prop · H103107 · 2014-02-25 00:00:00 — Det har diskuterats om inte en sådan sanktion skulle införas men det har ännu inte skett (se prop. 2009/10:242 s. 56 f.). Överträdelser av reglerna kan dock leda till att någon eller båda av de berörda tillsynsmyndigheterna ingriper. En enskild individ kan däremot inte åberopa avsteg från reglerna som en ogiltighetsgrund för det ingångna kreditavtalet. I några enskilda fall har dock avsteg från reglerna medfört att kreditavtalet jämkats med stöd av 36 § lagen (1915:218) om avtal och andra rättshandlingar på förmögenhetsrättens område, se NJA 1996 s. 3 och NJA 1999 s. 304. Vidare bör tilläggas att lagen (1994:1512) om avtalsvillkor i konsumentförhållanden innehåller regler som vid en tillämpning av avtalslagens bestämmelser om jämkning av oskäliga avtal begränsar vilka omständigheter som får räknas till 2013/14:107 konsumentens nackdel (11 §). Använder sig en näringsidkare av oskäliga villkor kan denne förbjudas att fortsätta med det. 5.2.3Om kreditgivning enligt lagen om bank- och finansieringsrörelse En kreditgivare som tillhandahåller konsumentkrediter och står under tillsyn måste ha god kontroll över sin verksamhet. Den kontrollen är förhållandevis omfattande, särskilt om man jämför med de krav som ställs på kreditgivare som också tillhandahåller konsumentkrediter men som endast omfattas av AnmL. Enligt 6 kap. 2 § LBF, som är styrande för ett kreditinstituts kredithantering, framgår bl.a. att ett kreditinstitut ska identifiera, mäta, styra, internt rapportera och ha kontroll över de risker som dess rörelse är förknippad med. Institutet ska härvid se till att det har en tillfredsställande intern kontroll och ha en klar strategi för omfattningen av och inriktningen i den samlade kreditrisk som institutet väljer att exponera sig för. Genom adekvata styr-, informations- och kontrollsystem ska institutet se till att dess kreditrisker, marknadsrisker, operativa risker och andra risker inte medför att institutets förmåga att fullgöra sina förpliktelser äventyras, se allmänna råd (FFFS 2004:6) om kreditriskhantering i kreditinstitut och värdepappersinstitut. Kraven har dock en systemstabilitetsfunktion snarare än en konsumentskyddsfunktion (se prop. 2002/03:139 s. 453, jfr s. 350 f.). Vidare ska ett kreditinstitut, innan det beslutar att bevilja en kredit, pröva risken för att de förpliktelser som följer av kreditavtalet inte kan fullgöras (8 kap. 1 § LBF). Institutet får bevilja en kredit bara om förpliktelserna på goda grunder kan förväntas bli fullgjorda. Bestämmelsen syftar till att skydda insättarnas medel. Genom att begränsa risken för kreditförluster, skapas förutsättningar för stabila institut. Bestämmelsen i 8 kap. 1 § LBF kan jämföras med 12 § KkrL som syftar till att förhindra överskuldsättning hos konsumenter. Där motiveras primärt behovet av en sådan regel med att antalet kreditgivare som inte har tillstånd för sin verksamhet kunde öka i samband med införandet av LBF. I flera rapporter har påtalats att riskerna för konsumenterna har ökat betydligt med snabblån, där aktörerna som erbjuder denna form av kredit inte omfattas av tillståndsplikt och därmed sammanhängande tillsyn. Erfarenheterna från senare års framväxt av dessa snabblåneföretag har visat på konsumenternas utsatthet och betydelsen av kontroll av dessa företag. En särskild reglering av företag som Snabblåneföretag är en relativt ny företeelse varför kunskapen om företagen är låg. Från det att sms-lån introducerades i ökade antalet kreditgivare från ett företag till 20–25 enligt en uppskattning av och , förkortad KFM. Tillsynen över företagen är dock fortfarande begränsad. Det är osäkert hur många aktörer som finns på marknaden. I vissa fall har företagen flera webbplatser och agerar under olika namn, se rapporten från Konsumenter, Att kränga krediter till utsatta – en studie om snabblån, 2009, s. 22 ff. bedömer och att det rör sig om 22 företag utifrån vilka företag som är aktiva med att söka betalningsförelägganden. uppger