rfr · H10WRFR13 · 2014-03-01 00:00:00 — Det må vara socialt eftersatta grupper, invandrargrupper eller vilka ni än kan tänkas fundera över. Vi saknar data. När det gäller att ingen ofrivilligt ska utsättas för rök i sin omgivning ser det bättre ut med stöd av miljölagstiftning i ryggen förstås. WHO:s Framework Convention, FCTC, världens första hälsokonvention, är någonting som vi inom tobaksrörelsen lutar oss mycket tungt mot. Det finns många exempel som man kan plocka fram. I länder som relativt sent har infört miljölagar om tobaksrök har man sett drastiska förändringar i sjukdomspanoramat, till exempel i , och där man har 2013/14:RFR13 SOCIALUTSKOTTETS ÖPPNA KUNSKAPSSEMINARIUM DECEMBER 2013 sett att antalet sjukhusinläggningar för akut hjärtinfarkt kan minska med 20– genom denna enkla åtgärd. talade om och deras artikelserie. Man har också samlat en grupp experter från hela världen och bett dem resonera sig fram till vad som är mest angeläget och lättast att göra när det gäller att angripa NCD- problemet och NCD-sjukdomarna. Man betonar förstås vikten av ledarskap, prevention, behandling, internationellt samarbete med mera. Självklart kommer de fem prioriterade interventionerna och först av dem tobaksbegränsningar, men även de andra är viktiga, vilket visas på bilden. De föreslagna åtgärderna utvaldes med hänsyn till hälsoeffekter, kostnadseffektivitet, billig implementering och för att de bedöms vara politiskt och finansiellt genomförbara, vilket är inte minst viktigt. Därför vill vi lansera Tobacco Endgame – Rökfritt 2025. Vi menar att det finns en stark evidens för tobaksrökningens risker. Vi kan också se tillbaka. Jag kan själv se tillbaka på ett 50-årigt liv i medicinens tjänst. Det har varit fruktlösa försök att bota tobaksrelaterad cancer, hjärtsjukdom och kronisk lungsjukdom. Ingenting har hänt. Trots detta finns det ett mycket svagt stöd för tobakspreventiv forskning. Väldigt få forskare i ser sig som tobaksforskare. Jag gjorde en quick and dirty genomgång av forskningsanslag under de senaste tio tolv åren. Som ni ser är det en stor slagsida åt ett håll som i alla fall inte är tobakens. Vi inom Tobacco Endgame – Rökfritt 2025 menar att detta är ett realistiskt mål. Det skulle innebära slutet på en handlingsförlamning. Det går att lösa tobakskatastrofen, och det går att leva utan röktobak. Detsamma kan inte sägas om till exempel mat. Prevention är lösningen. startar det breda opinionsarbetet. Men vi fruktar att frivilligorganisationernas roll kan vara övermäktig, även om vi nu spänner våra krafter. Vi är beredda att driva saken, men vi behöver stöd. Ordföranden: Det är nu dags för som är professor vid . Han ska tala om den svåra frågan om individens ansvar kontra samhällets ansvar och möjligheter att ge stöd. , professor, : Jag tackar för inbjudan. I detta sammanhang representerar jag främst Svenska delegation för medicinsk etik. Det som jag ska tala om skulle man kunna kalla folkhälsoetik. Det ser jag i grunden som en fråga mellan stat och individ. Jag kommer här att hålla mig till två nivåer, den statliga nivån och vårdnivån, väl medveten om att det finns flera andra relevanta nivåer som civilsamhället i övrigt och så vidare. Men för tids vinnande lämnar jag det. Frågan är: Ska staten bry sig om eller alternativt lägga sig i hur människor lever sina liv? Är det verkligen statens roll? Eller ännu mer tillspetsat: Har man rätt att leva ett ohälsosamt liv, eller ska staten då ingripa? SOCIALUTSKOTTETS ÖPPNA KUNSKAPSSEMINARIUM DECEMBER 2013 2013/14:RFR13 I hälso- och sjukvårdsetiken ser vi ett spänningsförhållande mellan två diskurser, en nyare och en äldre. Den nyare har som sina valspråk autonomi och valfrihet. Patienten är en kund på en sjukvårdsmarknad och gör sina fria val utifrån förhoppningsvis ett upplyst och informerat samtycke. Den lite äldre diskursen som vi är lite mer vana vid utgår från en solidaritetstanke i samhället, nämligen att de friska ska ta hand om de svaga och att de rika ska ta hand om de