prop · H103115 · 2014-03-07 00:00:00 — Vad som menas med en domstol med Bilaga 1 särskild behörighet i brottmål ska därför avgöras av myndigheten i den utfärdande staten enligt det landets lag. dom : Begreppet domstol med särskild behörighet i brottmål är ett självständigt unionsrättsligt begrepp och ska tolkas så, att det omfattar varje domstol som tillämpar ett förfarande som uppvisar de viktigaste kännetecknen för ett straffrättsligt förfarande. En person ska anses ha haft möjlighet att få fallet prövat inför en domstol med särskild behörighet i brottmål när vederbörande inte kunde överklaga direkt till domstol, utan först var tvungen att begära omprövning hos förvaltningsmyndighet. En sådan domstol ska ha obegränsad behörighet att pröva ärendet vad gäller såväl rättsfrågor som faktiska omständigheter. C-140/12 (UDEUD2012/135) mot Pensionsversicherungsanstalt Begäran från Oberste Gerichtshof, Den nationella domstolens fråga: Ska tilläggsersättningen betraktas som en social förmån på det sätt som avses i artikel 7.1 b i direktiv /38/EG om unionsmedborgares och deras familjemedlemmars rätt att fritt röra sig och uppehålla sig inom medlemsstaternas territorier (rörlighetsdirektivet). Det borde inte föreligga något hinder mot att begreppet socialt biståndssystem ges en sådan vid tolkning att det kan omfatta sådana sociala trygghetsförmåner som den nu aktuella tilläggsersättningen. Unionen har inte befogenhet att harmonisera medlemsstaternas lagstiftning på området för social trygghet och medlemsstaterna ska själva få besluta hur de vill utforma sina sociala trygghets- och biståndssystem. Tilläggsersättningens karaktär, syfte och finansiering talar för att den kan omfattas av begreppet socialt biståndssystem. En sådan tolkning är också proportionerlig. dom : Domstolen fann att unionsrätten, såsom den följer av bl.a. artiklarna 7.1 b, 8.4, 24.1 och 24.2 i rörlighetsdirektivet, ska tolkas på så sätt att den utgör hinder mot en medlemsstats lagstiftning, vilken, även för tiden efter de första tre månadernas vistelse, generellt och automatiskt utesluter att en ekonomiskt icke aktiv medborgare i en annan medlemsstat beviljas en sådan social förmån som den aktuella med hänvisning till att den berörde inte uppfyller villkoren för att beviljas uppehållsrätt än i den förstnämnda medlemsstaten, på grund av att det för en sådan uppehållsrätt krävs att den berörde har tillräckliga tillgångar för att inte behöva ansöka om en sådan förmån. C-147/12 (UDEUD2012/143) fastigheter AB mot och B.V. Begäran från Hovrätten för nedre , Den nationella domstolens frågor: Bl.a. om artikel 5.1 och 5.3 i förordning (EG) nr 44/2001 om domstols behörighet och om erkännande och verkställighet av domar på privaträttens område (I- förordningen) ska tolkas som utgörande ett heltäckande undantag från artikel 2 i samma förordning vid tvister om ersättning och om (i) en talan som grundar sig på styrelseledamotens personliga ansvar och (ii) en talan som grundar sig på principen om s.k. ansvarsgenombrott ska kvalificeras som en talan enligt artikel 5.3, som avser talan om skadestånd utanför ett avtalsförhållande. I-förordningens regler om domstols behörighet har sin utgångspunkt i att talan ska väckas där svaranden har sin hemvist (artikel 2 i förordningen). Artiklarna 5.1 och 5.3 utgör alternativa behörighetsregler som käranden kan åberopa när särskilda förutsättningar är uppfyllda. Dessa artiklar ska tolkas restriktivt och utgör inte något heltäckande undantag till artikel 2 vid tvister om ersättning. En styrelseledamots personliga betalningsansvar enligt 25 kap. 18 § aktiebolagslagen är inte ett skadeståndsansvar. Inte heller en talan mot en ägare till ett aktiebolag grundad på principen om s.k. ansvarsgenombrott utgör en skadeståndstalan. En talan som grundar sig på reglerna om styrelseledamotens ansvar i aktiebolagslagen eller principen om ansvarsgenombrott kan därmed inte inordnas