prop · H103176 · 2014-03-18 00:00:00 — 2003/04:145 s. 110, uttalas särskilt att någon prövning av ägarbegreppet och vem som därmed ska anses som skattskyldig inte ska göras i ett mål om trängselskatt. I propositionen konstateras att ett fordon civilrättsligt kan ha fler än en ägare, men att endast en ägare anges i vägtrafikregistret. Det är denne ägare som är skattskyldig för den skattepliktiga färden och det civilrättsliga ägandet har då ingen betydelse. För fordon som brukats med stöd av saluvagnslicens ansvarar den som för skattskyldighetens inträde innehade licensen. Det som i dagligt tal kallas för parkeringsböter är i själva verket antingen en felparkeringsavgift eller en kontrollavgift. Trafikreglerna i trafikförordningen (1998:1276), TrF, och trafikregler om uppställning av fordon i föreskrifter meddelade med stöd av TrF, kan gälla såväl på gatumark som på tomtmark. Likaså kan parkeringsanmärkningar utfärdas för överträdelser av trafikregler i TrF och i lokala trafikföreskrifter vid uppställning på gatumark och vid uppställning på tomtmark. 2013/14:176 Bestämmelser om felparkeringsavgifter finns i lagen (1976:206) om felparkeringsavgift, FelPL, och förordningen (1976:1128) om felparkeringsavgift, FelPF. I 1 § FelPF anges lagens tillämpningsområde genom en hänvisning till reglerna om stannande och parkering i 3 kap. TrF, lokala trafikföreskrifter och andra föreskrifter som får meddelas i detta hänseende. Lagen och förordningen omfattar med andra ord parkering som på ett eller annat sätt sker i strid med offentligrättsliga föreskrifter, oavsett vem som äger marken i fråga (kommun, privatperson m.m.). Felparkeringsavgift får bl.a. beslutas om fordon stannas eller parkeras på sådant sätt att fara uppstår eller trafiken onödigtvis hindras eller störs eller om vägmärken och trafiksignaler skyms. Enligt 5 § FelPL får en parkeringsanmärkning meddelas av en polisman. En parkeringsanmärkning får också meddelas av en sådan parkeringsvakt som avses i lagen (1987:24) om parkeringsövervakning m.m. Av lagen om parkeringsövervakning framgår att en kommun får besluta att den själv ska svara för övervakningen om det behövs parkeringsvakter för parkeringsövervakningen i kommunen. Motsvarande bestämmelser fanns tidigare i lagen (1964:321) om trafikövervakning. I lagen (1984:318) om kontrollavgift vid olovlig parkering, LKOP, och förordningen (1984:321) om kontrollavgift vid olovlig parkering finns bestämmelser om sådana avgifter som en markägare kan ta ut vid parkering i strid med markägarens förbud mot eller villkor för parkering (olovlig parkering) under förutsättning att villkoren för parkering har märkts ut med vägmärken. För sådan olovlig parkering tas alltså en civilrättslig kontrollavgift ut. Den som överträder föreskrifter om stannande och parkering i TrF, eller i föreskrifter meddelade med stöd av förordningen, är enligt 2 § FelPL skyldig att betala en felparkeringsavgift och kan således åläggas att betala genom en parkeringsanmärkning, 5 § FelPL. Det har varit belagt med straff enligt bestämmelserna i lagen (1951:649) om straff för vissa trafikbrott att bryta mot förbud att stanna eller parkera. En enklare handläggningsform för det brottet infördes genom lagen (1960:683) om parkeringsbot. Under en följd av år sjönk emellertid betalningsfrekvensen och antalet avskrivna ärenden ökade eftersom det visade sig vara svårt att bevisa vem som gjort sig skyldig till den olagliga uppställningen av ett fordon. Frågan om ett strikt ansvar för fordonsägare i fråga om felaktig uppställning av fordon uppkom då. Det blev dock inte så utan i stället infördes , genom en ändring i vägtrafikförordningen (1951:648), ett subsidiärt ägaransvar. I förarbetena, prop. 1969:140 s. 37 f., yttrade departementschefen: Ett strikt ansvar för ägaren ensam för enligt min mening för långt från principen att straff bör drabba den som begått gärningen eller medverkat till den. Det kan också befaras, att många förare blir mer benägna att sätta sig över parkeringsbestämmelserna