fattiga på olika sätt genom omfördelning i samhället. Det är grunden för välfärdssamhället som bygger på omsorg och något slags positiv variant av paternalism. Vi läkare inom sjukvården är vana bara tänka på patientens bästa. Det är det enda som vi ska ha för ögonen utan andra sidoblickar. Vi har på ett bra sätt från hört att folkhälsans fördelning och bestämningsfaktorer huvudsakligen är av social art. Det finns utomordentligt bra studier på detta som visar en koppling mellan folkhälsa och grad av jämlikhet i ett samhälle. Slutsatsen, åtminstone för mig, är då rimligen att staten har ett ansvar för att minska ekonomiska och sociala skillnader om man vill göra någonting i grunden bra för svensk folkhälsa. Det är där det grundläggs. Sedan kan vi i vården göra vårt. Ett jämlikt och rättvist samhälle är också ett friskt samhälle. Det finns ovedersägliga bevis på att så är fallet. Folkhälsan har förbättrats kraftigt om vi ser tillbaka några decennier, främst beroende på samhällsutvecklingen, ekonomiska förbättringar för många människor, ökad utbildningsnivå etcetera, men också beroende på att människor tar ett stort ansvar när det gäller sin egen livsstil. Många har hörsammat de olika informationskampanjer och så vidare som har skett. Men tiden är nog förbi att predika hur många brödskivor som medborgaren ska äta. Detta olycksaliga exempel återkommer vi till jämt och ständigt. Det har dessutom visat att denna typ av interventioner inte gör särskilt stor nytta och till och med kan bli kontraproduktivt, och ännu mer i en antiauktoritär tid som vi faktiskt lever i, tror jag. Det måste till annat. har utomordentligt väl visat att utbildningsnivån har en avgörande betydelse. Att hälsoklyftorna har ökat måste vara ett politiskt bekymmer. Det kan vara gott och väl att folkhälsan är relativt god, men klyftorna ökar. Det kan inte vara okej. En del har velat lägga till en fjärde princip till prioriteringsplattform, nämligen ansvarsprincipen och att man ska prioritera efter hur människor lever sina liv. Det gör vi . Om man har en fönstertittarsjuka och är storrökare får man ofta nej i sjukvården till operation av den anledningen att vi på medicinska grunder vet att denna sjuka återkommer om två . Det är inte kostnadseffektivt och inte etiskt motiverat att göra en operation om patienten inte är beredd att dra sitt strå till stacken. Däremot har vi fått en lite mer komplex diskussion om exemplet rökstopp inför planerad kirurgi. Där vet vi att komplikationsfrekvensen kan halveras om vi kan få patienten att sluta röka före operationen. Från stöder vi helhjärtat att vi ska göra allt för att patienter ska 2013/14:RFR13 SOCIALUTSKOTTETS ÖPPNA KUNSKAPSSEMINARIUM DECEMBER 2013 Det har vi mycket att vinna på, både som patient och som samhälle. Men vi har en och annan som trots rökslutarstöd och trots höga ambitioner inte lyckas sluta röka. Ska man då inte få sin höft opererad? Där har vi från etikdelegationen sagt stopp och belägg. Vi ska inte börja med villkorad sjukvård i . Det kan dra oändligt långt. Vad är rimliga gränser? Ska en hängflygare inte få vård? Ska andra personer som utövar extrema sporter undantas, alltså riskbeteenden av olika slag? Det blir oerhört svårt att dra gränser för detta. Vi tycker att alla ska få vård efter behov, annars riskerar vi att bortse från orsaken till att människor påbörjar sina ohälsovanor av olika skäl och i olika sociala miljöer. Man kan inte alltid rå för allt man gör här i livet. Det finns bestämningsfaktorer som vi inte riktigt kan behärska. Därefter går jag över till vården. Vården har en enorm preventiv potential. Sjukdomar kan i stor utsträckning förebyggas. Vi tar upp fyra säkra områden där vi vet att vi kan göra stordåd om vi mobiliserar också sjukvården. Det femte kanske är det viktigaste, nämligen psykisk ohälsa. Men där skulle jag vilja säga att vi inte har särskilt bra metoder för preventivt arbete. Vi jobbar på och försöker utveckla detta. Men det är fortfarande ett vitt fält på kartan. kom