prop · H103121 · 2014-02-25 00:00:00 — Det är emellertid en fråga som det lämpligen bör ankomma på rättstillämpningen att avgöra. Av avgörande betydelse för frågan om en senare befattning med brottsutbytet från ett förbrott kan lagföras som penningtvättsbrott, är också om preskription har inträtt. Enligt huvudregeln ska preskriptionstiden beräknas från den dag brottet begicks (35 kap. 4 § BrB). Beträffande häleri har uttalat att åtalspreskription för ett stöldbrott som huvudregel ska anses omfatta även senare åtgärder varigenom gärningsmannen har tillgodogjort sig egendomen eller försvårat dess återställande till ägaren (NJA 1985 s. 796). Detta ansågs ligga i linje med den vedertagna principen att den som begått en stöld inte kan dömas särskilt för häleri när det gäller efterföljande befattning med egendom. Det skulle när det gäller penningtvättsbrott innebära att självtvätt normalt preskriberas som förbrottet. Å andra sidan kan det, som framgår ovan, finnas situationer då det är motiverat att döma i brottskonkurrens för förbrottet och för penningtvättsbrottet. Som en följd av detta bör det enligt regeringens mening också finnas utrymme att göra avsteg från huvudregeln för preskription. I vart fall i situationer då gärningsmannens huvudsakliga medverkan gällt penningtvättsbrottet, bör preskriptionstiden i stället beräknas från den första fullbordade penningtvättsgärningen i enlighet med vad som framgår nedan. En annan ordning skulle leda till det otillfredsställande resultatet att någon kan gå fri från ansvar för ett penningtvättsbrott genom att erkänna sin medverkan i ett preskriberat förbrott. 2013/14:121 När det inte är samma gärningsman som begått förbrottet och häleriet har bedömt att preskriptionstiden för sakhäleri i princip bör räknas från den första handling som utgör ett fullbordat häleri (NJA 1984 s. 564). företagna åtgärder varigenom gärningsmannen tillgodogör sig egendomen eller genom vilka egendomens återställande till ägaren försvåras, inverkar därför inte . angav att det gick att tänka sig undantag från denna princip. Det skulle kunna röra sig om fall när hälerihandlingar inte kan anses naturligt ligga i linje med den första hälerihandlingen, eller om andra särpräglade situationer. Även om det ovan nämnda rättsfallet rörde sakhäleri finns det anledning att anta att samma principer gör sig gällande även i fråga om penningtvättsbrott. Det bör även innebära att det kan finnas anledning att göra avsteg från det angivna sättet att beräkna preskriptionstiden, när de senare penningtvättsåtgärderna inte kan anses ligga i linje med den första penningtvättsåtgärden eller i andra speciella situationer. I vilka fall det kan finnas anledning att göra undantag från huvudregeln ankommer det på rättstillämpningen att avgöra. Utökade möjligheter till förverkande Egendom som har varit föremål för penningtvätt ska kunna förverkas Regeringens förslag: Egendom som har varit föremål för penningtvätt ska kunna förverkas. Bestämmelserna om förverkande i samband med penningtvätt tas in i lagen om straff för penningtvättsbrott. Utredningens förslag överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: påpekar att det är otillfreds- ställande att dagens reglering inte möjliggör förverkande av egendom som utgör utbyte av brott hos den som gjort sig skyldig till penninghäleri. Skälen för regeringens förslag: Penninghäleri innebär att åtgärder vid- tas med utbyte av annat brott. Självtvätt omfattas inte av straffansvaret. Egendom som är föremål för penninghäleri kan därmed, ur ett straff- rättsligt perspektiv, inte tillhöra penningtvättaren. På grund av utform- ningen av regler om hos vem förverkande kan ske (36 kap. 5 §), är det inte möjligt att tillämpa bestämmelsen om förverkande av egendom vars användande utgör brott (36 kap. 2 § andra stycket). dagens reglering är det därmed inte möjligt att förverka egendom som varit föremål för penninghäleri hos gärningsmannen för penninghäleri- I stället kan egendomen förverkas hos