prop · H10394 · 2014-03-04 00:00:00 — Grundhållningen från samhällets sida har varit att ärekränkningar i huvudsak är en angelägenhet mellan enskilda, dvs. konflikter där staten inte ska lägga sig i eller ingripa på den ena eller andra sidan. Hovrätten för framhåller skulle en utvidgad rätt till brottsskadeersättning vid ärekränkningsbrott kunna få till konsekvens att många ansökningar inte kan prövas av , eller måste avslås, med hänvisning till att det saknas tillräcklig utredning. Detta eftersom få målsägande väcker enskilt åtal, och få gärningsmän döms. finns det flera omständigheter som kan avhålla en person som har blivit förtalad från att söka upprättelse genom att driva en straffrättslig process. En rättegång kan vara både påfrestande och oviss för de inblandade. Det kan även vara förenat med en ekonomisk risk att 2013/14:94 väcka enskilt åtal. Dessutom måste de förhållanden som förtalet avser tas upp på nytt, vilket riskerar att känslig information om den förtalade sprids. I likhet med utredningen och flera av remissinstanserna anser regeringen att en utvidgning av brottsskadeersättningen inte kan ske utan att åtalsreglerna först ändras. Om åtal väcks i större utsträckning, kan fler gärningsmän bli lagförda. Om brotten utreds av åklagare skapar detta ett gott och oberoende beslutsunderlag för , vilket i sin tur möjliggör brottsskadeersättning även för dessa brott. Regeringen har föreslagit att allmän åklagare och Justitiekanslern ska få större möjligheter att väcka allmänt åtal för ärekränkningar och därmed kunna bistå enskilda som t.ex. har utsatts för förtal på internet, se propositionen Några ändringar på tryck- och yttrandefrihetens område (prop. 2013/14:47). Detta bör skapa förutsättningar för att ärekränkningsbrott på ett bättre och mer effektivt sätt ska kunna förebyggas och upp . Regeringen har vidare gett i uppdrag att kartlägga och ge en utvecklad bild av kränkningarna på internet, vilka som utsätts för denna brottslighet, att identifiera problem i rättsväsendets arbete med att utreda och lagföra brotten på området samt ge förslag på åtgärder och förbättringar. Det har således vidtagits åtgärder för att komma till rätta med ärekränkningsbrotten. En ytterligare sådan åtgärd vore att förbättra möjligheterna till brottsskadeersättning till dem som drabbas av kränkning vid mer kvalificerade ärekränkningsbrott. Det saknas visserligen underlag för att inom ramen för detta lagstiftningsärende föreslå en sådan utvidgning av rätten till brottsskadeersättning. Regeringen avser dock att utreda frågan närmare. 6 En stärkt rätt till brottsskadeersättning Regeringens förslag: I den utsträckning en domstol har prövat ett yrkande om skadestånd för kränkning i sak, ska inte få bestämma brottsskadeersättningen i den delen till ett lägre belopp än vad som följer av domstolens avgörande. Regeringens bedömning: Berörda myndigheter, främst , bör fortsätta sitt arbete med att informera om vad brottsskadeersättning är och på vilka sätt ersättningen skiljer sig från skadestånd. Utredningens förslag och bedömning överensstämmer delvis med regeringens. Utredningen föreslår att som huvudregel ska följa sakprövade domstolsavgöranden om skadestånd och endast kunna bestämma en högre eller lägre ersättning om det tillkommit nya omständigheter eller nya bevis eller om domstolens avgörande avsevärt avviker från rådande praxis. Utredningen föreslår vidare att det införs en särskild motiveringsskyldighet för i de fall brottsskadeersättningen avviker från ett i domstol utdömt skadestånd. Remissinstanserna: Remissutfallet är blandat. Ett antal remissinstanser, bl.a. , och , tillstyrker i huvudsak förslaget eller framför inga invändningar mot det. anser att förslaget understryker de allmänna domstolarnas roll och tydliggör att inte har att överpröva de slutsatser i sak som en domstol har kommit fram till. Flera remissinstanser, bl.a. ombudsmän (), , och Barnens Rätt I Samhället (), avstyrker förslaget eller är negativa till dess utformning eller