prop · H103190 · 2014-03-25 00:00:00 — Regeringens bedömning: Det svenska regelverket behöver inte kompletteras med anledning av förpliktelserna i fördragets artikel 9. Promemorians bedömning överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna lämnar promemorians bedömning utan Skälen för regeringens bedömning I fördragets artikel 9 uppställs ett krav på statsparterna att i enlighet med relevant internationell rätt, när det är nödvändigt och möjligt, reglera transitering eller omlastning via dess territorium. Skyldigheten gäller materiel som omfattas av artikel 2.1, men inte ammunition (artikel 3) eller delar och komponenter (artikel 4). Enligt 6 § krigsmateriellagen får krigsmateriel inte föras ut ur landet utan tillstånd. Transitering och omlastning inom gränser av materiel som anlänt från annat land utgör tillståndspliktig utförsel. Det svenska regelverket är så utformat att både transitering och omlastning behandlas som utförsel. Det är därför regeringens bedömning att ingen komplettering av det svenska regelverket är nödvändig med anledning av förpliktelserna i fördragets artikel 9. Det bör tilläggas att det för transitering genom där överföringen redan omfattas av överföringstillstånd som har meddelats av ett annat EES-land krävs inget utförseltillstånd. Detta undantag från kravet på tillstånd för utförsel infördes vid genomförandet av ICT-direktivet och bedöms ligga inom ramen för det utrymme som fördraget lämnar för nationella bedömningar. 5.7Förmedling (artikel 10) Regeringens bedömning: Fördragets artikel 10 kräver inga ändringar i svensk rätt. Promemorians bedömning överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna lämnar promemorians bedömning utan Skälen för regeringens bedömning I fördragets artikel 10 uppställs ett krav på statsparterna att vidta lämpliga åtgärder i enlighet med sin nationella lagstiftning för att reglera förmedling av konventionella vapen inom sin jurisdiktion. Som exempel på åtgärder nämner artikeln registrering av förmedlare eller krav på tillstånd för förmedling. Skyldigheten gäller materiel som omfattas av artikel 2.1 men inte ammunition (artikel 3) eller delar och komponenter (artikel 4). Enligt 4 § krigsmateriellagen får verksamhet som avser tillhandahållande av krigsmateriel inte bedrivas här i landet utan tillstånd. Av 5 § krigsmateriellagen framgår att svenska myndigheter, svenska företag samt den som är bosatt eller stadigvarande vistas här inte utan tillstånd i det enskilda fallet till någon i utlandet får tillhandahålla krigsmateriel som finns i utlandet. Förmedlingsverksamhet enligt fördragets artikel 10 inkluderas i begreppet tillhandahållande. Vad avser verksamheten som sådan är denna tillståndspliktig enligt 4 § krigsmateriellagen vare sig den bedrivs i eller utlandet. Vad avser enskilt tillhandahållande till någon i utlandet av materiel som finns i utlandet är detta tillståndspliktigt även enligt 5 § samma lag. För verksamhet enligt 4 § krävs inte tillstånd för svenska myndigheter som inte är affärsverk, sådan som avser 2013/14:190 tillhandahållande till svenska statliga myndigheter och för tillverkare som har tillstånd att tillverka krigsmateriel av det slag tillhandahållandet gäller, eftersom de kontrolleras under andra bestämmelser i lagen. Regeringen bedömer, mot bakgrund av den existerande svenska regleringen, att fördragets artikel 10 inte ger upphov till behov av ytterligare bestämmelser på området. Medan förpliktelserna i fördragets artikel 10 inskränks till materiel som omfattas av artikel 2.1 och således inte omfattar ammunition (artikel 3) eller reservdelar och komponenter (artikel 4), återfinns ingen sådan principiell inskränkning i det svenska regelverket. 