prop · H103176 · 2014-03-18 00:00:00 — dels att 6 och 8 §§ ska ha följande lydelse, dels att det i lagen ska införas en ny paragraf, 2 a §. Regeringen får meddela före- skrifter om rätt för staten eller för en kommun att i vissa fall flytta fordon som är parkerade i strid mot föreskrifter om parkering eller stannande enligt lagen (1976:206) fordonens ägare har obetalda och förfallna skulder avseende avgifter enligt samma lag. Ett fordon som förvaras på en särskild uppställningsplats tillfaller kommunen om beslutet om flyttning har verkställts av en myndighet och i annat fall staten om 1.ägaren har delgetts sådan underrättelse som avses i 5 § och inte hämtat fordonet inom en månad därefter, 2.ägaren inte har hämtat fordonet efter det att kungörelse skedde enligt 5 §, eller 3.ägaren får anses ha uppgett sin rätt till fordonet. Fordonsvrak som har flyttats tillfaller kommunen eller staten. Värdet av ett fordon som flyttas med stöd av 2 a § och som därefter tillfaller staten eller kommunen enligt första stycket ska, efter det att kostnaderna enligt 7 § betalats, tillgodoräknas ägaren genom avräkning mot dennes obetalda och förfallna avgifter enligt lagen (1976:206) om felparkeringsavgift. Avräkning ska i första hand ske mot de äldsta skulderna. 1 Senaste lydelse 2003:637. Fordon som förvaras på en Ett fordon som förvaras på en inte lämnas ut förrän kostnaderna inte lämnas ut förrän kostnaderna enligt 7 § betalats. fordran som avses i lagen (2012:xxx) rätt att ta fordon i anspråk för fordringar på vissa skatter och avgifter. Ett fordon som har flyttats med av 2 a § utmätt behöver inte heller lämnas ut förrän de förfallna avgifter, som enligt lagen (1976:206) om fel- parkeringsavgift, har betalats. Denna lag träder i kraft , men tillämpas inte på sådana skatter och avgifter som har beslutats före ikraftträdandet. Förteckning över remissinstanser vid remissbehandlingen av promemorian Följande remissinstanser har inkommit med yttranden: , , Hovrätten för , , Kammarrätten i , Förvaltningsrätten i , Förvaltningsrätten i , , , , , , i , i län, , , , , Transportstyrelsen, , , kommun, , Kommuner och Landsting, , , Svensk Försäkring, , , , (Motormännen), MotorCyklister (SMC), , Svensk Inkasso och Föreningen . Följande remissinsatser har inte svarat: , , First Rent A (), Rent a , (tidigare och ) (Europcar), Rekonstruktör- och konkursförvaltarkollegiet (REKON) i . Utdrag ur vägtullsutrednings slutbetänkande Utredningens förslag: Om en gäldenär som är betalningsskyldig för trängselskatt eller infrastrukturavgifter samt förseningsavgift och tilläggsavgift vid utmätning saknar utmätningsbara tillgångar, ska få ta i anspråk det fordon som gett upphov till skatterna och avgifterna oavsett vem som äger fordonet. bereds frågan om ianspråktagande av fordon för fordonsrelaterade skulder, se Ds 2012:7. Betalas inte en skuld avseende trängselskatt eller infrastrukturavgift ska de lämnas för indrivning. Det kan resultera i att beslutar om utmätning i gäldenärens, dvs. ägarens, lön eller egendom. En förutsättning för att utmätning ska kunna ske är enligt bestämmelserna i 4 kap. utsökningsbalken att egendomen tillhör gäldenären eller ska anses göra det. I princip kan ett fordon som föranlett debiteringen av skatt eller avgift om gäldenären äger det utmätas på samma sätt som annan egendom som tillhör gäldenären. Det förekommer emellertid att någon är registrerad som ägare till ett fordon i syfte att fordonets civilrättslige ägare ska kunna dra sig undan betalningsansvaret för skatter och avgifter. I dessa situationer saknar den registrerade ägaren i princip alltid utmätningsbara tillgångar. Av detta skäl föreslås i promemorian Ds 2012:7 att, i de fall då gäldenären saknar utmätningsbara tillgångar, fordonet som skulderna avser ska få tas i anspråk oavsett vem som äger det. Under avsnitt 5.1.7 i promemorian görs bedömningen att det inte bör införas en möjlighet till ianspråktagande av fordon för skulder avseende trängselskatt, bland annat eftersom