den som begått förbrottet. När häleriansvaret 1991 utvidgades till att även omfatta förfaranden som utgör penninghäleri, uttalades att avsikten inte var att hela vär- det av tillgångarna skulle kunna förverkas hos den person som har hjälpt till att omsätta eller förvärva egendom som härrör från brott. skulle kunna förverkas hos den som gjort sig skyldig till den nya formen Prop. 2013/14:121 av häleri skulle inte gälla annat än utbyte av det brottet, dvs. för att utföra penninghäleriet (prop. 1990/91:127 s. 56). Till detta kommer numera att i de fall någon döms för penninghäleri, grovt brott, och brottet i det enskilda fallet gett eller haft förutsättningar att ge utbyte, kan bestämmelsen om utvidgat förverkande vara tillämplig och även annan egendom än utbytet kan förverkas (36 kap. 1 b § BrB och prop. 2007/08:68 s. 94). Ersättning för penninghäleri kan också bli föremål för utvidgat förverkande i samband med att penningtvättaren döms för något annat brott som kan föranleda utvidgat förverkande. Den egendom som varit föremål för penninghäleri, dvs. utbyte av ett förbrott, kan som nämnts endast förverkas hos den som har begått förbrottet. Det stämmer mindre väl överens med den ökade medvetenheten om att en framgångsrik kamp mot organiserad och ekonomisk brottslighet förutsätter att man vidtar åtgärder för att bl.a. beröva kriminella deras brottsvinster. Därtill kommer att förverkandekonvention ålägger parterna att se till att egendom som varit föremål för penningtvätt kan förverkas. Övervägande skäl talar för att införa en reglering som gör det möjligt att förverka egendom som varit föremål för penningtvätt. Regleringen bör tas in i lagen om straff för penningtvättsbrott. För att underlätta tillämpningen och överskådligheten bör även övriga bestämmelser som rör förverkande i samband med penningtvätt tas in i den föreslagna lagen. 8.2Vilka typer av brott ska kunna utlösa förverkande av egendom som varit föremål för brott? Regeringens förslag: Förverkande ska kunna ske av egendom som varit föremål för penningtvättsbrott, grovt penningtvättsbrott och penningtvättsförseelse, om det inte är uppenbart oskäligt. Utredningens förslag överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna yttrar sig inte särskilt över förslaget eller har inte Skälen för regeringens förslag Förverkande av egendom som varit föremål för penningtvättsbrott I likhet med utredningen och den samlade remissopinionen anser regeringen att förverkande ska kunna ske, såvida det inte är uppenbart oskäligt, i de fall då gärningsmannen insåg eller inte insåg men hade skälig anledning att anta att egendomen härrörde från brott eller brottslig verksamhet, dvs. vid alla typer av penningtvättsbrott. När det däremot gäller näringspenningtvätt (se avsnitt 7.10), tar straffansvaret inte sikte på befattning med egendom som härrör från brott eller brottslig verksamhet, utan på ett klandervärt risktagande. 2013/14:121 ling till förbrottet förutsätts inte. Personen bestraffas för att ha medverkat till en åtgärd i en situation där omständigheterna varit sådana att åtgärden – med hänsyn till risken för att det var fråga om egendom som härrör från brott eller brottslig verksamhet – skäligen kunnat antas vara vidtagen i penningtvättssyfte. Det behöver därmed inte nödvändigtvis finnas någon som ett förverkande kan bidra till att neutralisera. Att möjliggöra förverkande enbart på den grunden att det förekommit ett klandervärt risktagande av gärningsmannen skulle vara mycket långtgående. En sådan möjlighet skulle också gå betydligt längre än reglerna om utvidgat förverkande. Regeringen anser därför att det skulle föra för långt att införa en möjlighet till förverkande vid sådant brott som består i medverkan till en åtgärd som skäligen kan antas vara vidtagen i penningtvättssyfte. I stället bör egendom som varit föremål för näringspenningtvätt, i likhet med vad som gäller egendom som varit föremål för näringshäleri, kunna tas i förvar (se avsnitt 8.5). Förverkande av egendom