prop · H103243 · 2014-06-26 00:00:00 — De tvingande styckegodsreglerna bör därför få genom- slag även i inrikes fart, när ett annat lands lag i övrigt gäller för avtalet. Detta innebär att det nuvarande rättsläget vid inrikes fart i princip bevaras. Regeringen föreslår sammanfattningsvis att styckegodsreglerna ska vara tvingande i samma fall som . I inrikes fart i och i fart inom Haag-Visbyreglernas tillämpningsområde ska detta gälla oavsett vilket lands lag som i övrigt är tillämplig på avtalet. Parterna ska alltså i dessa fall inte ha full frihet att välja vilken lag som ska tillämpas. De ska dock i fart som faller under Haag-Visbyreglernas tillämpningsområde ha rätt att avtala om att en annan konventionsstats lag ska gälla i stället. Regeringens förslag: De svenska lagvalsreglerna för befraktnings- avtal strider mot I-förordningen och ska därför upphävas. Befraktningsreglerna ska även fortsättningsvis vara i huvudsak dis- positiva. En bestämmelse om ombordkonossement ska vara tvingande i samma utsträckning som reglerna om styckegodstransporter. I inrikes fart i och i fart som faller under Haag-Visbyreglernas tillämp- ningsområde ska bestämmelsen gälla, oavsett vilket lands lag som i övrigt är tillämplig på avtalet. I fart som omfattas av Haag-Visby- reglernas tillämpningsområde ska parterna ha rätt att avtala om att en annan konventionsstats lag ska gälla i stället. Promemorians förslag överensstämmer i huvudsak med regeringens. I promemorian föreslås dock att befraktningsreglerna ska vara tvingande i all typ av fart. Det lämnas inget förslag om att bestämmelsen om ombordkonossement ska tillämpas oavsett vilket lands lag som i övrigt gäller för avtalet. Remissinstanserna: De flesta remissinstanser tillstyrker förslagen eller har ingen invändning mot dem. transporträtt och anser dock att det inte är lämpligt att befraktningsreglerna blir tvingande i alla typer av fart. Förslagen i utkastet till lagrådsremiss överensstämmer delvis med regeringens. Det föreslås dock att tillämpningsområdet för den tvingande regleringen inskränks till inrikes fart i , och avseende skyldig- heten att utställa ombordkonossement, även sådan utrikes fart som faller under Haag-Visbyreglernas tillämpningsområde. Remissinstanserna: De flesta remissinstanser tillstyrker förslagen eller har ingen invändning mot dem. porträtt och anser att det saknas tillräckligt underlag för att bedöma konsekvenserna av en ändring i den tvingande regleringens omfattning. Skälen för regeringens förslag: Med befraktning avses att någon hyr in ett helt eller en viss del av ett fartyg (hel- eller delbefraktning). Lag- valsreglerna för befraktning av fartyg bygger, som anges i promemorian, inte på konventioner utan grundar sig helt på nordiska formlösa överens- kommelser som inte har företräde framför I-förordningen. Den nordiska särregleringen skiljer sig i sak från I-förordningen. Enligt de svenska lagvalsreglerna är det t.ex. lagen i det land där befraktningen utförs som ska tillämpas i inrikes fart i , eller (14 kap. 1 § tredje stycket). Enligt förordningen har parterna i stället frihet att avtala om tillämplig lag (artikel 3). Om parterna inte har avtalat om lagvalet, följer av förordningens dispositiva lagvalsregel att normalt antingen lagen i det land där transportören har sin vanliga vistelseort eller lagen i det land dit varorna levereras ska tillämpas (artikel 5.1). Lagvals- reglerna för befraktning av fartyg står således i konflikt med I-för- ordningen. Regeringen föreslår därför att de ska upphävas. Reglerna om befraktning av fartyg bör i stället tillämpas när svensk rätt ska tillämpas på avtalet. I promemorian föreslås även att befraktningsreglerna ska bli tvingande i all fart, i stället för enbart i inrikes fart i och i internordisk fart. Detta är, som transporträtt och påpekar, inte lämpligt utan avviker från vad som gäller internationellt. Eftersom denna del av det nordiska samarbetet inte utgör lagvalsregler, står reglerna inte heller i konflikt med