utredningen har i uppdrag att göra en översyn av delar av regelverket för uppbörd av trängselskatt. De skäl som har redovisats ovan gör sig även gällande i fråga om trängselskatt och infrastrukturavgifter. Detta inte minst eftersom det finns cirka 100 gäldenärer som har skulder som avser trängselskatt om sammanlagt . Utredningen föreslår därför att de i Ds 2012:7 föreslagna reglerna ska göras tillämpliga på trängselskatt och infrastrukturavgift samt förseningsavgift och tilläggsavgift. Förslag till lag om ändring i lagen om rätt att ta fordon i anspråk för fordringar på vissa skatter och avgifter Härigenom föreskrivs att 1 § lagen om rätt att ta fordon i anspråk för fordringar på vissa skatter och avgifter ska ha följande lydelse. Lydelse enligt Ds 2012:7 Denna lag gäller rätt att ta Denna lag gäller rätt att ta fordon i anspråk för fordon i anspråk för fordringar på avgift enligt lagen fordringar på avgift enligt lagen 2. statens fordringar på fordons- 2. statens fordringar på fordons- skattelagen (2006:227), och skattelagen (2006:227), eller avgift enligt lagen (2006:228) eller avgift enligt lagen (2006:228) 4.statens fordringar på skatt eller avgift enligt lagen (2004:629) om trängselskatt, och 5.statens fordringar på avgift enligt lagen (0000:000) om infrastrukturavgifter på väg. Denna lag träder i kraft , men tillämpas inte på sådana skatter och avgifter som har beslutats före ikraftträdandet. Förteckning över remissinstanser vid remissbehandlingen av slutbetänkandet Följande remissinstanser inkom med yttranden: , Kammarrätten i , Förvaltningsrätten i , Förvaltningsrätten i , Förvaltningsrätten i , Justitiekanslern, , , , , , , vid , , i , i , , , , , Transportstyrelsen, Trafikanalys, , kommun, kommun, , kommun, , kommun, , kommun, , kommun, , , kommun, kommun, i län, , Västra , BIL , , , , , , , , , , Kommuner och Landsting, och . , , , kommun, kommun, läns landsting avstod från att yttra sig. Följande remissinsatser svarade inte: Därutöver inkom Sydsvenska och TransportGruppen med yttrande. Regeringen har följande förslag till lagtext. Förslag till lag om rätt att ta fordon i anspråk för fordringar på vissa skatter och avgifter Härigenom föreskrivs följande. 1 § Denna lag gäller rätt att ta fordon i anspråk för betalning av 1.statens eller en kommuns fordringar på avgift enligt lagen (1976:206) om felparkeringsavgift, 2.statens fordringar på trängselskatt eller avgift enligt lagen (2004:629) om trängselskatt, 3.statens fordringar på fordonsskatt eller avgift avseende fordonsskatt enligt vägtrafikskattelagen (2006:227), och 4.statens fordringar på skatt eller avgift enligt lagen (2006:228) med särskilda bestämmelser om fordonsskatt. 2 § Vid indrivning av sådana fordringar som anges i 1 § får besluta att ta i anspråk det fordon som skatten eller avgiften avser för betalning av gäldenärens skuld om 1.gäldenären saknar utmätningsbara tillgångar som räcker till betalning av skulden och 2.fordonet inte tillhör eller kan anses tillhöra gäldenären enligt bestämmelserna i utsökningsbalken. I fråga om ianspråktagande enligt första stycket tillämpas i övrigt bestämmelserna om utmätning i utsökningsbalken. Det som föreskrivs i annan lag om utmätning tillämpas även för ianspråktagande. 3 § Uppgift om beslut ska föras in i vägtrafikregistret enligt 6 § lagen (2001:558) om vägtrafikregister. Denna lag träder i kraft , men tillämpas inte på sådana skatter och avgifter som har beslutats före ikraftträdandet. Förslag till lag om ändring i lagen (1982:129) om flyttning av fordon i vissa fall Härigenom föreskrivs i fråga om lagen (1982:129) om flyttning av fordon i vissa fall dels att 6 och 8 §§ ska ha följande lydelse, dels att det i lagen ska införas en ny paragraf, 2 a §, av följande lydelse. Regeringen får meddela före- skrifter om rätt för staten eller för en kommun att i vissa fall flytta fordon som är parkerade i strid mot föreskrifter om parkering eller stannande enligt lagen (1976:206) om felparkeringsavgift, om fordo- nens ägare har obetalda och för- fallna skulder avseende avgifter enligt samma lag. Ett fordon som förvaras på en särskild uppställningsplats tillfaller kommunen om beslutet om flyttning har verkställts av en myndighet och i annat fall staten om 1.