5.8Avledning av kontrollerad materiel (artikel 11, 13.2 och 15.4) Regeringens bedömning: Bestämmelserna i den svenska krigsmateriellagen, riktlinjerna för krigsmaterielexport och rådets gemensamma ståndpunkt är tillräckliga för att uppfylla fördragets krav på åtgärder för att förhindra avledning av kontrollerad materiel. Promemorians bedömning överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: Amnesty , , Internationella och Frihet, och instämmer gemensamt i promemorians bedömning att slutanvändarintyg kan bidra till att förhindra illegal vapenhandel eller avledning. anförs att systemet för att hantera fall av avledning behöver vara striktare och mer transparent än vad det är . () menar att erfarenheterna av slutanvändarintyg inte är uppmuntrande då det finns betydande möjligheter till förfalskning. , liksom Amnesty , , för Fred och Frihet, och i ett gemensamt yttrande, menar att krav måste ställas på ISP att i sina bedömningar ta ställning till riskerna för korruption för att undvika att hamnar under fördragets minimikrav. Konkreta förslag efterlyses på hur ISP ska kunna fullgöra skyldigheten att göra en bedömning av hur export från eventuellt skulle kunna kopplas till organiserad brottslighet. Även understryker betydelsen av att i praktisk handling ta sig an frågan om korruption, vilket skulle kräva nytänkande där inte minst ökad transparens borde vara ett krav. Skälen för regeringens bedömning Fördragets artikel 11.1 uppställer en förpliktelse för varje statspart som deltar i överföring av konventionella vapen, dvs. exportlandet, eventuella transiterings- och omlastningsländer, samt importlandet, att vidta åtgärder för att förhindra att vapnen avleds. Materiel som anges i artikel 2.1 omfattas av denna artikel men inte ammunition (artikel 3) eller delar och komponenter (artikel 4). I artikel 11.2 ges anvisningar om hur risker för avledning bör behandlas i samband med tillståndsbedömningar, inklusive riskbedömning, riskminimerande åtgärder och, ytterst, avslag på tillståndsansökan. I artikel 11.3 uppställs en förpliktelse att i enlighet med sin nationella lagstiftning, när så är lämpligt och möjligt, samarbeta och utbyta information med andra statsparter för att minska risken för att konventionella vapen avleds. I artikel 11.4 anges att den statspart som upptäcker ett fall av avledning ska vidta lämpliga åtgärder i enlighet med sin nationella lagstiftning och internationell rätt. Som exempel nämns underrättelse till berörda statsparter, kontroll av avlett gods samt förundersökning och lagföring. I artikel 11.5 uppmuntras statsparter att dela relevant information med varandra om effektiva åtgärder mot avledning, inklusive uppgifter om olagliga aktiviteter, aktörer i den olagliga handeln, samt om rutter och metoder för denna handel. Genom artikel 11.6 uppmuntras statsparter att via fördragets sekretariat rapportera till andra statsparter om åtgärder som vidtagits mot avledning. Artikel 13.2 motsvarar artikel 11.6, men med betoning på åtgärder som har visat sig vara effektiva mot avledning. Artikel 15.4 innehåller element som också återfinns i artiklarna 11.3 och 11.5, i form av en uppmuntran till statsparterna att samarbeta bl.a. genom att i enlighet med sin nationella lagstiftning dela information med varandra om olagliga aktiviteter och aktörer, samt för att förhindra avledning av konventionella vapen enligt artikel 2.1. En ansökan om utförsel ska enligt 8 § krigsmaterielförordningen innehålla uppgifter om bl.a. köpare, mottagare och slutanvändare. De svenska riktlinjerna för krigsmaterielexport anger att ett slutanvändarintyg bör föreligga innan utförseltillstånd meddelas, och att en stat som trots åtagande gentemot den har tillåtit eller underlåtit att förhindra vidareexport av svensk krigsmateriel i princip inte ska komma i fråga som mottagare av sådan materiel så länge omständigheterna kvarstår. Vid transit eller omlastning krävs inte ett särskilt slutanvändarintyg, men befintlig dokumentation kontrolleras. I artikel 5 i rådets gemensamma ståndpunkt 2008/944/Gusp anges att exporttillstånd endast ska beviljas på grundval av tillförlitlig förhandskunskap om slutanvändningen i det slutliga bestämmandelandet. Kriterium sju i rådets gemensamma ståndpunkt behandlar risken för avledning. Bestämmelsen och den tillhörande