I-förord- ningen. Reglerna bör därför även fortsättningsvis vara tvingande i inrikes fart i och i internordisk fart. I 14 kap. sjölagen finns det en bestämmelse som bygger på Haag- Visbyreglerna (artikel 3.7). Bestämmelsen, som reglerar utfärdande av ombordkonossement, är tvingande i viss typ av fart (14 kap. 2 och 18 §§). I promemorian med utkast till lagrådsremiss föreslås att bestämmelsen ska vara fortsatt tvingande i inrikes fart i och i sådan fart som faller under Haag-Visbyreglernas tillämpningsområde. Som framgått har regeringen för avsikt att tillsätta en utredning om anslutning till Rotterdamreglerna. Det finns inte skäl att dess- förinnan överväga ändringar i det tvingande tillämpningsområdet (jfr regeringens överväganden i avsnitt 8.2 beträffande styckegodsreglerna). För att ska uppfylla de folkrättsliga förpliktelser som följer av Haag-Visbyreglerna är det dock inte tillräckligt att bestämmelsen är tvingande när svensk rätt ska tillämpas på avtalet enligt I-förord- ningen. Bestämmelsen måste alltid tillämpas i sådan fart som faller under konventionens tillämpningsområde, dvs. oavsett vilket lands lag som i övrigt ska tillämpas på avtalet. Eftersom bestämmelsen om ombord- konossement bygger på de internationellt erkända Haag-Visby-reglerna bör den tillämpas också i inrikes fart i , oavsett vilken lag som annars ska tillämpas på avtalet. I fart som faller under Haag-Visby- reglernas tillämpningsområde bör dock parterna ha frihet att avtala om att en annan konventionsstats lag ska gälla i stället. Det hänvisas i dessa delar till övervägandena i avsnitt 8.2 beträffande styckegodsreglerna. Regeringen föreslår bestämmelser med denna innebörd. 2013/14:243 9 Lagen om tillämplig lag för Regeringens förslag: Lagen om tillämplig lag för avtalsförpliktelser upphävs. Promemorians förslag överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna tillstyrker förslaget eller har ingen invändning mot anser dock att det finns skäl att avvakta med att upphäva lagen, eftersom den kommer att vara fortsatt tillämplig på vissa äldre avtal. Förslaget i utkastet till lagrådsremiss överensstämmer med rege- ringens. Remissinstanserna tillstyrker förslaget eller har ingen invändning mot det. Skälen för regeringens förslag: Romkonventionen innehåller regler om vilken lag som ska tillämpas på avtalsförpliktelser, när det uppkom- mer ett val mellan rättsordningarna i olika länder. Konventionen antogs av de dåvarande medlemsländerna i Europeiska gemenskapen och trädde i kraft . Därefter har alla nya medlemsstater anslutit sig till konventionen. När tillträdde Romkonventionen införlivades den i svensk rätt genom lagen om tillämplig lag för avtalsförpliktelser. Lagen trädde i kraft och tillämpas på avtal som har ingåtts från och med denna dag. I-förordningen ersätter Romkonventionen för de länder som om- fattas av förordningen (artikel 24 i förordningen). Enligt lagen om tillämplig lag för avtalsförpliktelser ska dock Romkonventionen tilläm- pas i . Lagen strider därmed enligt sin ordalydelse mot I- förordningen och bör, som föreslås i promemorian, upphävas. Det är enligt regeringens uppfattning inte möjligt att, som advokat- samfund anser, låta lagen fortsätta att gälla på grund av att lagen kommer att vara fortsatt tillämplig för vissa äldre avtal. Förslaget i denna del medför att en följdändring bör göras i fastighets- mäklarlagen (2011:666), som innehåller en hänvisning till lagen om tillämplig lag för avtalsförpliktelser. Regeringens bedömning: Trafikskadelagen behöver inte ändras med anledning av . Promemorians bedömning överensstämmer i huvudsak med rege- ringens. I promemorian föreslås dessutom att rätten till trafikskadeersätt- ning i följd av trafik utomlands ska inskränkas till personer med hemvist i på grund av förbud mot diskriminering grundad på nationalitet. Remissinstanserna: De flesta remissinstanser tillstyrker bedömningen eller har ingen invändning mot den. Flera remissinstanser, bl.a. Svensk försäkring, och har dock synpunkter