däremot att det kan vara omkring 80 företag och sex privatpersoner som ägnar sig åt annan finansiell verksamhet i form av att lämna konsumentkrediter. Huruvida de alla ägnar sig åt att ge s.k. snabblån är osäkert. Med tanke på att det är osäkert hur många aktörer som finns på marknaden är det svårt att avgöra exakt hur stora utlåningsvolymer det är fråga om. Uppgifter från KFM visar på en omsättning 2012 för de 10 största företagen inom snabblånebranschen. Det finns ingen statistik om antalet beviljade snabblån. Uppgifter från visar att av undersökta bolag hade bolagen 1 141 till 7 629 ansökningar och bolag. 60– var återkommande kunder. De flesta av de undersökta bolagen avslog 30–av alla ansökningar. Återbetalningstiden för krediten är som regel men den faktiska återbetalningstiden kan vara längre. Storleken på ett snabblån är normalt . 6.2.1Rapport om tillsyn och registrering I motsats till vad som gäller för banker och kreditmarknadsföretag gäller, som framkommit ovan, ingen tillståndsplikt för finansiella institut som ägnar sig åt kreditgivning till konsumenter utan att ta emot återbetalningspliktiga medel från allmänheten. De omfattas endast av anmälningsplikt enligt lagen (1996:1006) om anmälningsplikt avseende viss finansiell verksamhet, förkortad AnmL. har i sin rapport ifrågasatt denna ordning och har bl.a. anfört att den ger en falsk kvalitetsmärkning gentemot konsumenter eftersom varken har full insyn eller möjligheter till ingripande mot brister, se , Tillsyn och registrering, , s. 7 och 26. Enligt inspektionen uppfattar ytterst få konsumenter skillnaden mellan att företaget är registrerat hos inspektionen eller står under tillsyn av (2004:297) om bank- och finansieringsrörelse, förkortad LBF och lagen (2004:299) om inlåningsverksamhet infördes att det fanns risk för att konsumenterna skulle förvillas av den oavsiktliga effekt av kvalitetsmärkning som en registrering kunde innebära. ankomma på att se till att informera allmänheten så att detta problem inte uppstod (se prop. 2002/03:139 s. 428 ff., särskilt s. 432 f.). Enligt mening har myndigheten försökt att tydliggöra skillnaden mellan registrering och tillsyn. bedömer dock att det är mycket tveksamt om detta är tillräckligt och om informationen faktiskt når fram till alla konsumenter. Ett företag som finns med i register kan av konsumenterna uppfattas som statligt auktoriserat eller kvalitetsmärkt. Enligt finns det också en rad exempel på företag som aktivt använder sig av registreringen i sin marknadsföring. Konsumenterna riskerar således att invaggas i en känsla av trygghet. kan i sig bidra till att ytterligare öka riskerna för att konsumenterna drabbas av problem som ansvaret i moralisk mening kan lämpas över på och staten. därför som en allmän princip att registrering utan tillsyn bör undvikas, framför allt när det gäller företag som riktar sig till konsumenter. Enligt finns det flera skäl till varför företag som ägnar sig åt kreditgivning riktad till konsumenter bör stå under tillsyn av inspektionen. Erfarenheterna från senare års framväxt av snabblåneföretag har visat på konsumenternas utsatthet och betydelsen av kontroll av företag som riktar sig till konsumenter, se , Risker i det finansiella systemet 2011, ifrågasätter om det är tillräckligt att konsument- problemen löses genom enbart information och marknads- och civil- anser att tröskeln att erbjuda krediter till konsumenter bör höjas genom ett krav på tillstånd och rörelseregler, se , Tillsyn och registrering, , s. 13. All kreditgivning riktad till konsumenter skulle således omfattas av kraven på sundhet m.m. som finns i LBF. De finansiella företagen som ägnar sig åt konsumentkrediter skulle också omfattas av det av införda bolånetaket som syftar till att minska konsumentrisker i bostadslån se a.a.s. och beslutspromemoria, FI dnr 10-1533, . Enligt mening finns det emellertid inte skäl att låta de relativt omfattande reglerna om bl.a. kapitaltäckning som gäller för kreditmarknadsföretag