omfattning. JO och anser att den kritik som framförts inte är ett tillräckligt skäl för att ändra en fungerande ordning. JO, liksom och , menar vidare att kritiken kan kvarstå även om förslaget genomförs, eftersom det endast minskar men inte eliminerar utrymme att avvika från domstolarnas avgöranden. En del remissinstanser, Justitiekanslern (), och för kvinnojourer och tjejjourer i (ROKS), lyfter fram frågan om likabehandling som skäl mot förslaget. JK anser att det framstår som mer angeläget att lika fall bedöms lika vid bestämmande av brottsskadeersättning än att ersättningen i ett enskilt fall motsvarar det skadestånd som har dömts ut av en domstol. Flera remissinstanser understryker vikten av att och behålla sin praxisbildande roll. menar att förslaget underminerar myndighetens roll och vingklipper nämnden. anser därför att det bör finnas en möjlighet att avvika från domstolens bedömning då det är fråga om kränkningsersättning vid brottslighet där någon fast praxis ännu inte har utvecklats. Även Hovrätten för , som tillstyrker förslaget i stort, och ROKS framför liknande synpunkter. vid anser att det måste klargöras vad som ska anses utgöra en tillräckligt stor avvikelse från praxis för att en ändring ska få ske. JK anser att förslaget är problematiskt eftersom blir bunden av avgöranden där domstolens bevisprövning på goda grunder kan sättas i fråga och menar att myndigheten även fortsättningsvis bör kunna frångå en domstols avgörande i sådana fall. Samtliga remissinstanser ansluter sig till eller invänder inte mot utredningens bedömning om informationsbehovet. Promemorians förslag överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: De flesta av remissinstanserna, bl.a. rätten för , , och vid , tillstyrker promemorians förslag eller invänder inte mot det. JO framhåller att förslaget inte har de nackdelar för rättsutvecklingen som utredningens förslag har. , som tillstyrker förslaget, framhåller att den föreslagna ordningen innebär att brottsoffer oftare får hela den ersättning som de är berättigade till och att de därmed förhoppningsvis kan lägga den traumatiska händelsen bakom sig. Även tillstyrker förslaget och bedömer att det kommer att leda till att färre brottsoffer behöver ansöka om verkställighet, dvs. en förbättring för en utsatt grupp. anser att inte ska kunna överpröva en domstols beslut om kränkningsersättning, varken i höjande eller sänkande riktning. JK invänder inte mot förslaget i och för sig, men förordar utredningens förslag framför promemorians. JK, liksom , anser att det bör införas en särskild motiveringsskyldighet för Skälen för regeringens förslag och bedömning Kritiken mot nuvarande ordning bör tas på allvar Enligt brottsskadelagen ska självständigt pröva frågan om brottsskadeersättning. Det förekommer emellertid att enskilda brottsoffer reagerar mot att kommer fram till ett annat belopp än det belopp domstolen har bestämt. Kritiken som riktas mot nuvarande ordning fokuserar framför allt på att i vissa fall bestämmer brottsskadeersättningen till ett lägre belopp än det skadeståndsbelopp som domstolen har dömt ut. För att komma till rätta med den kritiken föreslår utredningen att som huvudregel ska följa en domstols dom när brottsskadeersättningen bestäms. Några remissinstanser, bl.a. JO och , invänder mot utredningens förslag och menar att den kritik som riktas mot systemet grundas på okunskap om systemets uppbyggnad och bristande förståelse för de motiv som ligger till grund för lagregleringen. Remissinstanserna anser att kritiken främst är ett pedagogiskt problem som inte utgör tillräckliga skäl för att ändra en fungerande ordning. Att Brottsoffermyndigheten har att självständigt pröva frågan om brottsskadeersättning är enligt regeringen i sig naturligt eftersom det inte krävs en dom på skadestånd för att brottsskadeersättning ska kunna betalas. skadeståndsrättsliga bedömning ska vidare göras utifrån de förutsättningar som gäller enligt brottsskadelagen och de faktiska omständigheter som