med riktlinjer om så kallade vardagsnära metoder i sjukvården. Dock sade man inte hur skulle tas. Man ville att varje läkarbesök skulle innefatta ett samtal om levnadsvanor. Men det är inte riktigt gratis. Då måste man sluta prata om någonting annat, och vad är det som man då inte ska prata om? Det är alltså en prioriteringsfråga, och det var ingen prislapp satt på dessa riktlinjer. När är intervention lämplig? Vi har lite olika grupper av patienter. Vi har dem som har uppenbart dåliga levnadsvanor och som är sjuka eller har symtom. Vi har dem som också har dåliga levnadsvanor men som är friska. Och vi har dem som har okej levnadsvanor men som kanske ändå blir sjuka . Vilka grupper ska man tillfråga och arbeta med? Det är förstås en medicinsk fråga. Vi måste ha evidens för det vi gör. Men det är också en etisk fråga. Vi har följande fyra situationer: Grupp A: Patienten vill gärna prata levnadsvanor, och det vill doktorn också. Grupp B: Patienten vill gärna prata levnadsvanor, men det vill inte doktorn av någon anledning. Grupp C: Patienten vill absolut inte prata om sina levnadsvanor, men doktorn envisas med att göra det. Finns det risker i det av etisk art? Ja, det gör det. Grupp D: Varken patienten eller doktorn vill prata om dessa saker. Och det är naturligtvis det största problemet. Hur stora är dessa grupper? Vi vet från Vårdbarometern att grupp A och B, det vill säga där patienterna tycker att det är rimligt att man pratar levnadsva- SOCIALUTSKOTTETS ÖPPNA KUNSKAPSSEMINARIUM DECEMBER 2013 2013/14:RFR13 nor när man går till doktorn, utgör den absoluta majoriteten – , vilket inte är någon dålig siffra. Men är också ganska många medborgare, det vill säga att en fjärdedel inte tycker att det är okej att doktorn tar upp levnadsvanor. Varför de inte vill göra det vet vi faktiskt inte mycket om. Vi kan ha våra fantasier och spekulationer om det, men det finns ingen solid kunskap om detta. Varför vill inte doktorerna prata om detta – grupp B och D. Det är någonting som vi har tagit på allvar i , och med hjälp av stöd från driver vi ett levnadsvaneprojekt där vi försöker hitta metoder som är specialitetsspecifika och som passar. Det är inte detsamma att vara psykiater, rättsläkare eller kirurg. Det är olika metoder som behövs i olika kontexter. Vi har sju miljoner samtal i vården. Det är en oerhört stor potential. Vilken ände ska vi börja i? Man kan ge ett pragmatiskt svar. Vi kanske ändå ska börja bland de fyra fem miljonerna där båda vill? Det räcker, men det sker inte i en bråkdel av dessa samtal. Någon skulle kunna invända: Det blir väl orättvist? Det är ju de som finns i grupp C och D som kanske bäst behöver det. Ja, så är det nog. Men då får vi hitta metoder som är anpassade för den situationen, och där är vi inte riktigt lika duktiga. Dessa fyra principer har vi som grund för vårt arbete inom medicinen. Vad har de med detta att göra? Autonomi är vi mycket noga med i alla andra medicinska sammanhang. Man har alltid rätt att tacka nej till föreslagna åtgärder i sjukvården. Man har rätt att inte svara. Det gäller både frågor och formulär. Och man har rätt att få veta vad uppgifterna används till. Vi måste beakta respekten för patientens integritet även i folkhälsosammanhang. Det är inget undantag. Det handlar om att göra gott. Vi måste veta att de intentioner vi har faktiskt har potential att göra nytta. Annars är det bortkastat. Det måste vara lika evidensbaserat som allt annat vi gör. Så har heller inte alltid varit fallet. Det räcker inte med att tro och att ha god vilja och att det finns entusiaster här och där, utan det krävs solid vetenskaplig kunskap bakom. Egna värderingar får inte heller slå igenom alldeles för mycket. När det gäller principen om att inte skada är det lätt att kränka människor om man går för nära utan att de har bett om det. Det måste man beakta. Man kan lätt skuldbelägga människor och att personen i fråga tycker att han eller hon är en dålig människa som inte klarar att sluta röka och så