som varit föremål för penningtvättsförseelse Som penningtvättsförseelse bestraffas dels brott enligt 3 eller 4 § som är att bedöma som ringa, dels oaktsamhetsbrott. Huvudregeln vid brottsbalksbrott är att förverkande ska ske oavsett brottets straffskala. Vid specialstraffrättsliga brott gäller däremot att förverkande kräver, om inte annat är särskilt föreskrivet, att straffskalan för brottet föreskriver fängelse (36 kap. 1 § BrB). Egendom som varit föremål för penningtvättsföreseelse bör kunna förverkas. Att omständigheterna kring en gärning är förmildrande eller att gärningen endast avsett ett mindre belopp kan i stället beaktas vid den bedömning som ska göras av om ett förverkande skulle vara uppenbart oskäligt. Förverkande bör vidare kunna ske av egendom som varit föremål för oaktsam penningtvättsförseelse. I görs inte någon skillnad i fråga om förverkande mellan uppsåtliga och oaktsamma brott. Förverkande kan således komma i fråga även vid brott som har begåtts av oaktsamhet. Även inom specialstraffrätten är det i vissa fall möjligt att förverka egendom vid oaktsamhetsbrott. När möjligheten att förverka på grund av oaktsamt smugglingsbrott infördes, uttalades i förarbetena att det inom gruppen oaktsamhetsbrott kunde förekomma fall som till både omfattning och karaktär kunde vara mycket allvarliga från samhällssynpunkt (prop. 1999/2000:124 s. 76). Detta gäller även i fråga om penningtvättsförseelse. Vidare är egendomens karaktär av brottsutbyte inte beroende av huruvida gärningsmannen agerar med uppsåt eller av oaktsamhet. Regeringen anser därför att förverkande bör kunna ske vid oaktsam penningtvättsförseelse. Den omständigheten att agerandet varit oaktsamt kan beaktas inom ramen för den allmänna skälighetsbedömning som ska göras i samband med förverkande (jfr a. prop. s. 76). Utbyte, kostnadsersättning och hjälpmedel vid brott ska kunna förverkas Regeringens förslag: Utbyte av, kostnadsersättning för och hjälpmedel vid brott enligt lagen ska kunna förverkas, om det inte är uppenbart oskäligt. Utredningens förslag överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna yttrar sig inte särskilt över förslaget. Skälen för regeringens förslag: bestämmelser om förverkande av utbyte av, kostnadsersättning för och hjälpmedel vid brott gäller även specialstraffrättsliga brott, om det för brottet i fråga är föreskrivet fängelse . När det gäller brott enligt specialstraffrätten som typiskt sett genererar utbyte är utbytesförverkande trots det ofta möjligt oavsett vilken straffskala som gäller för brottet. Av t.ex. 6 § narkotikastrafflagen (1968:64) och 12 kap. 1 § alkohollagen (2010:1622) följer att utbyte och kostnadsersättning i samband med brott enligt respektive lag ska förverkas, dvs. oavsett brottets straffskala. Eftersom straffmaximum för penningtvättsförseelse och näringspenningtvätt som är ringa, är fängelse bör en särskild reglering tas in i den föreslagna lagen för att utbyte, kostnadsersättning och hjälpmedel ska kunna förverkas i förhållande till de brotten. Utöver egendom som varit föremål för brott ska således förverkande kunna ske av utbyte av brott enligt den föreslagna lagen, liksom vad någon tagit emot som ersättning för kostnader i samband med sådant brott, eller värdet av det mottagna, om mottagandet utgör brott. Även hjälpmedel eller egendom som varit avsedd att användas som hjälpmedel ska kunna förverkas om brottet fullbordats eller utgjort ett straffbart försök eller en straffbar förberedelse eller stämpling. Både sak- och värdeförverkande ska vara möjligt. När det gäller hjälpmedel kan förväntas att sakförverkande kommer att vara huvudregeln. Sakförverkande kan också tänkas bli aktuellt t.ex. när någon som betalning i samband med ett brott fått en bil eller något annat värdefullt föremål och detta föremål därefter överlämnas till en penningtvättare. Därutöver bör såväl egendom som varit föremål för penningtvätt, som det utbyte någon fått för att utföra penningtvätt, liksom kostnadsersättning, normalt