om det kan ske utan att de själva drabbas av påföljd. Om å andra sidan ansvar föreskrivs för såväl ägare som förare måste ett stort antal parke- ringsärenden fullföljas mot två personer. Detta skulle på ett orimligt sätt öka arbetsbördan för polis, åklagare och domstolar. Enligt min mening bör ansvaret i första hand vila på föraren. Ägaransvaret bör inträda, om det inte är utrett vem som var förare. Med en sådan utformning av bestämmelsen blir något förfarande mot ägaren inte aktuellt, om föraren är känd från början eller om det blir känt vem som var förare sedan ärendet utretts i vanlig ordning. Ägaren kan, även sedan ett förfarande inletts mot honom, gå fri, om han inte själv är skyldig till uppställningen och om han, innan ärendet mot honom är slutligen avgjort, lämnar riktig uppgift om vem som förde fordonet. Detsamma gäller givetvis, om sådan uppgift kommer fram på annat sätt under ärendets gång. Har å andra sidan ägaren slutligen fällts till ansvar, är därmed frågan om ansvar för föraren förfallen. Jag vill betona att frågan huruvida ansvar skall utkrävas av föraren eller ägaren inte kan väntas få någon större betydelse i tillämpningen. Den praktiska effekten av en bestämmelse om subsidiärt ägaransvar bör enligt min bedömning bli att parkeringsbot betalas i betydligt större omfattning än . Denna effekt är så väsentlig att nå att de principiella betänkligheter som kan hysas mot ett ägaransvar, utformat på angivet sätt, bör få vika. Jag föreslår alltså en bestämmelse av angivet innehåll som en lämplig och nödvändig lösning i den situation som uppkommit. Den bör gälla alla brott som kan beivras med parkeringsbot. Från dess tillämpning bör uppenbarligen undantas det fall när omständigheterna gör det sannolikt att fordonet varit frånhänt ägaren genom brott. Ägaransvaret bör drabba den faktiske ägaren. Skyldighet för säljaren att till bilregistret anmäla övergång av äganderätt till fordon har inte förelegat och inträder först genom att förordningen (1969:305) om ändring i vägtrafikförordningen träder i kraft . Det nuvarande bilregistret är i hög grad missvisande i fråga om ägarredovisningen. Det skulle med hänsyn till dessa förhållanden enligt min uppfattning vara orimligt att grunda ett ägaransvar på uppgifterna i registret. Frågan om ansvar för den registrerade ägaren kan komma i ett annat läge när de nya anmälningsreglerna tillämpats och ett nytt förbättrat bilregister införts. Förväntningarna på detta system infriades emellertid inte. Inom utarbetades därför promemorian Vissa frågor om kontroll av parkeringsbestämmelsernas efterlevnad (Ds K 1973:6) där det bl.a. sägs att respekten för systemet inte hade ökat i och med införandet av subsidiärt ägaransvar. 1975/76:106 s. 36 f. yttrar föredraganden: Jag delar uppfattningen i promemorian att parkeringsförseelser knappast anses som brott i egentlig mening. I princip påverkar parkeringsförseelser inte heller frågan om körkortsinnehav. Mot denna bakgrund föreslår jag att de förseelser mot bestämmelserna om stannande och parkering som kan beivras genom parke- 2013/14:176 ringsbotsförfarande avkriminaliseras och att sanktionen för sådana överträdelser får formen av en avgift, kallad felparkeringsavgift. Jag anser också att frågan om strikt ansvar för den registrerade ägaren kommit i ett annat läge sedan det nya bilregistersystemet nu varit i bruk . Man har numera anledning att räkna med att den registrerade ägaren – utom i rena undantagsfall – också är faktisk ägare. Från denna synpunkt kan nu inte längre resas några rimliga invändningar mot ett strikt ägaransvar. Innebörden i ansvaret torde kunna formuleras så att den som enligt bilregistret är ägare till ett visst fordon svarar för betalningen av felparkeringsavgiften. är således den som överträtt föreskrifter om stannande och parkering, dvs. den som parkerat eller stannat fordonet, skyldig att betala avgiften medan fordonets ägare alltså enligt 4 § FelPL ansvarar för att felparkeringsavgiften betalas. Ägaren ansvarar dock inte om omständigheterna gör det sannolikt att fordonet frånhänts honom eller henne genom brott. Med fordonets ägare avses den som när överträdelsen skedde var antecknad som fordonets ägare i vägtrafikregistret, motsvarande utländska register eller det militära fordonsregistret, eller den som senare har antecknats i ett sådant register som ägare av fordonet vid tiden för överträdelsen. För fordon som brukats med stöd av saluvagnslicens ansvarar den som för överträdelsen innehade licensen. I 7 § LKOP finns bestämmelser om solidariskt ansvar för att kontrollavgifter betalas. 