råder för myndighetens prövning. Det bör framhållas att utför ett kompetent och värdefullt arbete med att bestämma ersättning till brottsoffer. Arbetet utförs i enlighet med gällande lagstiftning och det finns således inte anledning att rikta kritik mot myndigheten i detta avseende. Kritiken kan däremot i vissa fall anses befogad när den riktas mot den ordning som har att tillämpa, dvs. att lagstiftningen möjliggör för myndigheten att avvika från en domstols dom. Det går inte att komma ifrån att myndigheten och domstolen grundar sin bedömning på samma skadeståndsrättsliga regler, samma brottsliga gärning och i regel samma faktiska omständigheter. Såväl domstolens dom som myndighetens beslut kan vidare skapa och styra den praxis som både domstol och myndigheten har att förhålla sig till. Det innebär att i praktiken kan komma att överpröva den bedömning som domstolarna har gjort. En sådan ordning framstår som tveksam. Det är inte tillfredsställande att brottsoffer kan uppleva systemet som motsägelsefullt eller orättvist. Ur brottsoffrets perspektiv framstår det som förståeligt att han eller hon reagerar när t.ex. beslutar om en lägre ersättning endast för att upprätthålla praxis. En sådan reaktion kan varken avfärdas med att den enbart är ett utslag av bristande kunskap om systemets uppbyggnad eller med att den i tillräcklig utsträckning kan avhjälpas genom väl motiverade beslut och mer utförlig information. Enligt regeringen är det angeläget att såväl brottsoffer som allmänheten upplever ersättningssystemet som rättvist och förutsebart. När det gäller utredningens förslag invänder vissa remissinstanser, bl.a. JO och , att det kommer att kvarstå skillnader mellan systemen och därmed också en risk för kvarvarande kritik. Brottsskadeersättningen utgör ett statligt finansierat skyddssystem, subsidiärt till annan ersättning och även i övrigt med flera bestämmelser som begränsar ersättningens storlek, t.ex. regler om självrisk, beloppstak och jämkning. Det är således naturligt att det belopp som i slutändan betalas ut i brottsskadeersättning kan avvika från ett utdömt skadeståndsbelopp. Enligt regeringen bör sådana i lag reglerade förutsättningar för brottsskadeersättningen emellertid inte hindra att andra mer omotiverade skillnader minskas eller tas bort. Att på det sätt utredningen förordar begränsa möjlighet att bestämma brottsskadeersättningens storlek kan, som några remissinstanser påpekar, leda till att ersättningen blir olika stor i likartade fall, beroende på om en domstol har prövat frågan om skadestånd eller inte. menar att utredningens förslag därför kan leda till fortsatt kritik. Rent allmänt bör en sådan farhåga dock inte överdrivas. Varje ärende är unikt och det enskilda brottsoffret förtjänar att i varje läge få bästa möjliga stöd. Att göra en åtskillnad mellan ärenden beroende på om prövningen hos har föregåtts av en kvalificerad domstolsprövning framstår inte heller som orimligt i sig. Om en sådan begränsning dessutom inte leder till någon försämring för något brottsoffer, så anser regeringen att hänsyn till likabehandling inte utgör tillräckliga skäl för att avstå från att överväga en förändring. Sammantaget finns det, som anförs i promemorian, kritik mot nuvarande ordning som bör tas på allvar. Flertalet remissinstanser, bl.a. vissa av de som riktar kritik mot utredningens förslag, delar den uppfattningen. Regeringen anser därför att möjlighet att självständigt göra skadeståndsrättsliga bedömningar bör begränsas. Möjligheten att bestämma en lägre brottsskadeersättning bör begränsas Systemet med brottsskadeersättning syftar främst till att säkerställa det enskilda brottsoffrets rätt till ersättning och möjliggöra för att i samverkan med domstolarna utforma praxis på området. Enligt regeringen bör dessa utgångspunkter vara styrande för i vilken utsträckning ska kunna bestämma ersättningen fristående från den dömande verksamheten i domstolarna. Den kritik som riktas mot nuvarande ordning fokuserar på att i vissa fall bestämmer brottsskadeersättningen till ett lägre belopp än det skadeståndsbelopp domstolen har dömt ut. Görs en förändring i denna del som är till fördel för brottsoffren, kan en hel del vara vunnet för tilltron till systemet med brottsskadeersättning. 