vidare. Människor kan känna obehag eller till och med få sänkt självtillit om man ångar på alltför hett. Beträffande rättvisa har alla rätt till kunskap, verktyg och stöd för att förändra sina liv. Alla är nyckelordet. Hur ska man göra detta? Den som inte uppfattar att samtal om levnadsvanor innehåller många etiska frågor ska nog syssla med någonting annat. Detta är känslig materia om det ska bli bra. 2013/14:RFR13 SOCIALUTSKOTTETS ÖPPNA KUNSKAPSSEMINARIUM DECEMBER 2013 När det gäller informerat samtycke bör patienten ha rätt att på ett eller annat sätt tycka till i fråga om att det ställs frågor om levnadsvanor. Hur ska det då inhämtas att det är okej? Jag tycker att det är en stor skillnad om det är symtom relaterade till levnadsvanor eller ej. Om man har en patient med en långvarig besvärlig hosta och som är storrökare är det alldeles självklart att frågan om rökning ska ställas i ett väldigt tidigt skede av samtalet. Om man däremot möter en misshandlad kvinna på akuten är det inte särskilt relevant att fråga vad hon åt till frukost. Då är det direkt integritetskränkande att börja tala om totalt ovidkommande saker. Där kan vi börja tänka. har velat införa en generell screening, det vill säga att varje besök i sjukvården ska innehålla samtal om levnadsvanor. Det är faktiskt ett slags screening. Och det ställer mycket speciella krav på informerat samtycke när vi screenar i fråga om någonting annat, och det har vi inte riktigt beaktat i detta sammanhang. Till exempel debatten om kvalitetsregister tangerar också denna fråga. Man ska veta hur uppgifterna lagras, vem som har tillgång till dem, hur länge de kommer att sparas etcetera. Så sker väl aldrig ? Till slut: Det finns de som har hittat på att sätta ekonomiska sanktioner på detta, det vill säga att man antingen ger pluspoäng till en vårdcentral som pratar med folk om levnadsvanor, eller ännu värre att man drar av från deras budget om de inte gör det. Man sätter så att säga pengar på detta. Vi tror oss på goda grunder veta att ekonomistyrning av innehållet i läkarens arbete på detta sätt inte är någon bra idé. Det är varken effektivt eller rimligt att träda professionen förnär på det sättet. Det är väldigt tveksamt ur etisk synvinkel. Läkaren bör ha kompetens och mandat att avgöra när det är lämpligt att efterfråga levnadsvanor och på vilket sätt. Det är inte en fråga för landstings- och regionpolitiker. Hälsa dem där hemma. Beträffande maktens kontinuum vill jag säga följande: Vi som läkare har makt. Ni som politiker har makt. Betänk att vi lever längs ett kontinuum, alltifrån simpel information – saklig sådan – till ett erbjudande om insatser, över direkt påverkan. Man kan säga: Jag tycker nog att du ska, och så vidare. Det kan vara påtryckning: Akta dig, om du inte gör detta kommer det att sluta illa. Det kan vara över manipulation till villkor eller absoluta krav, som på ortopeden i . Det är en styggelse om vi villkorar vård. Vi får tänka oss för var på denna linjal som vi arbetar med de maktmedel som vi har till förfogande. Samtalet om levnadsvanor ska placeras i det medicinska mötet med ett intresse för den enskilda människan som grund. Vi måste göra skillnad på folk och folk. Vem är det jag har framför mig? Man kan inte börja med något maskinellt frågeformulärsbaserat arbete som behandlar alla som om de vore lika. Det gäller att använda auktoriteten med varsamhet. Jag ska slutligen hänvisa till som sade: Den som är stark måste också vara snäll. SOCIALUTSKOTTETS ÖPPNA KUNSKAPSSEMINARIUM DECEMBER 2013 2013/14:RFR13 Ordföranden: Då är det för som är professor vid som ska tala om mat och rörelse för hälsa och glädje. , professor, : Ett stort tack för förtroendet att få medverka här och tala om maten och rörelsen. Jag tog fasta på ett mejl från där det stod att vi ska vara åtgärdsinriktade. Mitt budskap är därför att det går att förändra livsstil med stora effekter på hälsan och att det lönar sig. Från vilken sida vi än tittar på det tycker jag att det lönar sig. Jag tänkte