tillämpas på företag som enbart ägnar sig åt Dessa företag tar inte emot medel från sina kunder och det saknas av den anledningen behov av ett kapitalvärdesskydd. möjligheten till tillsyn över dessa företag viktig, varför Finansinspek- tionen föreslår bl.a. att tillsynen av kreditprövningar tas över av inspektionen från samt att inspektionen får möjlighet att ingripa mot sådana företag som inte sköter sig. Enligt Finansinspektionens företagsregister fanns det omkring 300 företag som var registrerade som finansiella institut enligt AnmL. Vid närmare granskning kan konstateras följande. Av dessa finns det 70 som ägnar sig åt valutaväxling. Beträffande övriga finansiella institut är det osäkert vilken typ av annan finansiell verksamhet som de ägnar sig åt. har tidigare angett i sin rapport att av 264 finansiella institut ägnade sig 92 företag åt kreditgivning m.m. till företagskunder och 80 företag och sex privatpersoner åt kreditgivning till konsumenter. Vidare fanns 29 fysiska personer och 57 juridiska personer som ägnade sig åt valutaväxling. Enligt äldre uppgifter i register framkommer endast om det finansiella institutet ägnar sig åt valutaväxling eller annan finansiell verksamhet. har ansökningsblanketten utformats så att verksamhetsutövaren ska kryssa för vilken verksamhet som ska drivas. Det finns därutöver verksamheter som erbjuder konsumentkrediter utan att de behöver anmäla sig enligt AnmL, eftersom den lagen endast gäller de fysiska och juridiska personer som avser att göra detta yrkesmässigt och om erbjudandet av konsumentkrediter är den huvudsakliga verksamheten. Det finns en skillnad mellan ansökan om registrering och anmälan. Ansökan om registrering som förekommer i lagen om inlåningsverksamhet förutsätter att ansökan prövas och eventuellt godkänns innan verksamheten får påbörjas. Anmälan enligt AnmL förutsätter inte någon sådan förhandsprövning innan det anmälda företaget börjar driva sin verksamhet. Kontrollen sker i stället i efterhand. Huvudsyftet med AnmL var att föra in fler verksamheter än valutaväxlingsrörelse under reglerna om penningtvätt (se prop. 1995/96:216 s. 37–39). Då ansågs det inte motiverat att ställa valutaväxlingsrörelse under samma omfattande tillståndsplikt och tillsyn som banker och andra kreditinstitut, eftersom valutaväxlingsrörelse inte hade påverkan på det finansiella systemets stabilitet. När AnmL utsträcktes till att omfatta även betalningsöverföringar övervägdes på nytt om de nämnda företagen borde vara tillståndspliktiga eller anmälningspliktiga (se prop. 1999/2000:145 s. 23). Det ansågs inte föreligga något skäl att ändra den bedömning som tidigare hade gjorts, varför de nämnda företagen fortsatte att vara anmälningspliktiga. I samband med ändringarna i AnmL 2004, då lagen utsträcktes till att omfatta de verksamheter som anges i 7 kap. 1 § andra stycket 2, 3 och 5–12 LBF, var motivet att utöka penningtvättsreglernas tillämpningsområde (se prop. 2002/03:139 s. 598). AnmL:s regler är enklare och mindre omfattande vad gäller anmälan än vad t.ex. lagen om inlåningsverksamhet är avseende registrering. Vid utebliven registrering enligt lagen om inlåningsverksamhet har rätt att förelägga företaget att upphöra med verksamheten. Enligt AnmL gäller att vid utebliven anmälan ska först förelägga företaget att göra en anmälan och därefter om vederbörande inte vidtar rättelse, förelägga företaget att upphöra med verksamheten. 