prop · H10394 · 2014-03-04 00:00:00 — När det är fråga om brottsskadeersättning enligt 8 § gör en allmän skälighetsbedömning enligt den paragrafen. Jämkningsbestämmelsen i förevarande stycke blir därmed i praktiken endast aktuell vid brottsskadeersättning enligt 6 och 7 §§. 13 § Vid bestämmande av brottsskadeersättning ska ett grundavdrag göras. Ett avdrag ska inte göras om brottet har begåtts av någon som avses i 6 § och brottet har begåtts på eller i närheten av en anstalt eller annan plats där han eller hon var intagen eller häktad. Ett avdrag ska inte heller göras i fråga om ersättning till barn som har bevittnat brott, eller om det i övrigt finns särskilda skäl. Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer meddelar närmare föreskrifter om avdragsbeloppet. Paragrafen innehåller bestämmelser om grundavdrag. Paragrafen motsvarar delvis 10 § lag (prop. 1977/78:126 s. 50 och prop. 1984/85:13 s. 3 f.). Övervägandena finns i avsnitt 8.4. I första stycket finns huvudregeln som innebär att det från brottsskadeersättning ska göras ett schabloniserat avdrag. Detta avdrag benämns nu grundavdrag i stället för som självriskbelopp. Det ska göras ett avdrag per ärende som utmynnar i att ersättning betalas. Grundavdraget ska göras innan reglerna om beloppsbegränsning i 14 § tillämpas. Enligt andra stycket ska grundavdrag inte göras vid beslut om brottsskadeersättning för s.k. rymlingsskador, om brottet har begåtts på eller i närheten av den plats där skadevållaren var omhändertagen eller fick vård. Liksom ska inte heller grundavdrag göras från brottsskadeersättning till barn som har bevittnat brott. Grundavdrag ska därutöver inte göras om det i övrigt finns särskilda skäl. Exempel på sådana skäl kan vara om brottsskadeersättning betalas enligt 8 §, om brottsskadeersättning betalas till en efterlevande eller annars om det i ett enskilt fall ter sig som stötande att ett grundavdrag görs. I tredje stycket ges upplysningen att det är regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer som meddelar närmare föreskrifter om avdragsbeloppet. Det innefattar såväl principer för beräkningen av grundavdraget som beloppets storlek. 14 § Brottsskadeersättning för personskada som fastställs i form av ett engångsbelopp betalas med högst tjugo gånger det prisbasbelopp enligt 2 kap. 6 och 7 §§ socialförsäkringsbalken som gäller ersättningen bestäms. Brottsskadeersättning för personskada som fastställs i form av livränta betalas med högst det prisbasbelopp som gäller ersättningen bestäms. Brottsskadeersättning för sakskada och ren förmögenhetsskada betalas med sammanlagt högst tio gånger det prisbasbelopp som gäller ersättningen bestäms. Brottsskadeersättning betalas inte om den sammanlagda ersättningen är lägre än . Paragrafen innehåller bestämmelser om beloppsbegränsningar vid brottsskadeersättning för vissa skador. Den motsvarar delvis 11 § lag (prop. 1977/78:126 s. 50 f. och prop. 1979/80:64 s. 4). Beloppsbegränsningen för kränkningsersättning förs inte över till den nya lagen och den nedre beloppsgränsen justeras. Övervägandena finns i avsnitt 6.2 och 8.4. I första stycket finns den takregel som gäller för brottsskadeersättning för personskada. Bestämmelsen innebär, liksom , att brottsskadeersättning kan betalas med maximalt tjugo prisbasbelopp. Det är det prisbasbelopp som gäller för året då ersättningen bestäms som läggs till grund för beräkningen. Om ersättningen fastställs i form av livränta, kan högst tre prisbasbelopp betalas ut. Andra stycket föreskriver att brottsskadeersättning betalas med maximalt tio prisbasbelopp för sakskada och ren förmögenhetsskada. Det är liksom fråga om ett gemensamt tak för dessa skadetyper. I tredje stycket anges den lägsta gränsen för utbetalning av brottsskadeersättning. Om den sammanlagda brottsskadeersättningen som den bestäms enligt de tidigare paragraferna i lagen understiger , betalas ingen ersättning. Förutsättningar för att pröva en ansökan om brottsskadeersättning 15 § Om allmänt åtal