rfr · H10WRFR18 · 2014-06-02 00:00:00 — Vi tänkte att den måste ha funnits i deras liv. Men många beskrev att det var en aktör som de upplevde fanns till för Det var inte för dem. Det är väl till för de vuxna som knarkar eller har andra problem. Det kan inte vara för oss, sade de. Det är klart att den är till för dem. Om man har vuxit upp med våld och sexuella övergrepp är den en viktig aktör för att ge stöd. Men många av barnen i de här kvalitativa samtalen kunde inte beskriva att de hade sett, mött eller fått ta del av stöd från . Det kanske de hade fått, men de kunde inte beskriva det själva. Det här är en digital berättelse som en pojke som var med i arbetet har gjort. Berättelsen uttrycker lite av det jag just har sagt. Det är ett lotteri, ett lotteri med alltför liten vinstchans. Insatsen är en barndom. Potten är en förstående socionom, psykolog eller domare som lyssnar på barn och tar vara på din situation, din situation som utsatt. Jag har träffat runt 25 personer. Det har varit psykologer, socionomer och domare. Av dessa är det ungefär en femtedel som verkligen lyssnat, som tagit vara på det jag har sagt och som har försökt göra just min situation bättre. En på fem har gjort det alla ska göra. Resten har inte gjort det, trots deras utbildning och kompetens. De lyssnade inte. Förstod de inte? Eller ville de inte förstå? På myndigheter som socialen, BUP och domstolen har jag inte känt att de har lyssnat på mig. Det är barnen alla utredningar, förhandlingar och intriger handlar om. De är i centrum för konflikterna. Det är dem det handlar om. Varför lyssnar man inte på vad barnet själv vill? Om någon hade lyssnat på vad jag ville från början hade mitt liv antagligen sett helt annorlunda ut. har gått förlorade på grund av att man inte lyssnade på mig från början. Det som har varit går inte att förändra. Jag kan inte ställa tillbaka klockan, men jag kan förändra framtiden genom att göra denna film och strida för barns rättigheter. Jag ska tillägga att alla digitala berättelser – det finns fler på vår hemsida, – är gjorda helt och hållet av ungdomarna själva. Vi har alltså inte illustrerat åt dem. De har valt illustrationer, musik – om det finns – text och det de vill förmedla helt själva. Jag ska inte gå in mer på de andra rapporterna, men jag kan nämna dem kort. Vi hade en rapport om barn i arrest och häkte. har vi en om barn och unga med psykisk ohälsa. Om vi tittar på just skildras det också i de berättelserna att man har upplevt att tidiga insatser har saknats. De barn som vi har mött i arrest och häkte har varit med om svåra saker i barndomen. Men de beskriver att det är först när man själv blir utåtagerande som det händer något. Vi var också intresserade av om man i den situationen upplever att besöker en när man är i arrest och häkte, om det finns en beredskap för att bli emottagen när man kommer ut från en sådan situation. Det fanns inte direkt några röster om det heller. Det är också ett tecken att fundera över. När det gäller psykiatrin har jag mött barn som har varit inlagda i sluten psykiatri och som inte har kunnat släppas ut eftersom samverkan med inte har fungerat som den borde. Det har inte funnits någonstans dit de kan ta vägen. De har fått vara kvar på kliniken, vilket naturligtvis är helt oacceptabelt – för att ta ett exempel. Det är kvalitativa exempel. inte betyda att det alltid eller ofta fungerar på det sättet, men det är ändå tecken att fundera över. har vi också haft ett uppdrag tillsammans med som jag ska avrunda med att berätta lite kort om. Det är ett uppdrag från regeringen om att låta barn och unga få komma till tals när det gäller hur de tänker att skulle kunna bli mer tillgänglig för barn och unga, inte minst via webben. har vi pratat med barn och unga som har haft erfarenhet, eller borde ha haft erfarenhet, av . De har varit i olika utsatta situationer. Det här kan man också läsa på vår hemsida. Det här är några av de saker som barn och unga själva har tagit fram i samtalen med oss. Det är saker som de tycker vore viktigt att få veta som barn och ung. De vill få veta vad som är okej eller inte. Jag kommer att visa ett citat så att ni förstår vad det handlar om. De vill veta vilka rättigheter man har egentligen, när man är i sådana situationer. De ställer sig frågan: Vad är och gör ? Det vet man inte alla gånger. Hur får man kontakt med ? Många är också upptagna av att man har kompisar som är i väldigt svåra situationer. Hur kan man hjälpa en vän? Om man har det svårt vill man också veta om man är ensam om att ha det på det här sättet. Finns det andra som har det så? Och finns det exempel på att det går bra? Det här är en röst om den egna situationen och önskemål kring det: Nej, jag hittade faktiskt alla mina soc-papper kanske. Jag har tydligen haft utredningar redan när jag var . Jag hade ingen aning om det. Fråga: Hur tänker du om det? Jag blir skitarg. Det var inte okej. Det hade mina föräldrar gömt för mig. Det är ett exempel på att man vill kunna få mer