5.5Anteckning av fordran i vägtrafikregistret Anteckningar om fordringar i vägtrafikregistret görs för olika fordringsslag. Ordinarie fordonsskatt debiteras senast den 12:e i betalningsmånaden. Slutsiffran i fordonets registreringsnummer avgör vilken som är betalningsmånad. Den som är registrerad som ägare till fordonet är skyldig att betala skatten senast den i den månaden. Betalas inte fordonsskatten görs en anteckning i vägtrafikregistret. När ett fordon ställs på debiteras dock fordonsskatten , om inte påställningen sker genom servicetjänsterna , då fordonsskatten i stället debiteras närmast följande vardagskväll. Fordonsskatten ska betalas senast . Trängselskatt debiteras för de passager som skett under föregående månad. Trängselskatten ska betalas i efterskott men en anteckning av fordran i vägtrafikregistret sker så snart ett beslut om trängselskatt fattats. En felparkeringsavgift antecknas i vägtrafikregistret ca 7–efter att den utfärdades, beroende på när kommunen överlämnar ärendet till Transportstyrelsen. Flyttning och omhändertagande av fordon Bestämmelser om flyttning av fordon finns i lagen (1982:129) om flyttning av fordon i vissa fall, LFF, och förordningen (1982:198) om flyttning av fordon i vissa fall, FFF. I 2 § första stycket LFF bemyndigas regeringen att meddela föreskrifter om rätt för statlig eller myndighet att flytta fordon i särskilt angivna fall, när det behövs för ordningen och säkerheten i trafiken eller av naturvårdsskäl. Regeringen har utnyttjat bemyndigandet genom en bestämmelse i 2 § FFF, där det anges i vilka situationer som ett fordon får flyttas. Av 2 § andra stycket LFF följer att om ett fordon under i följd har varit parkerat i strid mot sådant förbud eller villkor som avses i 1 § lagen (1984:318) om kontrollavgift vid olovlig parkering och som har tillkännagetts enligt 3 § samma lag, får flyttning ske även om sådana förhållanden som anges i första stycket inte föreligger. Ett registrerat fordon får också enligt 2 § tredje stycket LFF flyttas om det varit parkerat på annans mark under i följd efter det att markägaren underrättat fordonets ägare om att det inte får vara parkerat på platsen. Kan fordonets ägare inte anträffas får fordonet flyttas om det varit uppställt under minst en månad i följd efter det att markägaren påbörjat försök att underrätta fordonsägaren. Vidare kan ett fordon som har flyttats med stöd av LFF under vissa förutsättningar tillfalla staten eller en kommun. Panträtt är en säkerhetsrätt som ger panthavaren befogenhet att under vissa förhållanden tillgodogöra sig dess värde ur egendomen med viss förmånsrätt. Panträtt uppkommer i allmänhet genom avtal men kan även uppkomma direkt med stöd av lag. Exempel på det senare är sjöpanträtt och luftpanträtt, jfr 4 § förmånsrättslagen (1970:979). 5.8Verkställighet av fordonsrelaterade skulder Ett fordon är lös egendom och kan således utmätas, enligt 4 kap. 17 § utsökningsbalken, förkortad UB, om det framgår att egendomen tillhör gäldenären. Med formuleringen avses den civilrättslige ägaren. Den omständigheten att den betalningsskyldige är registrerad ägare till fordonet i vägtrafikregistret utgör inte något avgörande bevis för äganderätten. Däremot är det en viktig omständighet att beakta: om det i samband med utmätning framkommer ytterligare någon omständighet som styrker att gäldenären äger fordonet, kan utmätning ske. Bestämmelsen i 4 kap. 17 § UB