har väckts, ska en ansökan om brottsskadeersättning göras från det att dom eller slutligt beslut vann laga kraft. Om allmänt åtal inte har väckts men förundersökning inletts, ska en ansökan göras från det att förundersökningen lades ned eller beslut fattades i åtalsfrågan. I övriga fall ska en ansökan göras från det att brottet begicks. Om brott har begåtts mot ett barn eller om ett barn har bevittnat brott enligt 9 §, får barnet trots första stycket göra en ansökan fram till den dag han eller hon fyller . Om det finns synnerliga skäl, får en ansökan prövas även om den har kommit in . Paragrafen reglerar inom vilken tid en ansökan om brottsskadeersättning ska göras. Den motsvarar delvis 14 § första och andra styckena lag (prop. 1977/78:126 s. 53 f. och prop. 1998/99:41 s. 44 f.). I förhållande till lag förlängs ansökningstiden med och det införs en särskild ansökningstid för barn. Övervägandena finns i avsnitt 6.3. Enligt första stycket är ansökningstiden . Tiden räknas från det att domen vinner laga kraft, förundersökningen läggs ned eller beslut fattas i åtalsfrågan, eller i övriga fall från brottstillfället. Enligt andra stycket får en ansökan som avser brott mot barn eller brott som har bevittnats av barn ges in fram till den dag den unge fyller . Precis som får en ansökan prövas även om den har kommit in för sent om det finns synnerliga skäl, vilket framgår av tredje stycket. För att det ska anses finnas synnerliga skäl bör det framstå som orimligt eller stötande att kräva att brottsoffret gjort ansökan inom den ordinarie ansökningstiden. Det kan t.ex. finnas synnerliga skäl om brottsoffret har drabbats av allvarlig sjukdom och det står klart att han eller hon på grund av detta inte rimligen kunnat ge in ansökan tidigare. Det blir dock inte aktuellt att pröva en ansökan om anspråket på brottsskadeersättning är preskriberat. 16 § En ansökan om brottsskadeersättning får prövas endast om 1.brottet har anmälts till en brottsutredande myndighet eller sökanden visar giltig anledning till att någon sådan anmälan inte har gjorts, samt 2.den skadelidande i skälig utsträckning har bidragit till att det anmälda brottet kan utredas. Paragrafen innehåller vissa ytterligare förutsättningar för att en ansökan om brottsskadeersättning ska prövas. Första punkten motsvarar 14 § tredje stycket lag (prop. 1977/78:126 s. 53 f.). lag ersätts åklagare eller polismyndighet med uttrycket brottsutredande myndighet. Ändringen är en följd av den omorganisation av polisen som ska genomföras per då och de 21 polismyndigheterna slås samman i den nya och Säkerhetspolisen ombildas till en fristående myndighet. Den andra punkten saknar motsvarighet i den lagen. Övervägandena finns i avsnitt 8.1. Den första punkten föreskriver att en ansökan om brottsskadeersättning får prövas endast om den skadelidande har anmält brottet till en brottsutredande myndighet, vilket innefattar både åklagare och . Det kan även förekomma att brott anmäls till annan myndighet, t.ex. Säkerhetspolisen. Om detta inte har skett, måste sökanden visa giltig anledning till att en anmälan inte har gjorts. Enbart den omständigheten att gärningsmannen och den skadelidande tillhör samma familj utgör inte en giltig anledning till att en polisanmälan inte har gjorts. Det ska i det enskilda fallet finnas en godtagbar anledning som motiverar avsaknaden av en anmälan. Den andra punkten innebär ett krav på att den skadelidande i skälig utsträckning ska ha bidragit till att det anmälda brottet kan utredas för att ansökan ska prövas. Om den skadelidande t.ex. inte har velat medverka i förhör, med följden att skadevållaren inte kan fällas till ansvar för brottet, kan det vara en omständighet som gör att den skadelidande inte heller kan få brottsskadeersättning. En sådan brist bör kunna läkas, och den skadelidande kan då återkomma med en ny ansökan. Det kan däremot i vissa fall finnas utrymme att göra undantag från samarbetskravet, t.ex. om barnet av stark rädsla avstår från att medverka i utredningen eller där fråga är om brott mot barn som har begåtts av en förälder. 