användarhandboken pekar på en rad omständigheter som ska beaktas vid riskbedömningen. Det är regeringens bedömning att bestämmelserna i krigsmateriellagen, riktlinjerna för krigsmaterielexport samt i rådets gemensamma ståndpunkt, är tillräckliga för att uppfylla fördragets krav på åtgärder för att förhindra avledning. Riskbedömning vid prövning, ett konsekvent 2013/14:190 krav på slutanvändaråtaganden, och en tydlig anvisning om konsekvenser för länder som trots åtagande gentemot den har tillåtit eller underlåtit att förhindra vidareexport av svenskt krigsmateriel, samt straffrättsliga bestämmelser för svenska rättssubjekt, samverkar till att ge ett gott skydd mot avledning. Regeringen delar med andra ord inte uppfattningen att erfarenheterna av slutanvändarintyg har varit mindre goda. har infordrat slutanvändaråtaganden vid export av krigsmateriel och dessa bedöms spela en viktig roll genom att tydliggöra för parterna exakt vilka åtaganden som faktiskt görs av köparen. Medan förpliktelserna i fördragets artikel 11, 13.2 och 15.4 inskränks till materiel som omfattas av artikel 2.1 och således inte omfattar ammunition (artikel 3) eller reservdelar och komponenter (artikel 4), återfinns ingen sådan principiell inskränkning i det svenska regelverket. En betydande del av skyldigheterna och rekommendationerna i artikel 11 rör informationsutbyte, antingen i preventivt syfte eller när fall av avledning kunnat konstateras. Sådana bestämmelser återfinns av naturliga skäl inte i svensk kontrollagstiftning eftersom svensk lag inte kan binda andra länders myndigheter vid sådant informationsutbyte. Vad gäller artiklarna 11.3 och 11.4 överlämnas till den enskilda statsparten att överväga hur de ska implementeras mot bakgrund av den egna lagstiftningens begränsningar och möjligheter. Artiklarna 11.5, 11.6, 13.2 och 15.4 har utformats som rekommendationer. Förenligheten av dessa bestämmelser med det svenska regelverket ges av deras utformning. Det svenska exportkontrollsystemet lägger betydande tonvikt vid informationsutbyte av det slag som föreskrivs respektive uppmuntras i artikel 11. Sådant utbyte bedrivs särskilt inom ramen för EU-samarbetet och inom det s.k. Wassenaar-arrangemanget. När det behövs sker också informationsutbyte bilateralt med stater utanför denna krets. Fördragets bestämmelser torde öppna möjligheter att ytterligare utvidga informationsutbytet med tredjeland och därigenom möjliggöra effektivare svenska bidrag till världssamfundets ansträngningar att identifiera och beivra försök till avledning. När det gäller ISP:s möjligheter att bedöma risken för att krigsmateriel som förs ut från hamnar hos företrädare för organiserad brottslighet anser regeringen att den underrättelseinformation som ISP får från andra myndigheter är tillräcklig i detta avseende. Vad avser korruptionsfrågan i övrigt hänvisas till regeringens överväganden i avsnitt 5.11. Registerföring (artikel 12) Regeringens bedömning: Skyldigheten i artikel 12 att samla in och bevara vissa uppgifter kräver inte några författningsändringar. Promemorians bedömning överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: (och konfliktforskning) rekommenderar att statsparterna uppmuntras att behålla dokumentation om vapenleveranser än det minimum om Prop. 2013/14:190 som fördraget påbjuder. Skälen för regeringens bedömning I fördragets artikel 12.1 fastslås en skyldighet för statsparter att föra ett nationellt register över utfärdade exporttillstånd eller över den faktiska exporten. I artikel 12.2 uppmuntras länder att bevara information även rörande importerad eller transiterad utrustning. I artikel 12.3 anges exempel på den typ av information som bör sparas. Genom artikel 12.4 specificeras skyldigheten att spara registeruppgifter till . Skyldigheten att bevara information gäller materiel som omfattas av artikel 2.1, men inte ammunition (artikel 3) eller delar och komponenter (artikel 4). I enlighet med 3 § första stycket i förordningen (2010:1101) med myndigheten statistik rörande