2013/14:94 Att helt ta bort utrymmet för att bestämma lägre ersättning skulle onekligen eliminera den kritik som finns mot det nuvarande systemet. Detta är dock av flera skäl inte lämpligt. Att myndigheten kan bestämma en lägre ersättning än vad domstolen har dömt ut är i sig inte konstigt. Till exempel kan gärningsmannen och brottsoffret i domstolsprocessen vara överens om vilket skadestånd som ska betalas vid en fällande dom, antingen genom att gärningsmannen medger yrkandet eller genom att han eller hon vitsordar ett belopp som skäligt i och för sig. Domstolen blir då bunden att döma på ett sätt som kanske inte alltid är skadeståndsrättsligt motiverat. Att Brottsoffermyndigheten vid bestämmande av den statliga brottsskadeersättningen på motsvarande sätt ska vara bunden är enligt regeringen däremot inte rimligt. En begränsning av möjlighet att bestämma en lägre ersättning bör således, som utredningen föreslår, endast gälla i de fall skadeståndet har prövats i sak av domstol. Som utredningen anför finns det i princip två skäl för att bestämma lägre ersättning. Det ena skälet är att det är motiverat med hänsyn till nya omständigheter eller nya bevis. Det andra skälet är att det är motiverat med hänsyn till praxis. När det gäller det sistnämnda kan besluta ett annat belopp än domstolen för att myndigheten vill skapa ny praxis, vilket i flertalet fall torde leda till ett högre ersättningsbelopp, men också för att upprätthålla praxis, vilket normalt leder till ett lägre ersättningsbelopp. Att Brottsoffermyndigheten ska ha kvar en möjlighet att kunna avvika från domstolens avgörande när myndigheten anser att det inte överensstämmer med gällande praxis, dvs. att till nackdel för brottsoffret kunna överpröva avgörandet på samma underlag, framstår inte som angeläget. Brottsskadeersättningen är till för de enskilda brottsoffren och det är viktigt att tillämpningen av reglerna inte går ut över dessa. Enligt regeringen finns det därför skäl att begränsa möjlighet att besluta om lägre ersättning i sådana fall. Däremot framstår det som rimligt att har fortsatt möjlighet att besluta om lägre ersättning om det har tillkommit nya omständigheter eller nya bevis vid myndighetens prövning. Om det genom t.ex. utredning i ärendet hos framkommer att brottsoffret inte har varit sjukskriven i den utsträckning som domstolen har utgått ifrån – och att de faktiska omständigheterna därmed inte stöder den ersättning som domstolen har dömt ut – bör myndigheten rimligen inte vara bunden av domstolens avgörande. Det är då inte fråga om att på samma underlag som domstolen gör en annan skadeståndsrättslig bedömning. Ett brottsoffer kan inte ha ett berättigat behov av att få statlig ersättning för skador som inte har uppkommit eller kunnat visas. En annan ordning skulle innebära risk för missbruk och undergräva förtroendet för ersättningssystemet. En lösning skulle därför kunna vara att, som utredningen föreslår, i lag möjliggöra lägre ersättning om det tillkommit nya omständigheter eller nya bevis. Att införa ett sådant rekvisit riskerar dock att leda till tillämpningssvårigheter i fråga om vad som är nytt respektive vad som är en omständighet eller ett bevis. Det gäller särskilt i den inte helt ovanliga situationen att något sjukintyg inte ges in till myndigheten. om begränsningen för att besluta om en lägre Prop. 2013/14:94 ersättning kan utformas på något annat sätt. bör inte kunna bestämma lägre ersättning för kränkning I promemorian görs bedömningen att en ändamålsenlig ordning kan uppnås genom att koppla begränsningen i prövning till en viss skadetyp. Flertalet remissinstanser delar den uppfattningen. Av det underlag som finns framgår att vid ersättning för personskada, och då särskilt ersättning för