på den föreslagna inskränkningen av rätten till trafikskadeersättning. De pekar bl.a. på att en sådan ändring kan drabba svenska medborgare som är bosatta utanför men ändå färdas med svenska fordon i utlandet. De framhåller även att den föreslagna ändringen kan innefatta en otillåten indirekt diskrimi- nering av EU-medborgare. Skälen för regeringens bedömning I trafikskadelagen finns det bestämmelser om trafikförsäkring för motor- drivet fordon och om ersättning från trafikförsäkring för skada i följd av trafik med motordrivet fordon (trafikskadeersättning). Lagen bygger på den s.k. no-fault-principen, som innebär att en trafikskada ersätts oavsett om den orsakats genom vållande eller på annat sätt. Ersättning lämnas alltså på strikt ansvarsgrund. Ägaren till ett motordrivet fordon som är registrerat i är skyl- dig att hålla fordonet trafikförsäkrat. Denna skyldighet motsvaras av en kontraheringsplikt för trafikförsäkringsbolagen, som är skyldiga att tillhandahålla trafikförsäkring mot skälig premie. Trafikskadeersättning bestäms enligt skadeståndsrättsliga principer och utgår i första hand ur den obligatoriska trafikförsäkringen. Om fordonet inte går att identifiera eller saknar trafikförsäkring, betalas ersättningen av , som är en sammanslutning för alla trafikförsäkringsbolag. Trafikskadeersättning utgår för person- eller sakskada som uppkommer vid framförande av motordrivet fordon i . Ersättning utgår också om skadan inträffade utomlands och den skadelidande hade hemvist i eller var medborgare i samt fordonet var registrerat i eller tillhörde svenska staten. Särskilda bestämmelser finns för skador som uppkommer i andra EES-länder. Trafikförsäkringen täcker också ersättning som enligt lagstiftningen i det land där skadan har uppkommit ska omfattas av en obligatorisk motorfordonsförsäkring. En skadelidandes rätt till trafikskadeersättning kan i princip inte in- skränkas genom avtal. Den skadelidande får däremot – i stället för att kräva trafikskadeersättning från försäkringsbolaget – kräva skadestånd av den som har varit vållande till en skada. Reglerna i trafikskadelagen är förenliga med II-förordningen Det finns ingen särskild lagvalsregel för trafikskador i II-förord- ningen, utan den allmänna regeln i artikel 4 är tillämplig. Det innebär att det är lagen i det land där skadan har inträffat som ska tillämpas (se vidare i avsnitt 4). Svensk rätt får inte innehålla lagvalsregler som står i strid med II-förordningen. I promemorian görs bedömningen att trafikskadelagen inte innehåller några sådana regler. 2013/14:243 Trafikskadelagen innehåller flera bestämmelser som reglerar interna- förhållanden. I 8 § anges när trafikskadeersättning utgår för skada som har uppkommit utomlands. Bestämmelsen anger inte vilket lands lag som ska tillämpas på ersättningsfrågan utan avgränsar endast trafikskadelagens tillämpningsområde för utlandsskador. Eftersom be- stämmelsen inte är en lagvalsregel är den, som anges i promemorian, förenlig med II-förordningen. Övriga bestämmelser som reglerar internationella förhållanden i trafik- skadelagen bygger på EU:s motorfordonsförsäkringsdirektiv6. Exempel- vis föreskrivs att en svensk trafikförsäkring vid skada som uppkommer i följd av trafik med ett motordrivet fordon i något annat EES-land, utöver vad som gäller för trafikskadeersättning, ska täcka ersättning som enligt lagen i det land där skadan uppkommit ska omfattas av en obligatorisk motorfordonsförsäkring (38 §). Bestämmelsen handlar främst om ersätt- ningsnivåer och är alltså inte en lagvalsregel (se prop. 1993/94:71 s. 20 f.). Ett annat exempel är 14 § som ger den skadelidande rätt att begära att föreskrifter om obligatorisk motorfordonsförsäkring i fordo- nets hemvistland ska tillämpas vid en skada som uppkommer i i följd av trafik med ett fordon som hör hemma i ett EES-land. Den skade- lidande ges alltså en möjlighet att välja tillämplig lag, när det gäller de regler som anger i vilken omfattning en skada ska ersättas genom obli- gatorisk