sitt verksamhetsområde för överlämning till regeringen på årsbasis. Arkivlagen (1990:782) reglerar hur tillståndsmyndigheten bevarar uppgifter om beviljade tillstånd och faktiska utförslar, samt andra uppgifter som sammanhänger med ISP:s roll som tillsynsmyndighet. Enligt arkivlagen får allmänna handlingar gallras, men det ska beaktas att myndighetens arkiv ska tillgodose rätten att ta del av allmänna handlingar, behovet av information för rättsskipningen och förvaltningen och forskningens behov. Enligt arkivförordningen får statliga myndigheter gallra allmänna handlingar endast i enlighet med föreskrifter eller beslut av , om inte särskilda gallringsföreskrifter finns i lag eller förordning. Myndigheten har inte heller några gallringsföreskrifter beslutade i lag eller förordning för personuppgiftsbehandling eller för särskilda handlingar i verksamheten. Allmänna handlingar hos ISP ska således bevaras tillsvidare. Regeringen instämmer i remissynpunkten att uppgifter om överföringar av kontrollerad materiel kan behöva sparas längre än den tid som Om uppgifter om beviljade utförseltillstånd och utfärdade och mottagna slutanvändaråtaganden inte sparas så länge materielen är användbar urholkas möjligheten att kontrollera och beivra senare avledning av materiel till olämplig mottagare eller - Regeringen bedömer att fördragets artikel 12 inte kräver några Den statistik som ISP i enlighet med myndighetens instruktion sammanställer över beviljade tillstånd och faktisk export, kan enligt regeringens bedömning betraktas som ett nationellt register enligt fördragets artikel 12.1. ISP bevarar information om sin verksamhet som 2013/14:190 tillstånds- och tillsynsmyndighet på exportkontrollområdet. Beslut om beviljade tillstånd är allmänna handlingar och lyder under arkivlagen. Detsamma gäller de deklarationer som de exporterande företagen lämnar till ISP. Deklarationerna innehåller uppgift om materielens slag, kvantitet och fakturerade värde samt slutligt mottagarland. De uppgifter som är obligatoriska enligt fördragets artikel 12.1, liksom de som staterna uppmuntras att ha med i sitt nationella register ska enligt svenska bestämmelser därmed finnas tillgängliga hos ISP väl utöver de som krävs enligt fördragets artikel 12.4. Vad gäller artikel 12.2 och uppmuntran till statsparterna att bevara information också rörande import, transitering och omlastning kan följande konstateras. Transitering och omlastning är liksom export tillståndspliktigt. Denna information sammanställs således vid licensmyndigheten. Då det svenska regelverket inte omfattar krav på importtillstånd föreligger av naturliga skäl inget register över importtillstånd. Det kan dock anmärkas att information om den faktiska importen, såvitt avser kategorierna 2 a–g, sammanställs och är en del av den rapportering UD gör till FN, varför ett nationellt register inte torde vara några problem att upprätta om det skulle bedömas önskvärt. Rapportering (artikel 13) Regeringens bedömning: Rapporteringsskyldigheten enligt artikel 13 kräver inte ändring av svensk lag. Hur rapporteringen ska utföras kan regleras på förordningsnivå. Promemorians bedömning överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: () anför att det inte finns någon sammanställning av import av små och lätta vapen och att det i syfte att kunna åstadkomma en sådan bör åläggas myndigheter och enskilda som är slutanvändare av importerade vapen att redovisa detta, vilket enligt myndigheten, såvitt avser enskilda, kan kräva lagändring. och kristna råd välkomnar ambitionen att inom statspartssamarbetets ram verka för en högre ambitionsnivå vad gäller transparens än vad som är föreskrivet i fördraget. Säkerhets och försvarsindustriföretagen understryker vikten av att kommersiell sekretess och försvarssekretess beaktas i utformningen av den information som utlämnas för att uppfylla fördragets förpliktelser. Skälen för regeringens bedömning I artikel 13.1 föreskrivs att varje statspart ska lämna en rapport till sekretariatet