kompletteras av presumtionsreglerna i 4 kap. 18 och 19 §§ UB. Enligt 4 kap. 18 § UB presumeras en gäldenär vara ägare till lös egendom som han har i sin besittning, om det inte framgår att egen- domen tillhör någon annan. I 4 kap. 19 § UB finns en särskild presum- 2013/14:176 tionsregel för sådan lös egendom som makar, eller andra som varaktigt sammanbor under äktenskapsliknande förhållanden, har i sin gemen- Om en fordonsrelaterad skuld till det allmänna inte betalas kan Transportstyrelsen överlämna fordringen till för Den som överträtt en parkeringsbestämmelse är visserligen betalningsansvarig men det är fordonets ägare som gentemot det allmänna ansvarar för att felparkeringsavgiften betalas. den vara som är antecknad i vägtrafikregistret som ägare av fordonet eller den som bör vara antecknad som ägare. Om det saknas uppgift om andra ägarförhållanden riktas ansökan om verkställighet således mot den När i sin tillgångsundersökning påträffar ett fordon som kan tänkas tillhöra gäldenären försöker myndigheten ta in upplysningar från bl.a. gäldenären för att klargöra ägande- och besitt- Inte sällan kan myndigheten dock bara utgå från de uppgifter eller förhållanden som myndigheten själv kan ta fram, oftast enbart ägarregistrering och den plats där fordonet anträffas. i de flesta fall finns en risk för att egendom undanskaffas, måste Krono- fogdemyndigheten relativt snabbt bestämma om fordonet ska utmätas Möjligheten att hinna få kontakt med gäldenären före utmät- ningen är därför oftast begränsad. Det förekommer ofta att handlingar och upplysningar lämnas först efter det att ett fordon utmätts (exempelvis i samband med ett överklagande), vilket kan innebära att utmätningen hävs på den grunden att någon annan än gäldenären ska anses vara civil- rättslig ägare till fordonet. Om en klagande tredje man däremot inte kan styrka sin rätt till fordonet i utsökningsmålet, ska han eller hon i vissa fall föreläggas av att, vid allmän domstol, väcka talan mot sökan- den och gäldenären om bättre rätt till fordonet, 4 kap. 20 § UB. man ges därmed möjlighet att vid en rättegång styrka sin rätt till det Bevisprövningen i en rättegång efter föreläggande ska ske efter samma principer som i en rättegång om bättre rätt, vilken har inletts utan samband med utmätning. prövningen i en rättegång om bättre rätt är således inte den presumtion som i utmätningsmålet är förknippad med äganderätt. den som hävdar bättre rätt är därför lägre i tvistemålet än i utsöknings- Det innebär i den nu aktuella situationen att en civilrättslig ägare förhållandevis lätt kan styrka sin rätt till fordonet och på så sätt undgå att det utmäts för den registrerade ägarens skulder. Detta även om skulderna uppstått på grund av den civilrättslige ägarens användning av fordonet. Om i sin utredning finner att någon annan än den registrerade ägaren är civilrättslig ägare till fordonet, saknas förut- sättningar att utmäta fordonet för de fordonsrelaterade skulder som är debiterade på den betalningsskyldige registrerade ägaren. fordonets civilrättslige ägare inte har andra skulder som är föremål för indrivning finns inga förutsättningar för utmätning av fordonet. En av svårigheterna för vid utmätning av ett fordon, där en fordonsmålvakt är registrerad som ägare, är således att avgöra vem som är civilrättslig ägare till fordonet. också vara svårt att hitta ett fordon. Fordonet finns nämligen oftast inte där den registrerade ägaren bor. I praktiken uppmärksammas förhållandet Prop. 2013/14:176 på så sätt att fordonet vid verkställighet inte kan påträffas hos den registrerade ägaren eller i nära anslutning till dennes bostad eller arbetsplats, utan på någon helt annan plats. Ett fordon kan också utgöra beneficieegendom enligt 5 kap. UB och därigenom vara fredat från utmätning. Så är fallet t.ex. när ägaren behöver fordonet för sin försörjning. Även om viss egendom enligt huvudregeln är skyddad från utmätning kan utmätning enligt 5 kap. 13 § UB ske för fordran som är förenad med pant- eller