17 § Rätten till brottsskadeersättning för personskada enligt 5 kap. 1 § första stycket 3 skadeståndslagen (1972:207) och för kränkning faller bort om den skadelidande avlider innan en ansökan om brottsskadeersättning har gjorts. Detta gäller dock inte om han eller hon har framställt krav på skadestånd för sådan skada. Paragrafen reglerar verkan av den skadelidandes död. Den motsvarar 5 § femte stycket lag (prop. 2000/01:68 s. 79). 2013/14:94 I paragrafen anges uttryckligen hur den skadelidandes död påverkar rätten till brottsskadeersättning. Någon hänvisning till motsvarande bestämmelse i 6 kap. 3 § skadeståndslagen, som lag, görs alltså inte. För att en ansökan i detta fall ska kunna prövas krävs att ansökan har gjorts före dödsfallet eller annars att den skadelidande har framställt krav på ersättning mot den ansvarige eller någon som företräder honom eller henne, t.ex. dennes försäkringsbolag. Bestämmelsen avser endast ersättning för viss personskada och för kränkning. 18 § En ansökan om brottsskadeersättning till ett barn får göras av endast en vårdnadshavare, om den andra vårdnadshavaren har begått brottet eller det annars finns särskilda skäl. Paragrafen tillåter att endast en av vårdnadshavarna i vissa fall ansöker om brottsskadeersättning för barnets räkning. Den saknar motsvarighet lag. Övervägandena finns i avsnitt 6.4. Paragrafen utgör ett undantag från huvudregeln i 6 kap. 13 § första stycket , som innebär att båda vårdnadshavarna tillsammans har rätt och skyldighet att bestämma i frågor som rör barnets personliga angelägenheter. Den blir i första hand tillämplig i de fall där en av barnets vårdnadshavare antingen har begått det brott mot barnet som ansökan om brottsskadeersättning avser eller har begått det bevittnade brottet som grundar rätt till ersättning enligt 9 §. I dessa fall kan den andra vårdnadshavaren ensam ansöka om brottsskadeersättning för barnets räkning. Vidare föreskrivs att en vårdnadshavare även i andra fall ensam får ansöka om brottsskadeersättning om det finns särskilda skäl. Det ska i det enskilda fallet finnas en godtagbar förklaring till att endast en vårdnadshavare ansöker och som grundas på att den andra vårdnadshavaren inte vill eller kan medverka till att barnet ansöker om brottsskadeersättning. Det kan t.ex. finnas en konflikt eller ett annat motstående intresse, antingen mellan vårdnadshavarna eller mellan en av dem och barnet. Att den ena vårdnadshavaren inte har dömts men väl varit misstänkt för brottet kan, i linje med vad Lagrådet anför, utgöra särskilda skäl för att tillåta att endast den andra vårdnadshavaren medverkar vid ansökan, om det är klart att barnet har utsatts för brott. Att en vårdnadshavare ensam kan ansöka när den andra vårdnadshavaren är förhindrad att medverka t.ex. på grund av sjukdom följer av . Preskription av anspråk på brottsskadeersättning 19 § I fråga om preskription av ett anspråk på brottsskadeersättning gäller 2 och 3 §§ preskriptionslagen (1981:130). Ett anspråk på brottsskadeersättning ska då anses som en fordran på skadestånd i anledning av brott. Om brott har begåtts mot ett barn eller om ett barn har bevittnat brott enligt 9 §, preskriberas barnets anspråk på brottsskadeersättning tidigast den dag han eller hon fyller . Paragrafen reglerar preskription av ett anspråk på brottsskadeersättning. Första stycket motsvarar 14 § fjärde stycket lag (prop. 1998/99:41 s. 45 f.). Andra stycket saknar motsvarighet i den lagen. Övervägandena finns i avsnitt 6.6. Hänvisningen till 2 och 3 §§ preskriptionslagen i första stycket innebär Prop. 2013/14:94 att ett anspråk på brottsskadeersättning preskriberas från brottet, om inte preskriptionen avbryts . Följer en längre preskriptionstid av reglerna om åtalspreskription, preskriberas anspråket inte före utgången av tiden för åtalspreskription. Om en dom eller ett slutligt beslut har meddelats i ansvarsfrågan preskriberas dock anspråket därefter, såvida inte den allmänna preskriptionstiden leder till något annat resultat. Denna ordning följer den som gäller för en skadeståndsfordran i anledning av brott. Enligt andra stycket preskriberas ett barns anspråk på brottsskadeersättning tidigast den dag barnet fyller . Bestämmelsen, som följer den särskilda ansökningstiden som gäller för barn enligt 15 § andra stycket, aktualiseras om anspråket annars skulle ha preskriberats enligt första stycket i förevarande paragraf. 