börja och sluta i . Tänk er ungefär 500 finska män och kvinnor. De är lite runda, framför allt om magen, och de har mycket diabetes i släkten. De har ännu inte diabetes, men när de äter mycket kolhydrater får de lätt lite högt blodsocker. Dessa personer delas in i två grupper, och på vårdcentraler och sjukhus får halva gruppen vid sju tillfällen av läkare, sjuksköterska, dietist och på ett ställe även av en sjukgymnast råd om både mat och rörelse. Kontrollgruppen får inte det men inbjuds också till hälsokontroller. Denna studie, som är en hörnsten i preventiv medicin, visade att man hade minskat risken för diabetes med i den grupp som hade fått råd om mat och rörelse. I kontrollgruppen var det 59 personer som fick diabetes, och i mat- och motionsgruppen var det 27. Det var alltså 32 personer i mat- och motionsgruppen som slapp få diabetes. Om någon tror att jag överdriver kan man titta på tabellen som visar hur fantastiskt mycket vi kan åstadkomma om vi verkligen lyckas hjälpa människor att ändra livsstil på ett bra sätt med bra matvanor och ökad rörelse. Vikten, midjemåttet, blodtrycket, blodfetterna, blodsockret gick åt rätt håll. Vad var det man sade? Man kämpade på med att försöka hjälpa dessa människor att gå ned i vikt. Vad är det? Om man väger ungefär och är betyder det drygt . Man pratade mycket om att inte äta så mycket animaliska fetter, att skifta från smör till olja, att dra ned på bacon och korv och byta kakor mot grovt bröd. Sedan var det detta med rörelse. , eller , var målet. Det som de flesta i denna undersökning ägnade sig åt var promenader. Undersökningen var slut efter fem . Men när det hade gått gick man in och tittade hur det gick för dessa båda grupper i ett lite längre perspektiv. Då hade den grupp som hade fått råd om mat och rörelse fortfarande lägre förekomst av diabetes. av oss som sitter här kommer att drabbas av en hjärt-kärlsjukdom. Om man redan är sjuk, lönar det sig då att ändra levnadsvanor? Vi kan titta på en enkel men fantastisk undersökning där 41 olika länder har gått samman och ställt frågor till nästan 19 000 människor som har fått sin första hjärtinfarkt eller svår kärlkramp. Man frågade: Vad 2013/14:RFR13 SOCIALUTSKOTTETS ÖPPNA KUNSKAPSSEMINARIUM DECEMBER 2013 fick du för behandling? Man frågade även: Fick du några råd om levnadsvanor? – det är en jättekort tid – hade de som hade sagt att de hade slutat röka efter hjärtinfarkten lägre risk att få en ny hjärthändelse . De som sade att de fick råd om både mat och rörelse och försöker att äta bättre och röra sig mer efter hjärtinfarkten hade halverat sin risk att bli sjuka igen. Tänk er att vi bor i i och har fått en första hjärtinfarkt och råkar hamna på det universitetssjukhus som visas på bilden och där det pågår ett experiment som en mycket speciell hjärtdoktor har dragit i gång. Hälften av oss får rådet att äta lite mer Medelhavslikt. Fyra gånger får vi samtal om mat av honom och hans dietist. De säger att vi ska äta mer lök och tomater och mycket gröna blad. Vi ska skifta från smör till olivolja, och vi ska äta mycket fisk, nötter och mandel. Denna undersökning är en klassiker som jag önskar att varenda verksam doktor kände till. Man fick nämligen avbryta den . Den skulle ha pågått , men man avbröt den av etiska skäl. Dessa etiska skäl är att hade bara 3 personer i kostgruppen fått en ny svår hjärtinfarkt och dött och 16 personer i den grupp som inte hade fått kostråd. Man avbröt den, och sedan fick alla kostråd. Vi kan se vilken kraft det finns i att äta hälsosammare. kom världens största primärpreventiva undersökning. Den är från . Tänk er 7 447 spanska män och kvinnor i övre medelåldern som är friska, men några har diabetes och några har lite högt blodtryck och höga blodfetter. Det är vanligt i den moderna världen. Dessa personer till tre grupper. Cirka 2 000 personer ska äta Medelhavsmat och får gratis olivolja – extra virgin. De ska ta ungefär en halv deciliter . Cirka 2 000 personer ska också äta lite Medelhavslik mat och