retentionsrätt i egendomen. Nedan redovisas kortfattat regleringen i några andra länder. I norsk lag finns bestämmelser om indrivning av avgifter för parkeringsöverträdelse i 38 § vegtrafikkloven (LOV 1965–06–18 nr 04). Verkställighet genom utmätning får ske hos den som vid överträdelsen var registrerad ägare till fordonet om fordonet inte frånhänts honom genom brott. Dessutom gäller enligt lag panträtt i det fordon som föranlett avgiften. Legal panträtt i fordon förekommer även för överlastavgift. Fordonsrelaterade skulder och skatter drivs in av den myndighet som hanterar indrivning av skatt. Verkställighet kan ske såväl mot fordonets ägare som mot det fordon som föranlett skulden. Fordonet utmäts och säljs även om försäljningen inte ger något överskott. Vid indrivningen används automatiserade avläsningssystem som ger skattemyndigheten möjlighet att stoppa fordon som har fordonsrelaterade skulder. Om betalning inte sker på plats kan fordonet utmätas. När ett fordon stoppas av vägtrafikpolis kan man kontrollera om det finns skulder som avser fordonet. Skulle så vara fallet finns det möjlighet att ta fordonet i beslag för utmätning. Möjlighet finns även att vägra den som äger en bil med fordonsrelaterade skulder eller skatter att bli registrerad som ägare för ytterligare fordon. I drivs vägskatt in av myndigheten and , . DVLA för register över fordon och dem som brukar fordonen. Brukaren ansvarar för betalning av vägskatt. Fordon får inte brukas om inte vägskatt betalats. DVLA verkställer indrivning av vägskatt bl.a. genom s.k. klampning, då en betongklump låses fast vid hjulaxeln, eller genom att ta fordonet i beslag. kompletteras med avtal med privata indrivningsföretag. 2013/14:176 används bl.a. automatiserade avläsningssystem, liknande de i , för att upptäcka fordon med brukandeförbud. 6 Överväganden och förslag Den registrerade ägaren till ett fordon är skyldig att betala vägtrafikskatt och trängselskatt, jfr avsnitt 5.2 och 5.3. Den som överträtt en föreskrift om stannande eller parkering är skyldig att betala felparkeringsavgift medan det är den registrerade ägaren som är ytterst ansvarig för att avgiften betalas, jfr avsnitt 5.4. Betalas inte skulderna till det allmänna ska de lämnas för indrivning. Det kan resultera i att beslutar om utmätning i gäldenärens, dvs. den registrerade ägarens, lön eller egendom. En förutsättning för att utmätning ska kunna ske är enligt bestämmelserna i 4 kap. utsökningsbalken, förkortad UB, att egendomen tillhör gäldenären eller ska anses göra det. I princip kan ett fordon, som föranlett debiteringen av skatt eller avgift, om gäldenären äger det utmätas på samma sätt som annan egendom som tillhör gäldenären. Som beskrivits i avsnitt 4 förekommer det att en person registreras som ägare till ett fordon i syfte att fordonets civilrättslige ägare ska kunna dra sig undan betalningsansvaret för skatter och avgifter. I dessa situationer saknar den registrerade ägaren, dvs. den s.k. fordonsmålvakten, i princip alltid utmätningsbara tillgångar. Om ändå försöker genomföra en utmätning i syfte att driva in obetalda skatter och avgifter avseende ett fordon, påträffas sällan det aktuella fordonet hos den registrerade ägaren. Om fordonet faktiskt påträffas, kan det ofta fredas från utmätning genom att gäldenären visar att det i själva verket tillhör någon annan. Flera av Lagrådets synpunkter har sin utgångspunkt i att syftet med de föreslagna bestämmelserna är att komma till rätta med just detta problem. Anledningen till att man låter någon annan stå som registrerad ägare behöver emellertid inte primärt vara att man vill undandra sig betalningsskyldighet. Det kan i stället exempelvis vara så att man vill få en lägre försäkringspremie. Den som bor på en mindre ort och kanske dessutom har en högre bonus får i allmänhet lägre försäkringspremier, vilket den civilrättslige ägaren kan dra fördel av. Det kan också förekomma att den civilrättslige ägaren av något skäl inte vill kunna förknippas med ett visst fordon. I