20 § Preskription av ett anspråk på brottsskadeersättning avbryts genom att den skadelidande med anledning av brottet framställer krav på skadestånd, försäkringsersättning eller brottsskadeersättning. Ett krav enligt första stycket verkar avbrytande på preskriptionen för samtliga skadeposter som kan ersättas genom brottsskadeersättning med anledning av brottet. Paragrafen innehåller bestämmelser om preskriptionsavbrott. Den saknar motsvarighet lag. Övervägandena finns i avsnitt 6.6. Första stycket reglerar hur preskriptionsavbrott avseende ett anspråk på brottsskadeersättning kan ske. Bestämmelsen utgör en specialreglering och ersätter 5 § preskriptionslagen (1981:130). Som ett giltigt preskriptionsavbrott för ett anspråk på brottsskadeersättning godtas att den skadelidande kräver betalning inte bara av utan även av skadevållaren eller någon annan ansvarig (avseende skadestånd) eller av ett försäkringsbolag (avseende försäkringsersättning). Något särskilt formkrav finns inte för att åtgärden ska vara preskriptionsavbrytande. Det är på sedvanligt sätt borgenären (i detta fall brottsoffret) som har bevisbördan (se t.ex. rättsfallen NJA 1996 s. 809, NJA 1998 s. 750 och NJA 2007 s. 157 angående beviskraven för preskriptionsavbrott). Genom att preskriptionsavbrott sker om den skadelidande kräver brottsskadeersättning innebär detta att även en begäran om omprövning medför preskriptionsavbrott. I övrigt gäller preskriptionslagens bestämmelser, bl.a. 6 och 7 §§ om verkan av ett preskriptionsavbrott. Enligt andra stycket verkar preskriptionsavbrott avbrytande på alla skadeposter som kan ersättas genom brottsskadeersättning med anledning av ett visst brott. Om en ansökan om brottsskadeersättning endast avser kränkningsersättning, innebär bestämmelsen alltså att en ny preskriptionstid löper även i fråga om t.ex. ersättning för personskada, givet att de olika skadorna avser samma skadehändelse. 2013/14:94 Förfarandet hos 21 § En ansökan om brottsskadeersättning prövas av . Paragrafen reglerar vilken myndighet som prövar ansökningar om brottsskadeersättning. Den motsvarar 12 § lag med den skillnaden att regeringens möjlighet att i vissa fall delegera beslutsfattandet till en annan myndighet tas bort. Övervägandena finns i avsnitt 5.1 och 8.5. Av paragrafen framgår att det är som handlägger ärenden om brottsskadeersättning. 22 § Hos Brottsoffermyndigheten finns en nämnd (som avgör ärenden om brottsskadeersättning som är av principiell betydelse eller annars av större vikt. Nämnden får avgöra även andra ärenden om brottsskadeersättning. Nämndens ordförande och vice ordförande ska vara eller ha varit ordinarie domare. Nämnden utses av regeringen. Paragrafen innehåller bestämmelser om . Den motsvarar 13 § lag (prop. 1998/99:41 s. 43.). Någon ändring i sak görs inte men nämndens namn anges uttryckligen i paragrafen. Övervägandena finns i avsnitt 5.1. 23 § hålla muntlig förhandling, om sökanden begär det och det inte är uppenbart obehövligt. En muntlig förhandling ska vara offentlig. Om det kan antas att det vid en förhandling kommer att lämnas någon uppgift för vilken det hos gäller sekretess enligt offentlighets- och sekretesslagen (2009:400), får ordföranden besluta att förhandlingen ska hållas inom stängda dörrar. Detsamma gäller om sökanden är eller lider av en psykisk störning. Paragrafen reglerar när muntlig förhandling ska hållas samt offentlighet vid sådan förhandling. Den motsvarar 13 a och 13 b §§ lag (prop. 1998/99:41 s. 43 f.). 