ägaren har delgetts sådan underrättelse som avses i 5 § och inte hämtat fordonet inom en månad därefter, 2.ägaren inte har hämtat fordonet efter det att kungörelse skedde enligt 5 §, eller 3.ägaren får anses ha uppgett sin rätt till fordonet. Fordonsvrak som har flyttats tillfaller kommunen eller staten. Värdet av ett fordon som flyttas med stöd av 2 a § och som därefter tillfaller staten eller kommunen enligt första stycket ska, efter det att kostnaderna enligt 7 § betalats, tillgodoräknas ägaren genom avräkning mot dennes obetalda och förfallna avgifter enligt lagen (1976:206) om felparkeringsavgift. Avräkning ska i första hand ske mot de äldsta skulderna. 1 Senaste lydelse 2003:637. Fordon som förvaras på en särskild uppställningsplats behöver inte lämnas ut förrän kostnaderna enligt 7 § betalats. Ett fordon som förvaras på en särskild uppställningsplats behöver inte lämnas ut förrän kostnaderna enligt 7 § betalats. Vid exekutiv försäljning har kostnader enligt 7 § företräde framför sådan fordran som avses i lagen (2014:xxx) om rätt att ta fordon i anspråk för fordringar på vissa skatter och avgifter. Ett fordon som har flyttats med stöd av 2 a § och som inte är utmätt behöver inte heller lämnas ut förrän de förfallna avgifter, som ägaren är betalningsansvarig för enligt lagen (1976:206) om felparkeringsavgift, har betalats. Denna lag träder i kraft , men tillämpas inte på sådana skatter och avgifter som har beslutats före ikraftträdandet. Utdrag ur protokoll vid sammanträde Närvarande: F.d. justitieråden och samt justitierådet . Enligt en lagrådsremiss () har regeringen beslutat inhämta Lagrådets yttrande över förslag till 1.lag om rätt att ta fordon i anspråk för fordringar på vissa skatter och avgifter, 2.lag om ändring i lagen (1982:129) om flyttning av fordon i vissa fall. Förslagen har inför Lagrådet föredragits av kanslirådet , biträdd av ämnesrådet . Förslagen föranleder följande yttrande av Lagrådet: Lagrådet har förståelse för behovet av en lag som effektiviserar indrivningen av fordonsrelaterade skulder. Lagrådet har dock invändningar mot de remitterade förslagens utformning. Förslaget till lag om rätt att ta fordon i anspråk för fordringar på vissa skatter och avgifter Förslaget till 2 § bygger på regleringen i 2 kap. 4 § vägtrafikskattelagen, 8 § lagen om trängselskatt och 4 § felparkeringslagen om att den som har registrerats som ägare av ett fordon är ansvarig för betalning av vägtrafikskatt, trängselskatt och felparkeringsavgift. Enligt vägtrafikskattelagen och trängselskattelagen är också den som bör vara antecknad som ägare ansvarig, d.v.s. den verklige ägaren. Enligt 2 § felparkeringslagen är dessutom den som har överträtt en parkeringsföreskrift ansvarig. Detta kompletterande ansvar har inte återgetts på ett klargörande sätt i remissen (s. 14 f., 19 yn och 65 y). När skatter och avgifter har blivit restförda på ett visst fordon, är tanken att ett utsökningsmål ska öppnas mot den registrerade ägaren. I de fall där det finns stora fordonsrelaterade skulder är den registrerade ägaren inte sällan en s.k. målvakt, medan den verklige ägaren är okänd för myndigheterna. Enligt 4 kap. 12 § utsökningsbalken (UB) kan målet fullföljas mot den registrerade ägaren, även om denne saknar känt hemvist och det inte kan klarläggas var han uppehåller sig. Ett framgångsrikt resultat förutsätter dock att det aktuella fordonet kan påträffas eller att det redan har omhändertagits med stöd av lagen om flyttning av fordon i vissa fall. Enligt 2 § första stycket får vid indrivning av fordringar enligt 1 § (felparkeringsavgifter, trängselskatter och fordonsskatter) besluta att (normalt i mål mot den registrerade ägaren) ta i anspråk det fordon som skatten eller avgiften avser för betalning