such , vehicles, aircraft or space objects or for any other purpose; (b) plant or conveyance being used for the production, storage, processing or transport of radioactive material. nuclear explosive device; or radioactive material dispersal or radiation-emitting device which may, owing to its radiological properties, cause death, serious bodily injury or substantial damage to property or to the environment. 5.State or government facility includes any permanent or temporary facility or conveyance that is used or occupied by representatives of a State, members of a Government, the legislature or the judiciary or by officials or employees of a State or any other public authority or entity or by employees or officials of an intergovernmental organization in connection with their official duties. 6.Military forces of a State means the armed forces of a State which are organized, trained and equipped under its internal law for the primary purpose of national defence or security and persons acting in support of those armed forces who are under their formal command, control and responsibility. person commits an offence within the meaning of this Convention if that person unlawfully and intentionally: Possesses radioactive material or makes or possesses a device: (i)With the intent to cause death or serious bodily injury; or (ii)With the intent to cause substantial damage to property or to the environment; (b) Uses in any way radioactive material or a device, or uses or damages a nuclear facility in a which releases or risks the release of radioactive material: (i)With the intent to cause death or serious bodily injury; or (ii)With the intent to cause substantial damage to property or to the environment; or (iii)With the intent to compel a natural or legal person, an international organization or a State to do or refrain from doing an act. 2.Any person also commits an offence if that person: (a) Threatens, under circumstances which indicate the credibility of the threat, to commit an offence as set forth in paragraph 1 (b) of the present article; or (b) Demands unlawfully and intentionally radioactive material, a device or a nuclear facility by threat, under circumstances which indicate the credibility of the threat, or by use of force. 3.Any person also commits an offence if that person attempts to commit an offence as set forth in paragraph 1 of the present article. 4.Any person also commits an offence if that person: (a) Participates as an accomplice in an offence as set forth in paragraph 1, 2 or 3 of the present article; or Organizes or directs others to commit an offence as set forth in paragraph 1, 2 or 3 of the present article; or In any other way contributes to the commission of one or more offences as set forth in paragraph 1, 2 or 3 of the present article by a group of persons acting with a common purpose; such contribution shall be intentional and either be made with the aim of furthering the general criminal activity or purpose of the group or be made in the knowledge of the intention of the group to commit the offence or offences concerned. This Convention shall not apply where the offence is committed within a single State, the alleged offender and the victims are nationals of that State, the alleged offender is found in the territory of that State and no other State has a basis under article 9, paragraph 1 or 2, to exercise jurisdiction, except that the provisions of articles 7, 12, 14, 15, 16 and 17 shall, as appropriate, appl y in those cases. 1.Nothing in this Convention shall affect other rights, obligations and responsibilities of States and individuals under international law, in particular the purposes and principles of the Charter of the United Nations and international humanitarian law. 2.The activities of armed forces during an armed conflict, as those terms are understood under international humanitarian law, which are governed by that law are not governed by this Convention, and the activities undertaken by military forces of a State in the exercise of their official duties, inasmuch as they are governed by other rules of international law, are not governed by this Convention. 3.The provisions of paragraph 2 of the present article shall not be interpreted as condoning or making lawful otherwise unlawful acts, or precluding prosecution under other laws. 4.This Convention does not address, nor can it be interpreted as addressing, in any way, the issue of the legality of the use or threat of use of nuclear weapons by States. Each State Party shall adopt such measures as may be necessary: To establish as criminal offences under its national law the offences set forth in article 2; To make those offences punishable by appropriate penalt ies which take into account the grave nature of these offences. Each State Party shall adopt such measures as may be necessary, including, where appropriate, domestic legislation, to ensure that criminal acts within the scope of this Convention, in particular where they are intended or calculated to provoke a state of terror in the general public or in a group of persons or particular persons, are under no circumstances justifiable by considerations of a political, philosophical, ideological, racial, ethnic, religious or other similar nature and are punished by penalties consistent with their grave nature. 1.States Parties shall cooperate by: (a) Taking all practicable measures, including, if necessary, adapting their national law, to prevent and counter preparations in their respective territories for the commission within or outside their territories of the offences set forth in article 2, including measures to prohibit in their territories illegal activities of persons, groups and organizations that encourage, instigate, organize, knowingly finance or knowingly provide technical assistance or information or engage in the perpetration of those offences;