24 § beslut får inte överklagas. Paragrafen innehåller en bestämmelse om överklagandeförbud. Den motsvarar 12 § andra stycket lag (prop. 1977/78:126 s. 51). I paragrafen, som placeras i enlighet med Lagrådets förslag, anges att beslut inte får överklagas. I 25 och 26 §§ finns bestämmelser om omprövning av beslut. 25 § Om Brottsoffermyndigheten finner att ett beslut om brottsskadeersättning är oriktigt på grund av nya omständigheter eller av någon annan anledning, ska myndigheten ändra beslutet, om det kan ske utan att det blir till nackdel för sökanden. Paragrafen innehåller en bestämmelse om när omprövning av ett beslut Prop. 2013/14:94 om brottsskadeersättning ska ske. Den motsvarar 14 a § lag 1998/99:41 s. 46). Övervägandena finns i avsnitt 6.5. I paragrafen anges att ett beslut som på grund av nya omständigheter eller av någon annan anledning visar sig vara oriktigt ska ändras om det kan ske utan att det blir till nackdel för sökanden. Omprövning kan ske på sökandens begäran. kan även självmant ompröva ett beslut enligt paragrafen. Beslutet kan endast ändras om det kan ske utan att det blir till nackdel för sökanden. Däremot kan i vissa fall återkräva utbetalad brottsskadeersättning enligt 33 §, se författningskommentaren till den paragrafen. Till skillnad års lag regleras omprövning uteslutande i brottsskadelagen genom förevarande paragraf och 26 §, se även författningskommentaren till 4 §. 26 § Om ett beslut i ett ärende om brottsskadeersättning har fattats av en tjänsteman vid , ska beslutet omprövas av sökanden begär det. Beslutet behöver dock inte omprövas av nämnden, om det är uppenbart att beslutet ska ändras i enlighet med sökandens begäran. Paragrafen innehåller bestämmelser om omprövning av . Den motsvarar 14 b § lag (prop. 1998/99:41 s. 46 f.). 27 § får besluta om ersättning av allmänna medel för biträde och för utredning i ett ärende om brottsskadeersättning, om det finns särskilda skäl med hänsyn till sökandens ekonomiska förhållanden och övriga omständigheter. får också besluta om ersättning av allmänna medel för kostnader avseende resa och uppehälle i samband med sökandens inställelse till en muntlig förhandling, om sådana kostnader skäligen bör ersättas. Myndigheten får även bevilja förskott på sådan ersättning. Regeringen meddelar närmare föreskrifter om ersättning och förskott. Paragrafen reglerar sökandens rätt till ersättning av allmänna medel i vissa fall. Den motsvarar 15 § lag (prop. 1977/78:126 s. 54 f., prop. 1987/88:92 s. 15 och prop. 1998/99:41 s. 47). Enligt första stycket kan den skadelidande i vissa fall få ersättning för kostnader för biträde eller utredning i ett ärende om brottsskadeersättning. Det är som beslutar om ersättning. Liksom krävs det särskilda skäl med hänsyn till sökandens ekonomiska förhållanden och övriga omständigheter för att ersättning ska betalas. Enligt andra stycket får betala ersättning för kostnader avseende resa och uppehälle som uppkommit i samband med sökandens inställelse till en muntlig förhandling om det är skäligt. Även förskott på sådan ersättning kan betalas. Regeringen meddelar närmare bestämmelser om ersättning och förskott enligt andra stycket (se förordningen [1982:805] om ersättning av allmänna medel till vittnen, m.m.). 28 § Om brottsskadeersättning betalas, inträder staten i den skadelidandes rätt till skadestånd intill det betalade beloppet samt på beloppet löpande ränta från betal- får helt eller delvis efterge statens regress- fordran, om det finns synnerliga skäl. Staten inträder även i den skadelidandes rätt till annan förmån som inte avräk- nades när brottsskadeersättningen bestämdes fastän avräkning borde ha gjorts. Paragrafen reglerar statens regressrätt. Den motsvarar delvis 17 § i 1978 års lag (prop. 1977/78:126 s. 55 f.). Övervägandena finns i avsnitt 7.1 Om brottsskadeersättning betalas, inträder staten enligt första stycket första meningen i den skadelidandes rätt till skadestånd intill det betalade beloppet samt därpå löpande ränta. Den uttryckliga rätten att träda