av gäldenärens skuld, om 1. gäldenären saknar utmätningsbara tillgångar som räcker till betalning av skulden och 2. fordonet inte tillhör eller kan anses tillhöra gäldenären enligt bestämmelserna i . Enligt 2 § andra stycket ska i fråga om ianspråktagande enligt första stycket i övrigt tillämpas bestämmelserna om utmätning i utsökningsbalken, och det som föreskrivs i annan lag om utmätning ska tillämpas även för ianspråktagande. Att ett fordon tas i anspråk avses inte betyda att det utmäts. Eftersom ianspråktagandet ska leda till att fordonet säljs för betalning av fordringarna enligt 1 § och bestämmelserna om utmätning i UB och i annan lag i övrigt ska tillämpas, uppstår frågan vad det är för skillnad mellan ianspråktagande och utmätning av fordonet. Varför föreslås ett nytt rättsinstitut med samma verkan som ett rättsinstitut som redan finns? Förklaringen kan vara att det remitterade förslaget i 2 § första stycket innehåller dels en särregel i punkt 1 som åsidosätter utmätningsordningen i 4 kap. 3 § andra stycket UB, dels en särregel i punkt 2 som går utöver förutsättningarna om gäldenärens styrkta äganderätt eller ansedda (presumerade) äganderätt i 4 kap. 17 respektive 18 §. Att fordonet ska tas i anspråk bara om gäldenären saknar (egna) utmätningsbara tillgångar som räcker till betalning av skulden är i viss mån förståeligt, eftersom det enligt punkt 2 förutsätts att fordonet tillhör en annan. Men är det så angeläget att ha denna begränsning, om utgångspunkten för remissen är att den verklige ägaren har uppdragit åt gäldenären att registrera sig som ägare i syfte att de fordonsrelaterade avgifterna inte ska behöva betalas? Är det då inte snarare naturligt att just fordonet i första hand tas i anspråk för betalning? Med förslagets utformning blir det ibland nödvändigt att utföra en tillgångsundersökning hos den registrerade ägaren, vilket kan fördröja och onödigt betunga målet (jfr s. 31 y). Lagrådet anser att det inte skulle vara något problem att stryka punkten 1 i första stycket. I praktiken blir resultatet ändå detsamma i målvaktsfallen, eftersom målvakten i allmänhet saknar andra tillgångar. Det spelar med andra ord ingen roll om UB i denna del är tillämplig; fordonet kommer i normalfallet ändå att tas i anspråk för betalning. Det andra här förmodade skälet till att fordonet inte ska utmätas är alltså att regeringen inte velat rucka på förutsättningarna för utmätning av lösöre som de framgår av 4 kap. 17 och 18 §§ UB. Men i realiteten ruckar remissen just på dessa förutsättningar genom förslaget om en särskild lag med i allt väsentligt samma rättsverkan. Balken hålls dock i helgd och tillämpas bara när gäldenären äger eller kan presumeras äga utmätningsobjektet. Lagrådet kan godta att regleringen sker i annan lag än UB, varvid UB inte heller behöver betungas med det som står i 1 och 3 §§ förslaget. Men resultatet kunde, med slopande av andra stycket i 2 §, i och för sig uppnås enklare genom att det i 2 § första stycket skrevs följande: Vid indrivning av sådana fordringar som anges i 1 § får utmäta det fordon etc. Trots att det i remissens 2 § andra stycket står att UB:s och andra lagars bestämmelser ska tillämpas anför regeringen i remissen att vissa av inte blir tillämpliga. Det gäller bl.a. bestämmelserna om 2013/14:176 beneficium (5 kap. UB) och bestämmelserna om gäldenärens äganderätt i Bilaga 10 4 kap. 17–19 §§ och 20–22 §§ (s. 33). Eftersom det i det första stycket står att fordonet får tas i anspråk (i realiteten utmätas) fastän det ska vara klart att den registrerade ägaren inte äger fordonet och det i andra stycket står att i övrigt är tillämpliga i detta avseende, framstår inte bestämmelserna i 4 kap. 17–22 §§ som något problem; dessa är åsidosatta genom första stycket 2. Men det kan krävas att det görs klart för rättstillämparna i vilken mån trots lagtexten inte ska tillämpas. lämnas många svävande besked om detta i remissen (s. 33 och 66: bl.a., vissa, beroende på omständigheterna i det särskilda Vad