sveda och värk, är det utredningen hos – eller avsaknaden av sådan utredning – som är den huvudsakliga orsaken till att myndigheten beslutar om ett lägre belopp.1 I ett sådant fall är det rimligt att är obunden av domstolens avgörande. När det gäller ersättningen för kränkning är förhållandet däremot ett annat. I de fall beslutar om en lägre ersättning för kränkning motiveras detta nästan uteslutande med hänvisning till rådande praxis. Kränkningsersättningen är till sin karaktär också en sådan post som lämpar sig mindre väl för schablonisering, eftersom ersättningen bestäms utifrån den brottsliga handlingens art och varaktighet (se 5 kap. 6 § skadeståndslagen). När det däremot gäller personskada i form av sveda och värk tillämpas inte sällan uppställda ersättningstabeller alldeles oavsett vilken brottslig handling som faktiskt orsakat skadan. Detsamma gäller ersättningen för förlorad arbetsinkomst, som grundas mer på en matematisk beräkning än på den skadegörande handlingen. Även om besitter en expertkunskap och har möjlighet att göra jämförelser mellan en stor mängd liknande ärenden, så är det domstolen som får den mer djupgående kunskapen om kränkningen i det enskilda fallet, t.ex. genom förebringandet av muntlig bevisning. För brottsoffret kan beslut om en lägre ersättning för just kränkning uppfattas som att han eller hon kränks på nytt. Som anförs ovan är det särskilt svårt att förklara för det enskilda brottsoffret att han eller hon får en lägre kränkningsersättning endast för att upprätthålla vad som enligt utgör rådande praxis. En fördel med att avgränsa en begränsningsregel till kränkningsersättningen är att den blir tydlig och enkel att tillämpa. Det förekommer visserligen att även justerar ned ersättningen för personskada med hänsyn till rådande praxis. Detta torde dock vara mer sällan förekommande. Sådana beslut bör också vara lättare att förklara för den skadelidande och därmed inte lika problematiska ur ett brottsofferperspektiv. Sammanfattningsvis föreslår regeringen att inte ska få göra en snävare skadeståndsrättslig bedömning beträffande kränkning än den domstolen har gjort. På så sätt stärks både förutsebarheten i systemet och brottsoffrens ställning generellt. En positiv effekt av förslaget är vidare att brottsoffer i fler fall får hela den ersättning som de är berättigade till enligt domen av staten. 1 Se t.ex. /06:RFR1, Brottsskadeersättning och skadestånd på grund av brott. 2013/14:94 snabbare lägga den ofta traumatiska händelsen bakom sig och behöver alltså inte framöver återvända till gärningsmannen för att försöka förmå denne att betala resterande belopp. I stället övertar hela kravet och kan genom sin regressverksamhet kräva in beloppet av gärningsmannen. bör inte vara förhindrad att bestämma en högre ersättning Brottsskadeersättningen utgör en central del i samhällets arbete för att motverka brott och att minska skadeverkningarna av brott. och i detta sammanhang spelat en avgörande roll för att höja ersättningsnivåerna för brottsoffren. Som framhålls ovan fokuserar den kritik som har förekommit på fall där bestämmer en lägre ersättning än vad domstolen har gjort. Utredningens förslag innebär dock även en begränsning av möjligheter att bestämma en högre ersättning. Utifrån ett brottsofferperspektiv framstår en sådan begränsning enligt regeringen inte som lika motiverad. Vidare ger utredningens förslag utrymme för att avvika från en domstols dom för att beloppet ska överensstämma med praxis, men däremot inte i syfte att skapa eller förändra praxis. Många remissinstanser, bl.a. JO och Hovrätten för , lyfter fram praxisskapande roll och en huvudsaklig invändning mot utredningens förslag är att denna roll inskränks. Detta gäller visserligen även regeringens förslag om att begränsa möjlighet att bestämma en lägre kränkningsersättning, om sänkningen skulle ske i syfte att ändra eller skapa ny praxis. Det torde dock bli aktuellt endast i ytterst få fall. I stället sker praxisutvecklingen normalt genom att