in i den skadelidandes rätt till ränta är en nyhet i förhållande till lag och innebär att har rätt till samma ränta som den skadelidande haft på sin skadeståndsfordran, dvs. räntelagen (1975:635). Myndigheten övertar rätten till ränta från den dag Den skadelidande behåller eventuell rätt till ränta avseende tiden . Om domen saknar ränteförordnande har följaktligen inte heller något ränteförord- nande att träda in i. Om skadeståndsfordringen skulle ha hunnit preskri- beras innan beslut har fattats kan myndigheten inte utöva regress mot gärningsmannen. I andra meningen i första stycket föreskrivs att kan efterge statens regressfordran om det finns synnerliga skäl. betyder att skulden försvinner. Bestämmelsen ska tillämpas restriktivt och torde i första hand bli tillämplig på en fordran mot gärningsmannen. Samma typ av omständigheter som kan ligga till grund för att avvakta med att utöva regress eller att ingå avtal med gärningsmannen om hur betalning ska ske (se 29 §) kan ligga till grund för ett beslut om eftergift. Skillnaden är att det krävs synnerliga skäl för eftergift. mer kvalificerade och varaktiga omständigheter, vanligen i samverkan. Det kan till exempel vara fråga om att en gärningsman har en medicinsk diagnos och en läkare intygar att fordringshanteringen är till skada för Även en kombination av omständigheter kan motivera att fordran efterges, exempelvis långvarig överskuldsättning, seriösa försök till betalning efter bästa förmåga och sviktande hälsa. mannen kan också ha varit mycket ung när han eller hon begick brottet, ha genomgått en positiv rehabiliteringsprocess och härefter hållit sig borta från brottslig verksamhet. Möjligheten att efterge en fordran bör vidare kunna användas om det kan anses ekonomiskt fördelaktigt för det Bestämmelsen gör det möjligt för att gå med på att endast en viss del av fordringen betalas mot att den reste- rande delen efterges. Typfallet är när gärningsmannen inte själv har några pengar men kan få hjälp av en släkting med betalningen för att bli Eftergift bör inte ske om det med hänsyn till gärningsmannens personliga förhållanden eller av någon annan anledning framstår som olämpligt från allmän synpunkt. Så kan vara fallet om gärningsmannen har begått mycket grova brott eller återfallit i brottslighet. får i varje enskilt fall bedöma lämpligheten av Prop. 2013/14:94 att efterge en fordran. Andra stycket innebär att staten inträder i den skadelidandes rätt även till annan förmån till följd av skadan. Bestämmelsen får i första hand betydelse för försäkringsersättning som inte var känd när brottsskadeersättningen betalades. Det bör dock understrykas att om både försäkringsersättning och brottsskadeersättning har betalats till den skadelidande, dvs. brottsoffret har dubbelkompenserats, kan staten inte få en regressfordran mot försäkringsbolaget. Detta eftersom det inte längre finns någon rätt för staten att träda in i. Däremot kan bestämmelsen om återkrav i 33 § aktualiseras. 29 § ska av gärningsmannen, om denne är känd, kräva vad staten har rätt till enligt 28 § första stycket, om det inte är olämpligt med hänsyn till gärningsmannens personliga förhållanden eller till möjligheten att få fordran betalad. får ingå avtal med gärningsmannen om räntan och om hur betalning enligt första stycket ska ske. Paragrafen innehåller bestämmelser om när ska utöva regress mot gärningsmannen, om möjligheten att ingå avtal med denne om bl.a. ränta och om hur betalning av regressfordran ska ske. Den saknar motsvarighet lag. Övervägandena finns i avsnitt 7.1– 7.3. I första stycket anges att som huvudregel ska kräva gärningsmannen på skadestånd motsvarande det belopp som har betalats i brottsskadeersättning. Som framgår av 28 § första stycket inträder staten även i den skadelidandes rätt till ränta, vilken alltså också ska krävas in från gärningsmannen. ska utöva regress i den mån det inte är olämpligt med hänsyn till gärningsmannens personliga förhållanden eller möjligheten att få fordringen betalad.