om de åtgärder som vidtagits för att genomföra fördraget. Denna rapport ska avlämnas inom efter fördragets ikraftträdande för den statsparten. Ytterligare åtgärder som vidtas efter den första rapporten ska också rapporteras till sekretariatet, som gör alla rapporter tillgängliga för samtliga statsparter. Vad gäller innebörden av artikel 13.2, se avsnitt [5.8]. I artikel 13.3 föreskrivs att statsparterna före ska avlämna en rapport om tillståndsgivning eller faktisk export och import av konventionella vapen som omfattas av artikel 2.1 under föregående kalenderår. I rapporterna får information som är känslig ur kommersiell eller nationell säkerhetssynpunkt utelämnas. Rapporterna ska avlämnas till sekretariatet, som gör alla rapporter tillgängliga för samtliga statsparter. Offentliggörande av nationella rapporter omnämns inte. Rapporteringsskyldigheten omfattar inte ammunition/stridsdelar (artikel 3) eller reservdelar och komponenter (artikel 4). I enlighet med 3 § första stycket i förordningen (2010:1101) med instruktion för sammanställer myndigheten statistik rörande sitt verksamhetsområde och lämnar till regeringen. Av denna statistik framgår den beviljade och faktiska exporten av krigsmateriel. Som nämnts ovan krävs för import av krigsmateriel tillstånd endast i begränsad omfattning, enligt vapenlagen. Införsel av krigsmateriel och skjutvapen ska anmälas till , enligt artikel 40 i rådets förordning (EEG) nr 2913/92 om inrättande av en tullkodex för gemenskapen såvitt avser införsel från tredje land och enligt 4 § andra stycket i lagen (1996:701) om befogenheter vid gräns mot ett annat land inom Europeiska unionen (inregränslagen) såvitt avser införsel från annat EU-land. Enligt förordning (2006:527) om uppgiftsskyldighet för om införsel eller utförsel av skjutvapen ska lämna uppgifter till Riskpolisstyrelsen om skjutvapen som förs in i . Det är regeringens bedömning att kraven på rapportering i fördragets artikel 13 inte fordrar någon ändring av svensk lag. Inga hinder föreligger i lag mot en rapport till fördragets statsparter över det svenska kontrollsystemets utformning, eller senare rapporter om eventuella förändringar, enligt artikel 13.1. I fråga om löpande årlig rapportering över tillståndsgivning eller faktisk export enligt 13.2, överstiger svensk rapporteringspraxis de krav som uppställs i fördraget. När det gäller rapportering av import gäller till att börja med att beviljade tillstånd endast kan ge en mycket begränsad information eftersom det för den övervägande delen krigsmateriel inte råder något krav på tillstånd för import. Vidare gäller att den faktiska importen avseende de kategorier av vapen som anges i artikel 2 a–h omfattas av den rapportering som sker till FN:s register över konventionella vapen. Slutligen är det som anför att det för kategorin små och lätta vapen inte finns någon sammanställning av den faktiska importen. Det finns dock utifrån befintliga källor möjlighet att åstadkomma en sådan. Enligt regeringens mening kräver detta inte någon lagändring utan kan regleras på förordningsnivå eftersom det avseende såväl enskildas som myndigheters import handlar 2013/14:190 om att ta tillvara uppgifter som finns hos statliga myndigheter. Liksom vid tillämpningen av övriga bestämmelser i fördraget bör vid rapportering av faktisk import, i enlighet med fördragets syfte, punkt 13 i inledningen beaktas. Import av vapen för rekreation, kulturella, historiska och sportsliga aktiviteter behöver alltså inte rapporteras. Även utpekande av ansvarig myndighet för rapporteringen till sekretariatet kan regleras på förordningsnivå. Förpliktelserna i fördragets artikel 13 gäller endast materiel som omfattas av artikel 2.1. Fördraget uppställer således inte rapporteringskrav vad gäller ammunition (artikel 3) eller reservdelar och komponenter (artikel 4). Inte heller föreskrivs eller rekommenderas offentliggörande av nationella rapporter. I båda dessa avseenden är det svenska regelverket mer långtgående. När det gäller synpunkten om sekretess från Säkerhets och försvarsindustriföretagen ska det som tidigare anförts att ske en sedvanlig sekretessprövning hos ISP innan några uppgifter lämnas vidare. 