endast kunna bli föremål för värdeförverkande. I likhet med vad som gäller vid utbytesförverkande enligt 36 kap. 1 § ska förverkande inte vara obligatoriskt utan kunna underlåtas om ett förverkande skulle vara uppenbart oskäligt. Hos vem ska förverkande kunna ske? Regeringens förslag: Egendom som varit föremål för penningtvätts- brott, grovt penningtvättsbrott eller penningtvättsförseelse ska kunna förverkas hos den som är gärningsman eller som har medverkat till brottet, även om egendomen inte tillhörde honom eller henne. ska förverkande kunna ske hos samma personer som vid förverkande Utredningens förslag överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: påpekar att risken för dubbelförver- kande är påtaglig och bör uppmärksammas av rättstillämpningen. brottsmyndigheten och efterfrågar en ändring av reglerna i skattebrottslagen för att möjliggöra förverkande av utbyte av skattebrott i sådana fall då det inte går att komma åt utbytet genom reglerna om be- Skälen för regeringens förslag Förverkande bör kunna ske hos gärningsmannen eller den som medverkat till brott enligt den föreslagna lagen I den föreslagna lagen bör det tas in en bestämmelse om hos vem förver- kande får ske. Bestämmelsen bör vara tillämplig vid alla former av för- verkande som regleras i lagen. Den kan i allt väsentligt utformas på sam- ma sätt som motsvarande bestämmelse i 36 kap. 5 § . fande egendom som varit föremål för brott enligt lagen eller dess värde bör, till skillnad från vad som gäller enligt , förverkande få ske hos gärningsmannen eller annan medverkande, även om egendomen tillhörde någon annan. Förverkande bör alltså kunna ske hos gärningsmannen eller annan medverkande, den i vars ställe de var, den som beretts genom brottet, liksom den som efter brottet förvärvat egendomen genom bodel- ning, arv, testamente eller gåva, eller efter brottet på annat sätt i ond tro Att egendom som varit föremål för penningtvätt genom den föreslagna lagen kommer att kunna förverkas hos penningtvättaren innebär, utom när det gäller självtvätt, ett avsteg från principen att utbyte av brott ska förverkas hos den som haft av brottet. också till uttryck i det förhållandet att huvudregeln är att förverkande inte ska ske solidariskt när det finns flera personer mot vilka ett yrkande om utbytesförverkande kan riktas, utan att vinningen ska räknas särskilt för varje medverkande (prop. 1968:79 s. 52 och NJA 1994 s. 404). gäller att dubbelförverkande inte får ske, utan egendomens värde utgör den yttersta gränsen för förverkande (a. prop. s. 52). dubbelförverkande och oskäliga resultat bör därför förverkande av egen- dom som varit föremål för penningtvätt hos penningtvättaren inte ske om egendomen, eller dess värde, inte tillhör och inte finns hos denne. sig däremot om självtvätt, kan förverkande av egendomen eller dess värde ske antingen på grundval av förbrottet eller det efterföljande pen- I linje med vad anför anser regeringen att eventuella risker för dubbelförverkande måste uppmärksammas i rättstillämpningen. Det kan också bli fråga om förverkande hos flera personer, antingen på den grunden att det är olika gärningsmän som begått förbrottet och penningtvättsbrottet, eller på den grunden att flera personer medverkat till penningtvättsbrottet. Eftersom syftet med utbytesförverkande är att minska incitamentet att begå brott genom att neutralisera vinningen av brott, framstår det i den första situationen som rimligt att i första hand rikta förverkandeyrkandet mot den som begått förbrottet. I de fall då flera personer i stället medverkat till ett penningtvättsbrott, bör förverkande i första hand ske hos den som innehar egendomen eller disponerar det värde den omvandlats till. Har penningtvättsbrottet genererat utbyte kan även detta förverkas. Om flera personer har medverkat till brottet och därmed har del i det uppkomna utbytet får allmänna principer avgöra hur förverkande ska ske. I fråga om värdeförverkande gäller att det är möjligt att ålägga