försäkring. Det är tveksamt om sådana frågor omfattas av II-förordningens tillämpningsområde (jfr artikel 15). Om det skulle finnas en konflikt mellan bestämmelsen och II-förordningen, fram- går det dock av förordningen att lagvalsregler som grundar sig på unionsrättsliga bestämmelser har företräde framför förordningen (artikel 27). Lagvalsregler som bygger på motorfordonsförsäkringsdirek- tiven är alltså tillåtna. Sammanfattningsvis konstaterar regeringen att reglerna i trafikskadela- gen är förenliga med II-förordningen. Det krävs därför inte några lagändringar i trafikskadelagen med anledning av förordningen. Trafikskadelagens överensstämmelse med i övrigt bör ses över i ett annat sammanhang I promemorian görs bedömningen att en bestämmelse om rätt till trafik- skadeersättning enligt trafikskadelagen i följd av trafik utomlands står i konflikt med förbud mot diskriminering på grund av nationa- litet (8 §). Det lämnas därför ett förslag som innebär att rätten till trafik- skadeersättning i dessa situationer inskränks till personer med hemvist i . Detta skulle innebära att enbart svenskt medborgarskap inte längre kommer att grunda en rätt till ersättning. En sådan inskränkning av rätten till trafikskadeersättning riskerar, som flera remissinstanser påpekar, att drabba svenska medborgare som är bosatta utanför men som ändå färdas med svensk- registrerade fordon i utlandet. De kommer nämligen i vissa fall inte längre ha rätt till svensk trafikskadeersättning, trots att de har tecknat en 6 och rådets direktiv /103/EG av om ansvarsförsäkring för motorfordon och kontroll av att försäkringsplikten fullgörs beträffande sådan ansvarighet (kodifierad version), EUT L 263, 7.10.2009, s. 11. finns det, som vissa remissinstanser Prop. 2013/14:243 framhåller, en risk för att den föreslagna inskränkningen är otillräcklig. Genom att kravet på hemvist i behålls kan regleringen fort- farande utgöra en otillåten indirekt diskriminering av EU-medborgare. Regeringen konstaterar att förhållandet mellan trafikskadelagen och förbud mot diskriminering är komplicerat. Inte minst krävs en utförlig analys av konsekvenserna av en inskränkning och olika möjliga lösningar bör prövas. En sådan analys saknas i promemorian. Regeringen är därför inte beredd att lägga fram ett förslag i denna del utan ytterligare överväganden. Frågan har inte heller något direkt samband med II- förordningen. Det är därför inte nödvändigt att ta upp den i detta lagstift- ningsärende. Frågan bör i stället ses över i ett annat sammanhang. Begränsning av möjligheten för ett konkursbo att begära återgång av vissa Regeringens förslag: Ett konkursbo ska inte ha rätt att begära åter- gång enligt 3 kap. 2 § första stycket konkurslagen, om det är fråga om överlåtelse av eller ett annat förfogande över finansiella instrument, valuta, visst guld eller vissa kreditfordringar. Departementspromemorians förslag avviker från regeringens. departementspromemorian föreslås att möjligheten för ett konkursbo att begära återgång av vissa rättshandlingar enligt 3 kap. 2 § första stycket konkurslagen, den s.k. återgångsregeln, helt ska tas bort. Remissinstanserna: Flertalet remissinstanser tillstyrker eller lämnar förslaget utan invändning. slaget med motiveringen att återgångsregeln har en praktisk betydelse och att beredningsunderlaget för den föreslagna ändringen är bristfälligt. Föreningen förordar att det i stället införs en ny bestämmelse i 3 kap. 2 § konkurslagen, som neutraliserar verkningarna av återgångsregeln i situa- tioner som omfattas av de aktuella direktiven. riksbank och anser att det är oklart om godtrosregeln i 3 kap. 2 § konkurslagen gäller i internationella situ- ationer och föreslår en uttrycklig svensk bestämmelse som motsvarar artikel 3.1 andra stycket i finalitydirektivet. Även Svensk Försäkring tar upp att det i internationella situationer råder osäkerhet kring vissa centrala frågor och anser att bör verka för att frågorna klargörs pekar på behovet av en samlad Promemorians förslag överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: Flertalet remissinstanser tillstyrker förslaget eller lämnar det utan invändning. riksbank anser dock att det inte är tillräckligt att hänvisa till egendom som anges i 8 kap. 10 § konkurs- lagen, utan även betalningsöverföringar och nettningar bör vara uttryck- ligen undantagna från återgångsregeln. 