2013/14:107 Det finns ytterligare ett problem i skillnaderna mellan registrering och anmälan. Enligt kan det förekomma att en anmälan enligt AnmL registreras trots vetskap om att den fysiska personen som vill registrera verksamheten finns i t.ex. belastningsregistret. Enligt krävs att anmälan registreras, trots de angivna bristerna. Först därefter kan ingripa mot bristen och begära rättelse, men eftersom rättelse inte kan ske fattas, , beslut om avregistrering. Detta kan ta tid. anser således inte att man kan avstå från att göra registreringen trots vetskap om att personen inte uppfyller kraven i 3 § första stycket AnmL. I samband med att anmälan enligt bl.a. 2 § första stycket kommer in, ska kontrollera att ägare och ledning inte är diskvalificerade på grund av allvarlig brottslighet. Brottslighet utgör hinder mot att ägna sig åt anmälningspliktig verksamhet (se prop. 2002/03:139 s. 249 och 600 f.). Det kan konstateras att rutiner vid tolkningen av AnmL kan leda till att personer som har åsidosatt eller åsidosätter sina skyldigheter i näringsverksamhet eller som har gjort sig skyldiga till allvarlig brottslighet kan finnas med bland de registrerade finansiella instituten till dess att hunnit vidta åtgärder för att avregistrera dem. finns det risk för att ett flertal konsumenter kan råka illa ut, vilket är otillfredsställande utifrån ett konsumentskyddsperspektiv. Ny lag om viss verksamhet med Regeringens förslag: En ny lag om viss verksamhet med Promemorians förslag överensstämmer med regeringens. promemorians förslag avses här, liksom i fortsättningen, såväl förslaget i Ds 2013:26 som i den reviderade promemorian). Remissinstanserna: Samtliga remissinstanser som har inkommit med svar, förutom vid och advokatsamfund, tillstyrker förslaget. positivt på att de s.k. snabblåneföretagens kreditgivning regleras, men ifrågasätter nyttan med förslaget med hänvisning till regeringens parallella förslag om utökade sanktionsmöjligheter för (Ds 2013:17). Vidare anser föreningen att det inte är tillräckligt utrett om inte bättre ingripandemöjligheter för kan vara mer proportionellt och effektivt för att komma tillrätta med de problem som görs gällande kring bristande kreditprövningar. efterlyser en ändrad lydelse av lagens rubrik i vilken begreppet tillståndsplikt bör ingå för att tydliggöra lagens innehåll. De vill också att uttrycket viss verksamhet med konsumentkrediter genomgående byts ut till ordet konsumentkreditgivning. universitet pekar på att tillträdet till kreditmarknaden för företagen försvåras genom att man inför tillståndsplikt. Vidare framförs att det samband som görs gällande mellan behovet av ökat konsumentskydd och den redovisade förekomsten av snabblån inte ger intryck av att problemet är överhängande, ett samband mellan överskuldsättning och snabblån övertygar inte och det är svårt att se vad den föreslagna lagstiftningen ska tillföra. Fakulteten anser det inte heller klarlagt hur tillstånds- och rörelsereglerna ska förbättra kredittagarnas ställning jämfört med den befintliga lagstiftningen. vid framhåller vikten av en sund konkurrens på marknaden och att villkoren för kreditgivning är så likartade som de olika kreditformerna tillåter. avstyrker förslaget och anser att mindre ingripande åtgärder än att införa tillståndsplikt för kreditgivning till konsumenter bör prövas. Svensk Inkasso ser ett ökat behov av näringsrättslig reglering för denna typ av verksamhet, men anser att de föreslagna tillståndsreglerna bör inordnas i LBF. anser att det finns skäl att överväga att införa tillståndskrav för samtliga verksamhetsområden som endast kräver en anmälan till . Skälen för regeringens förslag: saknar till stor del tillsyn över sådan kreditgivning till konsumenter som tillhandahålls av företag utanför bankers och kreditmarknadsföretags verksamhetsfält. Det är en välgrundad bedömning att många av de nuvarande problemen med sådan kreditgivning beror på att tillsynsmyndigheterna saknar effektiva medel att ingripa vid missförhållanden. Av förslag som lämnades i rapporten och registrering framgår att de företag som ägnar sig åt verksamhet som inriktar sig på kreditgivning till konsumenter ska omfattas av en viss del av den lagstiftning som gäller för banker och kreditmarknadsföretag enligt LBF. Med anledning härav föreslogs att det skulle införas en ny företagsform för de företag som endast driver den typen av verksamhet, nämligen konsumentkreditföretag. En potentiell nackdel med förslaget var enligt själv att det kan uppfattas som förvirrande att det uppstår ytterligare