flera personer betalningsskyldighet . Även i sådant fall utgör egendomens värde en yttersta gräns för hur mycket som kan förklaras förverkat och solidariskt förverkande bör endast undantagsvis komma i fråga. Förverkande när förbrottet är ett skattebrott Enligt 13 a § första stycket skattebrottslagen (1971:69) ska bestämmelser om utbytesförverkande inte tillämpas i fråga om skattebrott. Enligt andra stycket i samma paragraf gäller undantaget från förverkande inte utbyte av förberedelse till grovt skattebrott eller vad någon tagit emot som ersättning för kostnader i samband med en sådan förberedelse. Det beror på att utbyte av skattebrott, men inte utbyte eller kostnadsersättning som någon fått i samband med förberedelse till grovt skattebrott, neutraliseras inom ramen för skatteförfarandet, vanligen genom att beskattning sker. Således kan förverkande inte ske av utbyte av skattebrott hos gärningsmannen för skattebrottet. Med den regel som införs blir det däremot möjligt att förverka egendom som varit föremål för penningtvättsbrott hos gärningsmannen för det brottet. Det finns mot den bakgrunden anledning att överväga om denna möjlighet till förverkande kan leda till oskäliga resultat när ett penningtvättsbrott har begåtts för att dölja att någon har ökat sin förmögenhet genom skattebrott. Huvudregeln bör även vid skattebrott vara att det utbyte som varit föremål för penningtvättsbrott i första hand ska förverkas eller neutraliseras hos den som begått förbrottet. Om den som har begått ett skattebrott också har gjort sig skyldig till penningtvättsbrott avseende det utbyte som uppkommit genom skattebrottet, bör alltså de regler som gäller vid förbrottet tillämpas i första hand. Det innebär att om vinningen av skattebrottet kan neutraliseras inom ramen för skatteförfarandet, bör något förverkande inte ske av den egendom som varit föremål för penningtvättsbrottet. I de fall den skattskyldige har anlitat någon annan för att dölja den förmögenhetsökning som har skett genom skattebrottet och till denne fört över egendom motsvarande utbytet, finns det en risk att den skattskyldige blir av med utbytet av skattebrottet två gånger. Det är därför inte rimligt 2013/14:121 att i denna situation förverka pengarna från penningtvättaren som den skattskyldige åläggs motsvarande skattskyldighet. I ett sådant fall får det normalt anses uppenbart oskäligt att förverka pengarna hos den som genomfört penningtvätten. Eftersom pengarna tillhör den skattskyldige bör de däremot kunna bli föremål för betalningssäkring eller på annat sätt tas i anspråk för betalning av skatteskulden. Om skattskyldighet av någon anledning inte åläggs den skattskyldige bör utbytet från skattebrottet i stället kunna förverkas med stöd av de nu föreslagna reglerna. När det gäller och önskemål om ändring av reglerna i skattebrottslagen bedömer regeringen, bl.a. mot bakgrund av uttalandena i propositionen om skatteförfarandet, att det inom ramen för detta ärende inte är möjligt att ta ställning till hur den frågan bäst bör lösas (prop. 2010/11:165 s. 513 f.). 8.5Egendom som varit föremål för näringspenningtvätt ska kunna tas i förvar Regeringens förslag: Egendom som varit föremål för näringspenningtvätt ska kunna tas i förvar. Utredningens förslag överensstämmer i huvudsak med regeringens även om en annan lagteknisk lösning föreslås. Remissinstanserna: uppmärksammar vissa otydligheter när det gäller förfarandet och förordar att det bör regleras tydligare för att undvika tillämpnings- och tolkningsproblem. efterfrågar en möjlighet att påkalla rättens prövning av en åklagares beslut om förvar i avvaktan på rättens prövning, och ifrågasätter behovet av en särlösning när det gäller prövningen av vissa frågor som rör förvarstagen egendom. Skälen för regeringens förslag: Vid näringspenningtvätt, där brottet består i medverkan till en åtgärd som skäligen kan antas vara vidtagen i penningtvättssyfte ska det, enligt vad som framgår i det föregående, inte vara möjligt att