under tillämpningsområdet för artikel 5.3 i I-förordningen. dom : Begreppet skadestånd utanför avtalsförhållanden i artikel 5.3 i I-förordningen ska tolkas på så sätt att det omfattar talan av ett aktiebolags fordringsägare, såsom den talan som är i fråga i de nationella målen, om att en styrelseledamot i bolaget respektive en av bolagets aktieägare ska ansvara för bolagets skulder, när dessa drivit verksamheten vidare trots att bolaget var underkapitaliserat och likvidationspliktigt. C-203/12 (UDEUD2012/177) m.fl. mot Den nationella domstolens fråga: Om artikel 16.3 och 16.4 i direktiv /87/EG om ett system för handel med utsläppsrätter för växthusgaser inom gemenskapen (direktivet) innebär att en verksamhetsutövare som inte har överlämnat tillräckligt antal utsläppsrätter ska betala en avgift oavsett orsaken till underlåtenheten, t.ex. när verksamhetsutövaren visserligen hade ett tillräckligt antal utsläppsrätter men på grund av ett förbiseende, ett administrativt fel eller tekniska problem inte överlämnar dem då samt om så är fallet om avgiften ska eller kan efterges eller jämkas. dom : Artikel 16.3 och 16.4 i direktivet ska tolkas så, att de utgör hinder för att en verksamhetsutövare 2013/14:115 som – trots sitt innehav av ett tillräckligt antal utsläppsrätter – inte senast Bilaga 1 under det innevarande året har överlämnat utsläppsrätter för koldioxidekvivalenter motsvarande verksamhetsutövarens utsläpp under det föregående året, undgår den avgift för överskridande utsläpp som föreskrivs i den ovannämnda bestämmelsen. Bestämmelserna ska även tolkas så, att avgiftsbeloppet inte kan justeras av den nationella domstolen med stöd av proportionalitetsprincipen. C-317/12 (UDEUD2012/251) Brottmålet mot från , Den nationella domstolens frågor: Om begreppet "icke-kommersiell transport av gods" i artikel 3 h i förordningen (EG) nr 561/2006 om harmonisering av viss sociallagstiftning på vägtransportområdet m.m. ska tolkas så att det omfattar en transport av gods som en privatperson utför inom ramen för sin hobbyverksamhet men som delvis finansieras genom ekonomiska bidrag (sponsring) från utomstående personer eller företag. Även fråga om vissa omständigheters betydelse för bedömningen vad som utgör en icke-kommersiell transport. dom den : Begreppet icke-kommersiell transport av gods i artikel 3 h i förordningen ska tolkas så, att det omfattar transport av gods som enskild utför för sin egen räkning och uteslutande inom ramen för en hobbyverksamhet, när denna verksamhet delvis finansieras genom ekonomiska bidrag från utomstående och någon ersättning inte utgår för transporten. C-321/12 (UDEUD2012/256) och D. mot College voor zorgverzekeringen Den nationella domstolens fråga: Åsyftar formuleringen lagstiftning [som den pensionsberättigade] har omfattats av i artikel 28.2 b i förordning (EEG) nr 1408/71 om tillämpningen av systemen för social trygghet när anställda, egenföretagare eller deras familjer flyttar inom gemenskapen (förordningen), lagstiftningen angående förmåner vid sjukdom och moderskap, lagstiftningen angående förmåner vid ålderdom eller all lagstiftning angående de grenar av social trygghet som nämns i artikel 4 i förordningen, som ansetts tillämplig med stöd av avdelning II i förordningen? Formuleringen lagstiftning som åsyftas i artikel 28.2 b i förordningen ska tolkas på så sätt att den avser all lagstiftning angående de grenar av social trygghet som nämns i artiklarna 4.1 och 4.2 i förordningen. En sådan tolkning vinner stöd av den definition som finns i artikel 1 j) i förordningens avdelning I, och är den tolkning som är mest förenlig med de grundläggande principer och den systematik som förordningen är uppbyggd kring. Denna tolkning tillgodoser även kraven på att reglerna ska vara tydliga och förutsebara. Vidare skulle en tolkning som den som klagandena gjort gällande vid den nationella domstolen riskera att urholka systemet med samordnande