gäller det i kommentarerna preciserade undantaget för beneficiereglerna motiveras det (s. 33 f.) med att dessa gäller endast gäldenärens egendom och att den verklige ägaren frivilligt har ställt sig utanför det skydd som beneficiereglerna är avsedda att ge samt att denne dessutom inte är part i målet. Det anförs också att, om det pågår mål mot den registrerade och den verklige ägaren, det första beslutet får företräde; den verklige ägaren riskerar då att inte få sitt behov av fordonet prövat ens i sitt eget mål. Undantag av detta ingripande slag borde framgå av lagtexten. Om det i denna anges att ska tillämpas vid ianspråktagande hos den registrerade ägaren, betyder det rimligen att även beneficiereglerna är tillämpliga, trots att den registrerade inte är den verklige ägaren. Eftersom den registrerade ägaren (målvakten) enligt avtalet med den verklige ägaren inte alls har tillgång till fordonet, kommer beneficiereglerna emellertid aldrig att leda till ett undantag. Till slut skulle det alltså inte spela någon roll om dessa regler vore tillämpliga i målet mot den registrerade ägaren. Men hans behov skulle behöva utredas, och det kan vara ett skäl för ett i lagtexten nämnt undantag. På s. 36 f. står att 9 kap. 10 § UB om försäljning av egendom som innehas med förbehåll om återtaganderätt kommer att tillämpas. Detta skulle betyda att fordonet får säljas endast om köpeskillingen förslår till betalning av kreditgivarens fordran eller försäljningen med kreditgivarens samtycke sker med förbehåll för hans eller hennes rätt enligt avtalet (se även s. 40 m). På s. 38 f. står emellertid att bl.a. den som har sålt ett fordon på kredit med återtaganderätt kan bli tvungen att betala skulderna för att fritt kunna disponera fordonet, vilket motiveras med att situationen skulle vara jämförbar med att fordonet sjunkit i värde på grund av misskötsel av vårdplikten. Hänvisning kunde ha gjorts även till att nödvändiga reparationer kan ge retentionsrätt som gäller framför en kreditsäljares eller leasegivares återtaganderätt (se NJA 1987 s. 312 och 1936 s. 650 på s. 657 f.) utan att detta har föranlett någon inskränkning av 9 kap. 10 § UB. Men om ett ianspråktagande enligt 2 § alltid ska kunna göras med åsidosättande av 9 kap. 10 § UB (fordonet säljs obelastat) är det inte riktigt att i remissen skriva att 9kap. 10 § UB är tillämplig vid ianspråktagande. Det anförda visar att bestämmelsen i andra stycket är otydlig som den nu är utformad. Något annat är knappast tillfredsställande än att de undantag som ska gälla från regeln om att UB ska tillämpas anges uttryckligen i lagen. När det gäller den verklige ägaren är det en fiktion att denne skulle ha avstått från beneficieskyddet. Emellertid har han genom målvaktskonstruktionen sökt kringgå rättsordningen, och det finns en koppling mellan detta beteende och fordonet. Detta kan vara en tillräcklig grund för att hans behov av fordonet inte alls beaktas vid ianspråktagandet i ett mål mot målvakten. Att den verklige ägaren inte är part i målet mot målvakten framstår däremot som en rent formell och inte tillräcklig motivering för att hans behov av fordonet kan helt förbigås. I avsnittet om i vad mån ska tillämpas vid ianspråktagande enligt 2 § anförs att en av avsikterna med förslaget är att en vindikationstalan eller en talan om bättre rätt inte ska inverka på själva ianspråktagandet. Även om (i själva verket endast om) fordonet tillhör någon annan än den registrerade ägaren, kan fordonet tas i anspråk. I så fall råder, framhålls det, ett förfogandeförbud, d.v.s. den civilrättslige ägaren har inte rätt att förfoga över fordonet. Detta sägs innebära att den som har framgång i en tvist om bättre rätt till ett ianspråktaget fordon måste betala de utestående skulder som utgjort grunden för ianspråktagandet för att kunna förfoga över fordonet (s. 33 m). Uttalandet rörande förfogandeförbudets verkan mot den civilrättslige ägaren är knappast riktigt. Det är gäldenären i målet som drabbas av förfogandeförbudet (4 kap. 29 § UB). Men enligt 2 § första stycket 2 ska annans äganderätt inte beaktas, oberoende av förfogandeförbudet. Av förslaget till 2 § första stycket 2 följer att fordonet inte får tas i anspråk (i realiteten utmätas) annat än om det har utretts att fordonet varken ägs eller kan anses ägas av den registrerade ägaren. Detta medför att det i målet mot den registrerade ägaren måste utredas, huruvida någon annan är eller ska anses som ägare i UB:s mening (inte i trafiklagstiftningens). Om den registrerade ägaren påstår att det är han som har använt fordonet – vilket han kan tänkas påstå eftersom han redan i egenskap av registrerad ägare ansvarar för skulderna – och kanske t.o.m. kan uppvisa en passande reservnyckel, får fordonet antas ha varit i hans besittning. I så fall kan fordonet inte tas i anspråk enligt den föreslagna lagen, eftersom han enligt 4 kap. 18 § UB presumeras vara ägare. Vore det inte av detta skäl, och för att lätta på äganderättsutredningens omfattning, bättre att i 2 § första stycket 2 ange att vid indrivning av fordonsrelaterade fordringar berört fordon får tas i anspråk (utmätas) för betalning av gäldenärens skuld oavsett om han i UB:s mening äger eller anses äga fordonet? I vissa fall går förslaget anmärkningsvärt långt. På s. 31 m står att regleringen ska omfatta endast situationer med fordonsmålvakter och inte leda till att fordon tas i anspråk i andra situationer där det inte är motiverat. I lagtexten finns emellertid ingen begränsning till fordonsmålvakter, och på alla punkter där undantag har aktualiserats av remissinstanser (fordon sålda med återtagandeförbehåll, leasingfordon, korttidsuthyrda fordon, köpta fordon) anförs i remissen, t.o.m. där resultatet betecknas som förvisso olyckligt (s. 42 n), att fallen måste inkluderas och att drabbade rättsinnehavare får nöja sig med att söka sitt åter av den registrerade ägaren (se s. 38 ff.). Lagrådets intryck är att regeringen bagatelliserar olägenheterna och inte på allvar har undersökt om vissa undantag skulle kunna införas i 2 § utan att ändamålet med remissen hotas påtagligt. 2013/14:176 En förvärvare – som på s. 40 n sägs i princip inte ha något ansvar för Bilaga 10 tidigare uppkomna skulder på fordonet – skulle t.ex. kunna slippa ansvar för skulder uppkomna före förvärvet, då uppgifter om skulderna inte går att få eller är svårtillgängliga. Den uttalade farhågan för en serie skenöverlåtelser (s. 43 ö) skulle kunna mötas med en regel om att skyddet gäller endast en eller ett par förvärvare inom en ettårs- Vidare borde det mer förutsättningslöst övervägas att från 2 § första stycket göra ett undantag bl.a. för fordon belastade med återtaganderätt eller leasingförbehåll, dels därför att det enligt remissen är ovanligt att de tyngst belastade fordonen innehas med sådana förbehåll (s. 40 y), dels därför att den som anlitar målvakter knappast skulle vilja skylta i fordonsregistret som kreditsäljare eller leasegivare. Uttalandet på s. 45 f. att förslaget inte strider mot proportionalitetskravet i EKMR framstår inte som alldeles övertygande; relationen till RF berörs över huvud taget inte. Förslaget till lag om ändring i lagen (1982:129) om flyttning av fordon i vissa fall Enligt nu gällande lydelse tillfaller ett fordon som förvaras på en särskild uppställningsplats (efter att ha flyttats dit på grund av felparkering) kommunen eller staten beroende på vem som flyttat fordonet, om ägaren inte hämtat fordonet inom efter personlig delgivning eller efter kungörelsedelgivning eller om ägaren får anses ha uppgett sin rätt till fordonet. I ett nytt andra stycke föreslås att värdet av ett fordon som har flyttats på grund av felparkering och som därefter tillfaller kommunen eller staten enligt första stycket ska, efter det att kostnaderna för flyttningen m.m. har betalats, tillgodoräknas ägaren genom avräkning mot dennes obetalda och förfallna avgifter enligt lagen om felparkeringsavgift, varvid avräkning i första hand ska ske mot de äldsta skulderna.