2013/14:243 liknande synpunkt och menar att det inte är självklart att förslaget löser tveksamheterna i förhållande till finalitydirektivet. Samfundet föreslår därför att även avräkning som avses i 5 kap. 1 § lagen (1991:980) om handel med finansiella instrument uttryckligen undantas från återgångs- regelns tillämpningsområde. och pekar åter på att det bör införas en uttrycklig svensk bestämmelse som motsvarar artikel 3.1 andra stycket i finalitydirektivet. Skälen för regeringens förslag EU-direktiven och konkurslagens återgångsregel Det övergripande syftet med både finalitydirektivet och säkerhetsdirek- tivet är att bidra till stabilitet på finansmarknaden. den gränsöverskridande handeln med finansiella instrument och valuta. Finalitydirektivet är inriktat på att minimera de risker som är förenade med insolvens hos vissa deltagare på finansmarknaden. tivet tar sikte på att öka rättssäkerheten och förutsebarheten vid ställande av säkerhet mellan två parter på finansmarknaden inom EU. Båda direktiven innehåller sakrättsliga bestämmelser som syftar till att skydda transaktioner och ingångna avtal, t.ex. om en av parterna går i Artikel 3.1 andra stycket i finalitydirektivet innehåller en bestämmelse som innebär att överföringsuppdrag (men även s.k. nett- ningar) som införs i ett avvecklingssystem efter den tidpunkt då insol- vensförfarandet inleddes ska gälla i förhållande till tredje man. om avvecklingen sker som förfarandet inleddes och om avvecklingsagenten, den centrala motparten eller clearingorganisationen kan bevisa att den inte hade eller borde ha haft kännedom om att ett sådant förfarande hade inletts. I artikel 8.2 i säkerhetsdirektivet finns en liknande godtrosregel som innebär att vissa åtgärder som en gäldenär vidtar ska vara bindande även när åtgärden har vidtagits som ett insolvensförfarande har inletts, men efter inledandet. dock att säkerhetstagaren kan visa att han eller hon inte kände till och inte heller borde ha känt till att ett sådant förfarande inletts. Finalitydirektivet och säkerhetsdirektivet har genomförts i svensk rätt. Vid genomförandet konstaterade regeringen att det inte krävdes någon lagändring i de aktuella delarna. Huvudregeln i svensk konkursrätt är att en gäldenär som försätts i konkurs förlorar sin rättsliga förmåga att förfoga över egendom som tillhör konkursboet. finns det ett undantag genom den s.k. godtrosregeln i 3 kap. 2 § första Undantaget gäller för rättshandlingar mellan gäldenären och någon annan som företas senast dagen efter den dag då kungörelsen om konkursbeslutet var införd i Post- och . Om gäldenären vidtar en rättshandling är den bindande mot tredje man, om det inte visas att den andre, dvs. medkontrahent, kände till beslutet eller om det fanns skälig anledning att anta att gäldenären var försatt i konkurs. av den s.k. återgångsregeln (3 kap. 2 § första stycket andra meningen). Regeln innebär att vissa rättshandlingar som är bindande enligt godtros- regeln ändå kan angripas av konkursboet. Det gäller rättshandlingar i form av överlåtelse av eller annat förfogande över egendom. rättshandling kan nämligen på konkursboets begäran återgå. måste dock då ersätta medkontrahenten det som har betalats och för nödvändiga eller nyttiga kostnader. Vid genomförandet av direktiven har svensk rätt alltså ansetts förenlig med nämnda artiklar i direktiven – som har bedömts utgöra en minimireglering – och några särskilda genomför- andeåtgärder har inte ansetts nödvändiga (se prop. 1999/2000:18 s. 59 f. och prop. 2004/05:30 s. 82 f.). Det finns särskilda bestämmelser om verkan av gäldenärens överlåtelse eller pantsättning av