en företagsform, se , , s. 16. Den nackdelen ansågs dock uppvägas av behovet av särskilda och enklare rörelseregler för att inte i alltför hög grad begränsa konkurrensen och möjligheten för nya företag att träda in på marknaden. Ett konsumentkreditföretag skulle t.ex. inte behöva uppfylla kraven på startkapital som gäller för banker och kreditmarknadsföretag (jfr 3 kap. 5–7 §§ LBF). Däremot skulle t.ex. kraven i 3 kap. 2 § LBF vara tillämpliga på konsumentkreditföretag, dvs. företaget skulle vara tvunget att ansöka om tillstånd för sin verksamhet. Regeringen anser att det är befogat att uppställa krav på tillstånd för de företag som driver verksamhet med konsumentkrediter, men med utgångspunkt i den analys av snabblånemarknaden som företagits framstår det inte som motiverat att reglera de aktuella verksamheterna under samma stränga krav som gäller enligt LBF för kreditinstitut, dvs. banker och kreditmarknadsföretag. I syfte att skapa ett högt konsumentskydd krävs regler för de aktuella företagens verksamhet, tillsyn över att reglerna följs samt möjligheter att ingripa vid överträdelser av reglerna, se (dnr 12-5723) s. 7, 9 och 11. Särskilda regler för och särskild tillsyn över banker och andra finansiella företag har funnits . Den särskilda regleringen i bl.a. LBF och tillsynen över de nämnda företagen ska framför allt främja ett stabilt och effektivt finansiellt system och upprätthålla marknadens funktionssätt, men också främja ett gott konsumentskydd. regleringen är dock inte i första hand inriktad på att skydda konsumenterna utan på att skapa ett stabilt finansiellt system med goda förutsättningar för konkurrens och hög effektivitet. Beträffande balansen mellan finansiell stabilitet och konsumentskydd anfördes i förarbetena till LBF att de regler som behövs av system- stabilitetsskäl är delvis av en annan natur än de som behövs för att skydda konsumenterna (prop. 2002/03:139). Att låta de regler som ställs upp av systemstabilitetskäl träffa de företag som behöver regleras av konsumentskyddsskäl kan därför slå fel och bli onödigt betungande. anfördes vidare att problem med aggressiv marknadsföring och överskuldsättning är mer eller mindre frekvent och återkommande beroende på bl.a. det allmänekonomiska läget och hushållens villighet att Mycket lite talade för att de relativt heltäckande tillståndskraven inklusive rörelseregler m.m. som gäller, på något sätt skulle bidra till skäligheten vid behandling av kunder vid sidan av den civilrättsliga och Det ansågs att konsumentskyddet i första hand skulle tas om hand av den civilrättsliga och marknadsrättsliga regleringen snarare än den näringsrättsliga. betydelsen ökat av näringsrättslig reglering som ett led i konsument- Syftet med en ny reglering av verksamhet med konsumentkrediter som kan ge ett högt konsumentskydd, uppnås enligt regeringens uppfattning på bästa sätt genom att reglera verksamheten med konsumentkrediter i en särskild lag där reglerna är särskilt anpassade för den typen av vid har ifrågasatt om lagstiftningsåtgärden är motiverad. har ifrågasatt om förslaget att ställa företagen under tillsyn är ett proportionellt och effektivt sätt för att komma tillrätta med de problem som görs gällande kring bristande Regeringen avser att ta ett helhetsgrepp för att stävja Antalet ansökningar hos KFM avseende snabblån ligger på en hög nivå. Mot bakgrund av detta gör regeringen bedömningen att en särskild lagreglering av företag som lämnar eller förmedlar krediter till konsumenter, särskilt s.k. snabblåneföretag, är både en motiverad och en proportionerlig åtgärd för att uppnå ett högt konsumentskydd, se avsnitt 6.4. Kammarrätten i och vid har efterlyst, en rubrik i vilken det ingår begreppet Lagrådet anför att lagens rubrik – även om den inte skulle bli heltäckande – tydligare bör ange att den nya lagen har ett avgränsat tillämpningsområde, främst jämfört med KkrL som fortfarande kommer att vara tillämplig på den verksamhet som avses med den föreslagna Lagrådet