ersättningsbeloppen höjs successivt. I syfte att säkerställa att denna utveckling kan fortsätta föreslås i promemorian att även fortsättningsvis ska vara oförhindrad att bestämma en högre ersättning. Endast invänder mot förslaget. Genom att även skulle vara förhindrad att besluta högre kränkningsersättning respekteras enligt tingsrätten att domstolens bedömning görs utifrån det bästa bedömningsunderlaget. Regeringen delar inte den uppfattningen. Att tillåta att bestämma högre ersättning än vad som följer av en domstols dom syftar enbart till att värna praxisbildande roll och att därigenom skapa förutsättningar för att den positiva praxisutvecklingen av ersättningen till brottsoffer kan fortsätta. Myndighetens möjlighet att bestämma högre ersättning påverkar inte domstolarnas roll och ansvar att genom rättstillämpningen själva skapa praxis på skadeståndsrättens område. Som flera remissinstanser framhåller är det viktigt att den samverkan som sker genom brottsskadeersättning, brottsskadestånd samt offentliga och privata försäkringsalternativ består. Sammantaget menar regeringen att bör ha möjlighet att besluta om högre belopp jämfört med domstolens avgöran- En sådan ordning innebär enbart fördelar för det enskilda brottsoffret. Genom att myndigheten och Prop. 2013/14:94 bestämma en högre ersättning säkerställs också praxisbildningen. En del av den kritik som har framförts mot gällande ordning kan förklaras av bristande kunskap om systemets uppbyggnad och roll. Den begränsning som regeringen nu föreslår minskar utrymmet för att besluta om ett lägre belopp än det domstolen dömt ut men eliminerar inte alla skillnader mellan systemen. Det kvarstår därför ett behov av ökad information. Som utredningen anför och flera remissinstanser understryker bör berörda myndigheter, främst , fortsätta sitt arbete med att på olika sätt förklara skillnaderna i regelverken såväl för de enskilda brottsoffren som för allmänheten. Utredningen föreslår att det införs en särskild motiveringsskyldighet i de fall där frångår domstolens avgörande. Denna skyldighet motiveras av att utredningens lagförslag uppställer flera specifika kriterier för när en högre eller lägre ersättning får beslutas. I promemorian görs bedömningen att en sådan särskild skyldighet inte är nödvändig när möjligheterna att bestämma en annan ersättning i stället helt avgörs av vilken skadetyp det rör. Endast JK och invänder mot den bedömningen. Det är enligt regeringens uppfattning naturligtvis viktigt att på ett tydligt sätt förklarar sina beslut och vad dessa grundats på. En sådan motiveringsskyldighet följer av de allmänna bestämmelserna i 20 § förvaltningslagen (1986:223) om motivering av beslut. Såvitt framkommit motiverar också alltid sina beslut. Det finns därför inget behov av att införa en särskild bestämmelse om detta. En sådan bestämmelse skulle tvärtom kunna tolkas som att någon motiveringsskyldighet inte finns i övriga fall. Någon bestämmelse om att särskilt ska motivera vissa beslut bör alltså inte införas i den nya brottsskadelagen. Regeringens förslag: Det ska inte längre finnas någon beloppsbegränsning vid betalning av brottsskadeersättning för kränkning. Beloppsgränserna för personskada, sakskada och ren förmögenhetsskada ska behållas oförändrade. Utredningens förslag överensstämmer delvis med regeringens. Utredningen föreslår att den övre gränsen för kränkningsersättning höjs från tio till 15 basbelopp. Remissinstanserna: Samtliga remissinstanser tillstyrker förslaget eller invänder inte mot det. Skälen för regeringens förslag Brottsskadeersättning ska så långt som möjligt täcka brottsoffrets skador I den nuvarande brottsskadelagen finns, beroende på skadetyp, olika beloppsgränser för vad som kan betalas i brottsskadeersättning (11 § första och andra styckena). För personskada kan ett maximalt engångsbelopp om 20 prisbasbelopp betalas och livränta kan betalas med högst tre prisbasbelopp. Brottsskadeersättning för kränkning kan som högst betalas med tio prisbasbelopp.