förverka den egendom som varit föremål för brottet (se avsnitt 8.2). Eftersom penningtvättsåtgärder i sådana situationer ofta består av transaktioner, kommer den egendom som varit föremål för brottet inte att finnas tillgänglig hos gärningsmannen. Så kan vara fallet t.ex. när det gäller verksamheter som erbjuder betalningstjänster eller tillhandahåller valuta. I dessa fall ger avsaknaden av en förverkandemöjlighet inte upphov till några betänkligheter. I de fall då den egendom som är föremål för sådant brott, eller dess värde, finns kvar hos gärningsmannen skulle det däremot framstå som stötande om det inte fanns någon möjlighet att komma åt egendomen. I den situationen skulle nämligen egendomen eller dess värde, eventuellt efter ytterligare penningtvättsåtgärder, kunna återföras till den som tagit initiativ till transaktionen. För att undvika ett sådant resultat bör det därför införas en möjlighet att ta egendom som varit föremål för näringspenningtvätt i förvar. På så sätt kan nödvändiga rättssäkerhetsgarantier upprätthållas som man undviker att någon automatiskt får behålla egendom som på goda grunder kan antas utgöra brottsutbyte. En sådan ordning finns i lagen (1974:1065) om visst stöldgods m.m. (stöldgodslagen). Det förtjänar att påpekas att det, trots att begreppet förvar används i båda fallen, inte rör sig om ett straffprocessuellt tvångsmedel i den mening som avses 26 kap. 3 § som ger åklagare möjlighet att ta egendom i förvar i avvaktan på rättens beslut om kvarstad. Fråga är i stället om en reglering som syftar till att säkerställa att en brottsling inte får behålla orättmätigt åtkommen egendom, som den som eventuellt har rätt till egendomen ges en möjlighet att göra anspråk på eller får ersättning för den (jfr prop. Stöldgodslagen är tillämplig på egendom som frånhänts någon genom brott liksom på egendom som förvärvats eller mottagits inom ramen för ett häleri eller en häleriförseelse där egendomen skäligen kan antas vara frånhänd annan genom brott (dvs. Även om det i förarbetena sägs att all lös egendom, inklusive fordringshandlingar och penningar ska kunna tas i förvar, tyder utformningen av bestämmelserna i lagen på att vad som i första hand avses är egendom i form av fysiska föremål eller egendom som representeras av fysiska föremål, t.ex. fordringshandlingar (prop. 1974:124 s. 60). Eftersom egendom som är föremål för penningtvätt dels inte behöver vara frånhänd någon genom brott, dels i stor utsträckning kommer att utgöras av värden i form av kontobehållningar, aktiedepåer eller liknande där fordringshandlingar saknas, finns det skäl att förtydliga att även egendom som varit föremål för näringspenningtvätt kan tas i förvar. Utredningen föreslår att det i lagen om penningtvättsbrott ska föras in bestämmelser om förvarstagande av egendom som inte kan förverkas. Regeringen anser emellertid att det är lämpligare att göra stöldgodslagen tillämplig på sådan egendom. Genom den lösningen bibehålls en sammanhållen reglering för sådant förvarstagande som syftar till att, i de fall förverkande av olika skäl inte är möjligt, säkerställa att brottslingar inte får behålla orättmätigt åtkommen egendom. Egendom som varit föremål för näringspenningtvätt, bör alltså kunna tas i förvar enligt stöldgodslagen. Utredningen föreslår att åklagare i avvaktan på rättens prövning ska kunna besluta om åtgärden, eftersom reglerna om kvarstad i 26 kap. inte är tillämpliga i den nu aktuella situationen och reglerna om beslag i 27 kap. endast är tillämpliga i de fall det rör sig om föremål som skäligen kan antas vara avhända någon genom brott. påpekar att det i så fall behövs en möjlighet att påkalla rättens prövning av beslutet om förvar. Regeringen föreslår i avsnitt 9.3 att egendom i form av pengar, fordran eller annan rättighet, som skäligen kan antas vara föremål för brott enligt lagen om straff för penningtvättsbrott eller lagen om straff för finansiering av särskilt allvarlig brottslighet i vissa fall, får tas i penningbeslag.