får gratis valnötter, hasselnötter och mandel. Det ska vara en liten näve , . Cirka 2 000 personer blev kontrollgrupp. Till dessa personer sade man att de skulle äta vad de ville men att de skulle dra ned på allt fett. Det var inte så smart. Denna studie avbröts faktiskt också lite . När det hade gått såg man att i de båda kostgrupperna som hade fått bra råd om mat och hälsa kunde förhindra var tredje fall av stroke och hjärtinfarkt. Beträffande rörelse skulle det, om vi hade jättemycket tid på oss, vara roligt att berätta om tusentals nya studier som visar att det beträffande alla de sjukdomar som vi har talat om faktiskt finns ett samband, en koppling till att vi rör oss så lite . Utseendet på kurvan som visas på bilden är så viktig. Man kan tänka sig att vi längst till vänster sätter människor som rör sig minst, har sämst kondition eller är svagast i musklerna och att vi längst till höger har våra elitidrottsmän. Stapelns höjd handlar om risken att bli dement, få alzheimer, stroke, hjärtinfarkt, bröstcancer, depression – alla våra stora folkhälsoproblem. SOCIALUTSKOTTETS ÖPPNA KUNSKAPSSEMINARIUM DECEMBER 2013 2013/14:RFR13 Man ser nämligen i tusentals undersökningar som blir mer och mer välgjorda att de som är måttligt rörliga ofta har halverad risk för alla dessa stora folksjukdomar. Vi vet också att om vi kan få alla svenska skolbarn eller hela att röra sig lite mer blir effekterna på hälsan mycket stora. Vi har talat om . kom ett temanummer om fysisk aktivitet och hälsa. Där konstaterade man, mot bakgrund av den statistik som fanns, att ungefär vart tionde fall av förtida död orsakas av brist på rörelse. Det är lika farligt att sitta som att vara rökare. Det fanns så mycket spännande att läsa om i denna genomgång. Vi motionerar mer och mer i vår del av världen. Européerna motionerar mer och mer, framför allt i norra . Men vi toppar också världsstatistiken vad gäller antal timmar sittande. Det är inte så bra, för det finns 25 stora undersökningar som visar att sittandet i sig, oavsett motionsvanor, innebär en kraftigt ökad risk för många av dessa stora folkhälsoproblem, framför allt diabetes och hjärt-kärlsjukdom. Detta visades till exempel i där man gjorde en undersökning på nästan 9 000 män och kvinnor, och man följde dem . Då såg man att de som satt ned och tittade på tv hade kraftigt ökad risk att bli sjuka och dö i framför allt hjärt- och kärlsjukdom. Det blir så abstrakt med procenttal, så forskarna hjälpte oss att räkna på detta. De kom fram till att varje timme vi sitter framför tv:n förkortar livet . Är det mycket eller lite? Det är ganska mycket. Jag var inbjuden till ett annat seminarium och träffade några av er. Då sade seminarieledaren: Jag tror att vi sitter för mycket i . Vi har vetat att fysisk aktivitet påverkar blodfetter, blodsocker med mera, men vi visste inte att det handlar om sekundsnabba effekter. I undersökningen i hade 4 757 människor en accelerometer på sig som mätte både stillasittande och rörelse. Man såg att de som tog en bensträckare, och det räckte med en minut , hade lägre midjemått i snitt, finare blodfetter och lägre inflammatoriskt påslag, till exempel ett protein som heter CRP, som vi mäter i forskarvärlden. De hade också mycket bättre sockerbalans. Man gjorde sockerbelastning för att se hur de klarade av sockret, och de som brukade ta en bensträckare var mycket känsligare för insulin – och vi ska vara känsliga för insulin. Här finns det alltså hopp. Nästa gång vi flyger långt eller sitter stilla länge ska vi tänka på detta: En forskargrupp i har visat att en till två minuters bensträckare sänker våra fibrinogennivåer. Fibrinogen är ett klister i blodet som kan orsaka blodproppar. De sjunker med av bara en bensträckare. Det är ganska ny kunskap att det behövs så lite. Vi har säkert alla hört rapporteringen om svenska skolbarns studieresultat. Varje gång har jag tänkt att vi måste ha upp barnen på fötter. Det kommer så mycket ny forskning om sambandet mellan rörelse och kognition.