löpande skuldebrev, aktiebrev och vissa andra jäm- förbara värdehandlingar (3 kap. 2 § tredje stycket konkurslagen). För löpande skuldebrev och aktiebrev finns särregler i 14 § lagen (1936:81) om skuldebrev respektive 6 kap. 8 § aktiebolagslagen (2005:551). Sär- skilda bestämmelser för vissa finansiella instrument finns i 6 kap. 4 och 7 §§ lagen (1998:1479) om kontoföring av finansiella instrument. I dessa fall finns det inte någon möjlighet – motsvarande återgångsregeln – för ett konkursbo att kräva att prestationer ska gå åter. Återgångsregeln kan leda till problem på finansmarknadsområdet Genomförandet av artikel 3.1 andra stycket i finalitydirektivet och artikel 8.2 i säkerhetsdirektivet har blivit föremål för diskussion och viss kritik, bl.a. i samband med ett lagstiftningsärende angående vissa ändringar av direktiven. Flera remissinstanser efterfrågade då en tydligare reglering när det gäller ett konkursbos möjlighet att begära återgång av rättshand- lingar. I det lagstiftningsärendet bedömdes att frågan om att begränsa rätten för ett konkursbo att begära återgång av vissa rättshandlingar krävde ytterligare överväganden (se prop. 2010/11:95 s. 43 f.). Den kritik som har framförts mot nuvarande ordning har framför allt handlat om att rätten att begära återgång av vissa rättshandlingar skapar en osäkerhet, bl.a. när det gäller giltigheten av ett överföringsuppdrag som införs i ett anmält avvecklingssystem som, men efter, meddelande av ett konkursbeslut. Nuvarande regler innebär att en trans- aktion i vissa fall kan gå åter trots god tro hos en systemoperatör. Vidare har det framförts att möjligheten att begära återgång av transaktioner med vissa finansiella instrument (som inte omfattas av lagen om kontoföring av finansiella instrument) kan utnyttjas på så sätt att en konkursförvaltare begär återgång av en överlåtelse av ett finansiellt instrument som har stigit i värde under tidsfristen. Detta kan leda till påfrestningar i det finansiella systemet. Synpunkter har framförts om att direktiven i dessa delar inte har genomförts på ett korrekt sätt. När det gäller frågan om huruvida artikel 3.1 i finalitydirektivet och artikel 8.2 i säkerhetsdirektivet har genomförts i svensk rätt på ett korrekt sätt, saknas det enligt regeringens mening skäl att frångå de bedömningar som har gjorts i samband med genomförandet av direktiven. Den nuvarande regleringen uppfyller alltså i och för sig de krav som följer av direktiven. Det finns dock uppenbarligen en kvarstående osäkerhet kring vad som egentligen bör gälla för ett konkursbos möjlighet att begära återgång av vissa rättshandlingar. Detta är inte tillfredsställande och motverkar det huvudsakliga syftet med direktiven, nämligen att bidra till stabilitet på finansmarknaden. Mot den bakgrunden anser regeringen att det finns skäl att överväga en förändrad reglering på området. Detta är också något som remissutfallet i detta lagstiftningsärende tydligt utvisar. Återgångsregeln bör inte tas bort men begränsas Den kritik som har riktats mot genomförandet av direktiven är således inriktad på konkurslagens återgångsregel, som ansetts kunna leda till problem. Regleringen bör utformas så att svensk rätts förenlighet med aktuella direktivbestämmelser inte kan ifrågasättas. bör detta ske på ett sätt som inte leder till ett omotiverat ingrepp i svensk konkurs- rätt. Den lösning som föreslås i departementspromemorian är att återgångs- regeln helt ska tas bort. Enligt departementspromemorian bedöms ett slopande av återgångsregeln inte få några praktiska konsekvenser, bl.a. mot bakgrund av att återvinningsreglerna i 4 kap. konkurslagen antas kunna fånga upp de få icke önskvärda fall som ett avskaffande av åter- gångsregeln kan leda till. Ett upphävande av återgångsregeln innebär att konkurslagens generella reglering ändras. Frågan är om detta är lämpligt. Även om återgångsregeln inte tycks tillämpas i stor utsträckning innebär det inte att regeln saknar praktisk betydelse, något som och framhåller.