regler vars främsta syfte är att främja den fria rörligheten. Detta skulle i förlängningen kunna få negativ inverkan på den fria rörligheten för arbetstagare. dom : Domstolen gjorde bedömningen att det finns ett samband mellan behörigheten att betala ut pensioner och skyldigheten att betala kostnaden för förmåner vid sjukdom och moderskap samt att detta ledde till slutsatsen att denna skyldighet är sammankopplad med en faktisk behörighet i fråga om pensioner. I enlighet med detta resonemang slog domstolen fast att formuleringen lagstiftning [som den pensionsberättigade] har omfattats av i artikel 28.2 b i förordningen åsyftar pensionslagstiftningen. C-522/12 (UDEUD2012/381) mot Begäran från Bundesarbetsgericht, Den nationella domstolens frågor: Ska begreppet minimilön i artikel 3.1 första stycket c i direktiv /71/EG om utstationering av arbetstagare i samband med tillhandahållande av tjänster (direktivet) tolkas så, att det avser arbetsgivarens vederlag för arbetstagarens arbetsprestation som, enligt bestämmelser i lagar eller andra författningar som anges i artikel 3.1 i detta direktiv eller i kollektivavtal med allmän giltighet, uteslutande ska betalas med minimilönen enligt kollektivavtal (normal prestation), och därför bara sådana ersättningar kan räknas in i den minimilön som arbetsgivaren är skyldig att betala som utgör vederlag för denna normala prestation och som ska stå till arbetstagarens förfogande senast på förfallodagen för respektive löneperiod? Ska begreppet minimilön i artikel 3.1 första stycket c i direktivet tolkas så, att det utgör hinder för nationella bestämmelser eller praxis enligt vilka en arbetsgivares utbetalningar inte ska anses utgöra en del av minimilönen och därmed inte räknas in i minimilönen, om arbetsgivaren på grundval av en skyldighet enligt kollektivavtal gör dessa utbetalningar som enligt avsikten hos arbetsmarknadens parter och den nationella lagstiftaren är avsedda att bygga upp en förmögenhet som ska ägas av arbetstagarna och för det ändamålet (i) att arbetsgivarens månatliga utbetalningar investeras på lång sikt för arbetstagaren, till exempel som ett sparbidrag, som ett bidrag för att bygga eller köpa en bostad eller som ett bidrag till en kapitallivförsäkring, (ii) stöds genom statliga bidrag och skattelättnader, (iii) arbetstagaren inte disponerar beloppen förrän och (iv) bidragens storlek i form av ett fast belopp enbart är beroende av den avtalade arbetstiden och inte av ersättningen för arbetet (löntagarsparande)? Direktivet riktar sig till medlemsstaterna endast när de tillämpar unionsrätten, det vill säga när det föreligger en gränsöverskridande situation som innebär att en arbetsgivare i en medlemsstat utstationerar en arbetstagare till en annan medlemsstat. Regeringen anser att omständigheterna i målet vid den nationella domstolen inte aktualiserar någon tillämpning av unionsrätten i den mening som krävs för att utstationeringsdirektivet ska vara tillämpligt. Regeringen ifrågasätter därför att domstolen är behörig att uttala sig om tolkningen av unionsrätten till ledning för den nationella domstolen vad gäller om den nationella lagstiftningen är förenlig med utstationeringsdirektivet. Om domstolen skulle anse sig behörig att uttala sig om tolkningen av den aktuella unionsbestämmelsen anser regeringen att tolkningsfrågorna inte kan prövas i sak eftersom utstationeringsdirektivet uttryckligen slår fast att minimilönbegreppet ska bestämmas på nationell nivå. dom av : Artikel 3.1 andra streck- satsen c i direktivet ska tolkas så, att bestämmelsen inte utgör hinder för att i minimilönen räkna in sådana delar av ersättningen som inte ändrar förhållandet mellan arbetstagarens prestation och det vederlag han eller hon uppbär som ersättning för prestationen. Det ankommer på den nationella domstolen att pröva huruvida detta är fallet beträffande de delar av ersättningen som är i fråga i det nationella