föreslår att lagen ges rubriken tillsyn över viss kreditgivning till konsumenter. Regeringen anser att en rubrik som innehåller begreppen tillsyn eller tillstånd skulle ge intryck av att lagen endast innehåller regler om tillsyn eller tillståndsplikt. Utöver reglerna Prop. 2013/14:107 om tillsyn och tillstånd införs genom den nya lagen emellertid även sanktionsbestämmelser och ett nytt näringsrättsligt regelverk som reglerar berörda verksamheter för att därigenom uppnå ett högt konsumentskydd. Lagen innehåller också ett antal förutsättningar som företaget måste uppfylla för att beviljas tillstånd till verksamhet enligt lagen. Den av regeringen föreslagna rubriken avspeglar tydligare att ett helt nytt regelverk för företag som lämnar vissa krediter till konsumenter införs. Att rubriken, såsom Lagrådet föreslår, skulle innehålla begreppet kreditgivning anser regeringen skulle bli i viss mån missvisande, eftersom lagen även reglerar verksamhet som avser förmedling av konsumentkrediter. Regeringens förslag: För att driva verksamhet med konsumentkrediter krävs tillstånd av . Tillståndsplikten omfattar företag som yrkesmässigt lämnar eller förmedlar vissa konsumentkrediter. Tillstånd får ges endast till ett svenskt aktiebolag eller en svensk ekonomisk förening eller ett motsvarande utländskt företag. Tillstånd behövs inte för 1. företag som har tillstånd enligt a)lagen om bank- och finansieringsrörelse, b)lagen om betaltjänster, eller c)lagen om elektroniska pengar, 2.företag som avses i 2 kap. 3 § första stycket 2–7 lagen om bank- och finansieringsrörelse, 3.statliga och kommunala myndigheter, eller 4.juridiska personer som driver verksamhet med konsumentkrediter i mindre omfattning utan vinstsyfte. Promemorians förslag överensstämmer i huvudsak med regeringens förslag. I jämförelse med promemorians förslag har tillämpningsområdet förenklats och förtydligats så att det framgår att lagens bestämmelser endast gäller för företag som behöver tillstånd enligt den nya lagen. Remissinstanserna: Flertalet remissinstanser tillstyrker förslaget eller har ingen erinran mot det. anser att en stärkt reglering av verksamheten i fråga torde minska problemen med överskuldsättning hos konsumenter och kan bidra till ett ökat förtroende för den finansiella sektorn. betonar angelägenheten av att beakta de ökade kostnader som det medför för företagen att införa tillståndsplikt, eftersom ökade kostnader kan försvåra inträde på marknaden. Man framhåller även att likartad verksamhet bör regleras på likartat sätt. välkomnar att fysiska personer genom lagförslaget förbjuds att driva yrkesmässig kreditgivning men efterlyser en redovisning för vad som ska anses vara yrkesmässig bedriven verksamhet. anser att aktörer som erbjuder säljkrediter med kort löptid och de som erbjuder olika former av avbetalningslösningar bör omfattas av tillståndsplikt, eftersom även 2013/14:107 avbetalningsköp är typiska konsumtionslån och riskerar att leda till överskuldsättning. Diskrepansen i regleringen är svårförklarlig och leder enligt bolaget till en osund konkurrensskillnad. regler om krav på ett rimligt eget gediget kapital i företagen. påpekar att inskränkningen i undantaget för ideell verksamhet till att inte omfatta utländska motsvarigheter kan vara direkt diskriminerande, att det är oklart vad som omfattas av begreppet förmedlare och att detta bör tydliggöras för att kunna bedöma kravens förenlighet med , samt tillämpningsområdet till att också omfatta förmedlare bidrar till en handelshindrande negativ effekt. Flertalet remissinstanser tillstyrker förslaget att utvidga tillstånds- plikten till att omfatta förmedling av konsumentkrediter. tionen anser att en definition av begreppet förmedla konsumentkrediter bör införas eller i vart fall annan ledning ges för bedömningen av vilka typer av företeelser som aktörer på marknaden kommer att behöva ansöka om tillstånd för. Vidare föreslår att företag som förmedlar en konsumentkredit från en kreditgivare som redan har