5.11Internationellt samarbete (artikel 15) Regeringens bedömning: Artikel 15 kräver inte några ändringar i svensk lag. Promemorians bedömning överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: välkomnar skrivningarna i fördragets artikel 15.6 som uppmuntrar statsparterna att vidta nationella åtgärder och att samarbeta med varandra i syfte att förhindra korruption. konstateras att utan konkreta instruktioner till relevanta myndigheter och krav på kompetens på området kommer åtagandet knappast att uppfyllas. Skälen för regeringens bedömning I fördragets artikel 15.1 föreskrivs att statsparterna ska samarbeta i enlighet med sina säkerhetsintressen och sin nationella lagstiftning i syfte att effektivt genomföra fördragets bestämmelser. I artikel 15.2 uppmuntras statsparterna till utbyte av information av gemensamt intresse som hänför sig till genomförande och tillämpning av fördraget, i enlighet med sina säkerhetsintressen och nationell lag. Genom artikel 15.3 uppmanas statsparterna till samråd i frågor av gemensamt intresse och till informationsdelning. Vad gäller innebörden av artikel 15.4 se avsnitt 5.8. I artikel 15.5 föreskrivs att statsparterna enligt gemensam överenskommelse och i enlighet med sin nationella lagstiftning i så stor utsträckning som möjligt ska bistå varandra vid utredningar, åtal och rättsliga förfaranden avseende brott mot nationella åtgärder enligt fördraget. I artikel 15.6 uppmuntras statsparterna att vidta nationella åtgärder och Prop. 2013/14:190 samarbeta med varandra i syfte att förhindra korruption i samband med överföring av konventionella vapen under artikel 2.1. I artikel 15.6 uppmuntras statsparterna att utbyta information om nationella erfarenheter avseende olika aspekter av fördraget. I förordningen (2010:1101) med instruktion för föreskrivs i 2 § 1 att myndigheten ska förmedla sådan information om kontroll av krigsmateriel som åtagit sig att tillhandahålla som medlem i Europeiska unionen och de multilaterala exportkontrollregimerna, till vilka fördraget får anses höra. I lagen (2000:562) om internationell rättslig hjälp i brottmål finns bestämmelser om åklagares och domstolars samarbete över gränserna i brottsutredningar och i rättegångar i brottmål. När det gäller internationellt polis- och tullsamarbete finns bestämmelser i lagen (2000:343) om internationellt polisiärt samarbete samt lagen (2000:1219) om internationellt tullsamarbete. Det är regeringens bedömning att informationsutbyte och samarbete mellan fördragets statsparter kommer att ha stor betydelse för uppnåendet av fördragets målsättningar. Eftersom samarbete i enlighet med artikel 15.5 ska ske i enlighet med nationell lagstiftning krävs inga förändringar i svensk rätt. När det gäller artikel 15.6 kan konstateras att fördraget inte innehåller något särskilt kriterium avseende korruption. Inte heller i svensk lag eller i rådets gemensamma ståndpunkt föreligger något sådant kriterium, men det förtjänar att nämnas att den gemensamma ståndpunktens användarhandbok anger, i samband med det åttonde kriteriet om hållbar utveckling, att en av aspekterna att beakta är vilken transparens som råder avseende utgifter och materialanskaffning för militära ändamål. är part i ett flertal multilaterala samarbeten mot korruption. Många av dessa är allmängiltiga och täcker således också korruption med anknytning till handel med konventionella vapen. Straffbestämmelserna om mutor i 10 kap 5a-5e §§ (1962:700) är också tillämpliga på de åsyftade fallen av korruption. Även med beaktande av vad anför finner regeringen mot bakgrund av det anförda att inga förändringar i gällande svensk rätt är påkallade i detta hänseende. 5.12Internationellt bistånd (artikel 16) Regeringens bedömning: Det krävs inte några lagändringar med anledning av fördragets bestämmelser om internationellt bistånd.