målet. C-251/13 (UDEUD2013/207) mot Begäran från , Mark- och miljödomstolen, Den nationella domstolens frågor: Bl.a. om direktiv /60/EG om upprättande av en ram för gemenskapens åtgärder på vattenpolitikens område (direktivet) ska tolkas så att det inte är förenligt med direktivets bestämmelser att med stöd av nationell lagstiftning meddela tillstånd till en verksamhet eller åtgärd som medför att vattenförekomstens nuvarande ytvattenstatus försämras – utan att behörig myndighet först konstaterat att verksamheten eller åtgärden uppfyller villkoren för vissa undantag i Även fråga om nationell underrätts bundenhet av EU- domstolens tolkning av de unionsrättsliga bestämmelserna. Sedan återkallat sin begäran om förhandsavgörande skrev av målet . 3.1 Mål i vilka talan har väckts vid eller C-292/11P (UDEUD2011/323) Europeiska kommissionen mot Kommissionen har överklagat en dom från tribunalen (mål T‑33/09) genom vilken tribunalen biföll yrkande om ogiltigförklaring av ett beslut från kommissionen om krav på betalning av vite som utgår med anledning av verkställandet av domstolens dom av i mål C‑70/06, kommissionen Enligt det ogiltigförklarade beslutet ansåg kommissionen att de portugisiska myndigheterna inte verkställt domen från den 10 förrän då lag nr 31/2008 trädde i kraft. Antagandet av lag nr 67/2007, vilken upphävde den nationella förordning som låg till grund för det ursprungliga fördragsbrottet som fastställdes genom domstolens dom i mål C‑275/03, kommissionen mot , utgjorde inte ett korrekt verkställande av fördragsbrottet. Kommissionen fastställde således genom det ogiltigförklarade beslutet ett tidigare framställt krav om avseende förfallna viten –samt framställde ytterligare ett krav om avseende perioden –. har bestritt ändring av den överklagade domen. har intervenerat till stöd för och anfört att tribunalens dom är riktig och att kommissionens anmärkningar bygger på en felaktig tolkning av tribunalens dom. Tribunalen har prövat om Republiken följt domen i mål C-70/06 mot bakgrund av de skäl som domstolen angett däri (punkt 69 i den överklagade domen) och dragit slutsatsen att så varit fallet. Tribunalen har vidare bedömt att den nya lagstiftning, som kommissionen anser hade bort omfattas av tribunalens prövning, innebar väsentliga förändringar i förhållande till den lagstiftning som fördragsbrottstalan omfattade (i målen C-275/03 och C- 70/06) och att frågan om den lagstiftningens förenlighet med unionsrätten därmed föll utanför dess behörighet (punkterna 84 och 90 i den överklagade domen). Den överklagade domen innebär således inte någon begränsning av kommissionens eller tribunalens behörighet i strid med artikel 260.2 FEUF och brister inte heller i motivering. C-658/11 (UDEUD2012/129) mot Europeiska unionens råd har yrkat att domstolen ska ogiltigförklara rådets beslut /640/Gusp om undertecknande och ingående av avtalet mellan Europeiska unionen och Republiken om villkoren för att överföra misstänkta pirater och egendom som i detta sammanhang har beslagtagits av den EU-ledda styrkan till Republiken och om villkoren för misstänkta pirater efter en sådan överföring. För det första har Europarlamentet gjort gällande att avtalet inte uteslutande gäller den Gemensamma Utrikes- och Säkerhetspolitiken (GUSP) på det sätt som avses i artikel 218.6 andra stycket FEUF, eftersom dess syfte och innehåll även har samband med straffrättsligt samarbete, polissamarbete och utvecklingssamarbete och på dessa områden är det ordinarie lagstiftningsförfarandet tillämpligt. Beslutet att ingå avtalet hade därför krävt godkännande enligt artikel 218.6 a v FEUF. För det andra anser att rådet inte fullgjort sina skyldigheter enligt artikel 218.10 FEUF genom att inte informerats och fullständigt i alla skeden av förfarandet för avtalets ingående. Den har intervenerat till stöd för rådet och anfört följande. När det gäller den första grunden för Europarlamentets