dessa fall är det troligtvis så att en helt vanlig person, som är beredd att göra en närstående eller en bekant en tjänst, står som registrerad ägare och den civilrättslige ägaren kan vara anonym. Den registrerade ägaren märker inte av sitt innehav förrän den civilrättslige ägaren av någon anledning inte längre sköter sina betalningar eller andra åligganden. Regeringen anser att det bör skapas bättre möjligheter att driva in fordringarna även i de nu nämnda typerna av fall där någon annan än den civilrättslige ägaren är registrerad som Prop. 2013/14:176 ägare i vägtrafikregistret och där det kan vara, men inte nödvändigtvis är, så att den registrerade ägaren saknar utmätningsbara tillgångar. Syftet med det nya rättsinstitut som regeringen föreslår, är alltså att institutet i princip ska kunna träffa alla dessa typer av fall. Med hjälp av rättsinstitutet ska man kunna komma till rätta med inte bara de fall där det visar sig vara en medellös fordonsmålvakt som är registrerad som ägare till ett fordon, utan även andra slags försummelser som rör betalning av de angivna fordonsrelaterade skulderna. I de sist nämnda situationerna får det emellertid antas inte sällan finnas andra och bättre sätt att få skulderna reglerade, t.ex. genom utmätning av lön, bankmedel eller liknande hos den registrerade ägaren, och därmed undvika värdeförstöring och kostnader för förfarandet som kan uppkomma vid realiseringen av ett ianspråktaget fordon. Möjligheten att undandra sig betalningsansvar genom att låta någon annan stå registrerad som ägare till fordonet måste begränsas och indrivningen av de fordonsrelaterade skulderna till det allmänna effektiviseras. Bestämmelser av detta slag torde även stärka den allmänna betalningsmoralen. Regeringen återkommer i avsnitt 6.1.4 till den lösning som har valts för att åstadkomma den önskade avgränsningen av användningen av det föreslagna rättsinstitutet. Regeringens förslag: Genom en ny lag ska fordon kunna tas i anspråk för fordringar på vissa skatter och avgifter. Rapportens förslag: Rapportens förslag skilde sig i stora delar från I rapporten förslogs, kortfattat, att stat och kommuns fordran på trängselskatt, fordonsskatt och felparkeringsavgift skulle förenas med en legal panträtt och att bestämmelserna skulle föras in i de speciallagar som reglerar trängselskatt, vägtrafikskatt och parke- Remissinstanserna: Remissinstanserna var i huvudsak positiva till Endast Hovrätten för ansåg att förslaget inte kunde tillstyrkas utan att det gjordes ytterligare överväganden av vilka rättsliga och samhällsekonomiska konsekvenser förslaget skulle kunna Kammarrätten i ansåg att de åtgärder som föreslogs i rapporten sammantaget utgör stora ingrepp i äganderätten till fordon och skulle kunna innebära att omsättningen av fordon försvåras. av de föreslagna åtgärderna ansågs dock behövlig och proportionerlig, men det borde övervägas om samtliga åtgärder är erforderliga för att uppnå det angivna syftet. ansåg att förslaget innebär ett ingrepp i den enskildes egendomsskydd. Det är av stor vikt att upp- gifterna i vägtrafikregistret blir lätt tillgängliga och otvetydiga för stat och kommun vid en kontroll. tillstyrkte förslaget men ansåg att skulder som restförs efter att anmälan om ägarbyte har kommit in till registreringsmyndigheten inte bör förenas med legal panträtt. bestämmelserna i 5 kap. 13 § utsökningsbalken om panträtt i beneficieegendom borde ändras så att seriösa ägare inte drabbas på ett 2013/14:176 oväntat och för samhället oönskat sätt. /Svepark stödde förslaget och efterlyste åtgärder som ger motsvarande förändringar för civilrättsliga kontrollavgifter för olovlig parkering på privat mark. Bestämmelserna om legal panträtt för fordringar på vägtrafikskatt borde även omfatta registrering i utländska fordonsregister. Promemorians förslag: Överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: , och Transportstyrelsen anser i första hand att det ursprungliga förslaget om legal panträtt i fordon bör genomföras.