talan saknas det anledning att ifrågasätta giltigheten av beslutet att ingå avtalet eftersom avtalet uteslutande gäller GUSP i den mening som avses i 2013/14:115 artikel 218.6 andra stycket FEUF. Det förhåller sig så eftersom avtalet Bilaga 1 rätteligen har kunnat ingås av unionen enbart med stöd av unionens befogenheter som gäller GUSP. Avtalet varken syftar till eller innehåller element av straffrättsligt, polisiärt eller utvecklingssamarbete på ett sådant sätt att det inte uteslutande gäller GUSP. Någon ytterligare rättslig grund utöver de bestämmelser på området för GUSP som har tillämpats, har därmed inte behövts för att unionen på ett korrekt sätt ska ha kunnat ingå avtalet. Såvitt gäller den andra grunden för talan som avser överträdelse av artikel 218.10 FEUF har regeringen anslutit sig till vad rådet har anfört. Rådet anser bl.a. att talan ska avvisas eftersom beslutet och avtalet hänför sig till området för GUSP och domstolen således inte har jurisdiktion att pröva frågan om huruvida rådet har agerat i strid med artikel 218.10 FEUF. C-28/12 (UDEUD2012/140) Europeiska kommissionen mot Europeiska unionens råd Kommissionen har yrkat att rådets och medlemsstaternas regeringars beslut /708/EU av om undertecknande för unionens räkning och provisorisk tillämpning av dels luftfartsavtalet mellan , Europeiska unionen och dess medlemsstater samt och , dels biavtalet mellan samma parter (beslutet), ska ogiltigförklaras med stöd av tre grunder. För det första strider beslutet enligt kommissionen mot artiklarna 13.2 FEU, 218.2 och 218.5 FEUF eftersom rådet ensamt borde ha fattat beslutet och inte tillsammans med medlemsstaternas regeringar. För det andra anser kommissionen att beslutet strider mot omröstningsreglerna i artiklarna 218.8 och 100.2 FEUF enligt vilka rådet ska fatta beslut med kvalificerad majoritet, medan medlemsstaternas regeringar medverkan inneburit ett krav på enhällighet. För det tredje gör kommissionen gällande att beslutet strider mot fördragens syften och principen om lojalt samarbete enligt artikel 13.2 FEU. Den har intervenerat till stöd för rådet och anfört följande. Det är förenligt med artiklarna 13.2 FEU, 218.2 och 218.5 FEUF att medlemsstaternas regeringar deltar vid sidan av rådet i beslut om undertecknande och provisorisk tillämpning av internationella avtal i vilka såväl unionen som medlemsstaterna är parter. Artikel 218 FEUF reglerar förfarandet för unionens ingående av internationella avtal. Artikelns tillämpning på ingåendet av ett visst avtal förutsätter att den läses tillsammans med de bestämmelser i fördragen som reglerar unionens befogenheter på det politikområde som avtalet gäller. Befogenheterna på transportområdet enligt artikel FEUF delas av unionen och medlemsstaterna. Att det förhåller sig så vad gäller det aktuella luftfartsavtalet och biavtalet har kommissionen inte ifrågasatt. Det är således fullt möjligt för unionen och medlemsstaterna att tillsammans och gemensamt utöva sina befogenheter i samband med ingående av internationella avtal. Detta förfarande har vidare inte inneburit att omröstningsreglerna i artiklarna 218.8 och 100.2 FEUF inte skulle ha respekterats. Unionsfördragen reglerar inte medlemsstaternas förfarande för ingående av internationella avtal, varför någon oförenlighet mellan medlemsstaternas förfarande och unionens förfarande för ingående av internationella avtal knappast kan uppstå. På motsvarande sätt har domstolen accepterat att kravet på enhällighet enligt artikel 308 EG, numera artikel 352 FEUF, kan kombineras med andra bestämmelser i fördragen med andra röstningsregler när så behövs vid valet av rättslig grund för en rättsakt då den nödvändiga behörigheten inte fullt ut omfattats av särskilda bestämmelser i fördragen. Eftersom artikel 308 EG och artikel 352 FEUF reglerar utövandet av befogenheter för vilka det saknas särskilda bestämmelser i fördragen synes någon konflikt inte uppkomma i förhållande till de förfarandekrav som föreskrivs i fördragen för utövande av där fastlagda befogenheterna. Inte heller strider förfarandet mot fördragens syften eller principen om lojalt samarbete enligt artikel 13.2 FEU. Beslutet är en intern unionsåtgärd och torde redan av den anledningen inte kunna leda till effekter i fråga om suddighet i unionens personlighet och representation utåt som kommissionen befarar. Beslutet ger tydligt besked om dels enigheten mellan unionen och dess medlemsstater om ingående och provisorisk tillämpning av de aktuella avtalen, dels att det är rådets ordförande eller den han eller hon utser som ska underteckna avtalen. Genom beslutet tydliggörs således hur unionen företräds utåt i detta fall. C-43/12 (UDEUD2012/151) Europeiska kommissionen mot och Europeiska unionens råd Kommissionen har yrkat att domstolen ska ogiltigförklara direktiv /82/EU om underlättande av ett gränsöverskridande informationsutbyte om trafiksäkerhetsrelaterade brott (direktivet). Kommissionen har vidare yrkat att domstolen ska förordna om att verkningarna av direktivet ska anses vara definitiva. Kommissionen har gjort gällande att artikel 87.2 FEUF inte är korrekt rättslig grund för direktivet, eftersom direktivet avser att införa ett system för utbyte av information mellan medlemsstaterna, vilket omfattar trafikförseelser, oavsett om de är administrativa eller straffrättsliga. Kommissionen har vidare anfört att bestämmelsen endast avser polissamarbete mellan de organ som är specialiserade på att förebygga, upptäcka och utreda brott. Kommissionen har hävdat att den korrekta rättsliga grunden i stället är artikel 91.1 FEUF eftersom direktivet syftar till att förbättra trafiksäkerheten, vilket är ett av områdena för den gemensamma transportpolitiken och som uttryckligen föreskrivs i punkten c i denna bestämmelse. Den har intervenerat till stöd för och rådet och anfört följande. Det var korrekt av och rådet att anta direktivet med stöd av artikel 87.2 FEUF. Detta eftersom det huvudsakliga syftet med direktivet är att förenkla identifieringen av personer som misstänks för trafiksäkerhetsrelaterade brott genom att inrätta ett effektivt system för utbyte av information i medlemsstaternas fordonsregister. För att möjliggöra ett sådant informationsutbyte krävs ett polissamarbete mellan myndigheter i enlighet med artikel 87.2 FEUF som inte är avhängigt av hur trafikförseelserna klassificeras i medlemsstaterna (administrativa, straffrättsliga eller en kombination av båda). Generaladvokatens avgörande av : Domstolen föreslås ogilla kommissionens yrkande. C-365/12 P (UDEUD2012/264) Europeiska kommissionen mot Genom dom i mål T-344/08 mot Europeiska kommissionen ogiltigförklarade tribunalen kommissionens beslut att neka EnBW tillgång till handlingar i ett konkurrensärende rörande gasisolerade ställverk. Kommissionen har överklagat tribunalens dom och yrkat att domstolen med upphävande av domen ska ogilla den talan om ogiltighetsförklaring som EnBW väckte i mål T- 344/08. , som i målet vid tribunalen intervenerade till stöd för EnBW, har i svarsskrivelse yrkat att domstolen ska fastställa tribunalens dom och ogilla kommissionens överklagande. har anfört följande. Regeringen ställer sig bakom tribunalens slutsats att kommissionen, med undantag för handlingar som erhållits i samband med inspektioner, var skyldig att göra en konkret och individuell prövning av de i målet aktuella handlingarna. Vidare är regeringen av uppfattningen att även om en allmän presumtionsregel skulle anses tillämplig måste det åligga kommissionen att ex officio pröva huruvida denna presumtion faktiskt var tillämplig i detta fall. Eftersom det endast är kommissionen som har kännedom om innehållet i handlingarna är det självfallet endast den som har en reell möjlighet att göra skadeprövningen. Att lägga åberops- och bevisbördan för denna på sökanden faller på sin egen orimlighet.