kunskap om sin egen situation, om man är i åtgärder på olika sätt. Vilka är mina rättigheter? Det vet man inte alltid när man är liten. Det här ett citat om det, från ett annat barn: Det är vad man har för rättigheter och så där. Man har alltid fått höra: Jag är din förälder, jag ska bestämma över dig och jag får slå dig. Vad är till för? Vad tänkte du att kunde hjälpa till med? Tänkte du att de kunde hjälpa till med något särskilt? Jag trodde inte att de skulle kunna hjälpa till över huvud taget. Jag vet inte riktigt. Det är svårt att tänka . Jag trodde väl mer att de var för vuxna och hjälpte barn genom vuxna. Typ så tänkte jag väl, tror jag. Det är ett ganska typiskt citat från barn och unga. Hur kontaktar man soc då? Ja, jag undrar väl helt enkelt om barn själva har någon möjlighet att höra av sig till dem direkt, om det finns något nummer – det känns som att det inte finns något allmänt nummer dit man kan ringa – eller om man måste gå via andra organisationer, eller vad man ska säga. Det finns en väldigt stor okunskap om barn och unga har rätt att över huvud taget kontakta och hur man i så fall gör det. Sist men inte minst är det viktigt att kunna få kunskap på olika sätt. Och man nämner naturligtvis skolan som en arena där man gärna skulle vilja möta . Det gör man också på en del håll i . Det kanske är en konstig tanke, men de borde ta upp det i skolorna, att våld inte är okej. För det fick jag aldrig lära mig. Jag trodde att det var normalt. Jag tänkte att alla andra hade det likadant. Jag tänkte aldrig på att det var fel. Fråga: Tror du att man på något sätt hade kunnat få dig att förstå det när du var och hade behov av stöd? Ja, om någon hade kommit till skolan i ganska tidig ålder och förklarat att det här är och vi gör det här. Den sista bilden som jag visar handlar om barns syn på bemötande. Vi kommer tillbaka till bemötande. Vad tycker barn och unga är viktigt när de möter vuxna i en sådan situation? De barn vi har träffat pratar om hur man talar, att det är A och O – de måste kunna förstå det som man berättar om – och att man ska vara bara normal och vanlig, en människa. Vi kommer tillbaka till det här med att se mig också som en människa. De vill bli bemötta av en människa. Lyssna på mig, inte bara på föräldrar. Jag är jag och ingen annan. Min syster kanske hade problem. Det betyder inte att jag är samma person som hon – för att ta ett väldigt konkret exempel. Berätta, förklara och berätta igen! Det är svårt att ta in allt första gången. Och inte minst: Det är lika viktigt att man är tillgänglig på nätet som in real life. Det räcker inte att bara finnas där som myndighet; man måste också finnas där barn och unga finns. Barn och unga berättar att de googlar på saker när de söker hjälp. Om de när de googlar på olika typer av svårigheter som man kan komma på att googla på inte hittar myndigheter på sökindexen kommer de inte heller att hitta till myndigheten. Det var den sista bilden med barns röster. Tack för att jag fick vara med! Ordföranden: talare är , universitetslektor vid i . Hon ska tala om familjehemsutredningar och socialt arbete i praktiken. , i : Jag vill börja med att tacka för möjligheten att komma hit och tala om ett flerårigt forskningsarbete som finns dokumenterat i boken hem till ett utvalt barn som jag har skrivit tillsammans med min kollega från , med stöd från . Syftet med forskningen var att beskriva, undersöka, analysera och diskutera familjehemsutredningar i teori och praktik samt att bidra till att upptäcka problem, dilemman och möjligheter i socialt arbete inom detta fält. Det är ett brett syfte som har sin utgångspunkt i det vi inledningsvis fann, nämligen ett område som var outforskat såväl i som internationellt. Det var svårt att hitta referenser över huvud taget som beskrev det arbetet i teori och praktik. I har vi Kälvestenmetoden, eller -modellen, och Pridemodellen som är en importprodukt från . De var de mest använda och etablerade metoderna i då vi började vår forskning, men det fanns lite kunskap och lite dokumentation om vad de här metoderna faktiskt består av och hur de ska användas. Det fanns stor variation i användningen av olika metoder i kommunerna. Det var en väldigt svåröverskådlig mångfald som krävde sitt för att försöka få någon som helst överblick över den. Det är ett område som har rönt mycket kritik från granskande myndigheter . Det återspeglas i många statliga utredningar sedan Källan till en chans kom 2005 och fram till den nu aktuella utredningen om översynen av LVU. Det har lett till att 2008 fick ett regeringsuppdrag att göra en systematisk kunskapsöversikt över utrednings- och bedömningsinstrument internationellt. Uppdraget handlade om att söka efter evidensbaserade metoder internationellt, och bakom detta fanns en förhoppning om att det skulle gå att hitta metoder som kunde visa på evidens i förhållande till framgången i placeringen. Kunde det finnas en metod som var bättre än någon annan, och evidens för detta? När det gällde de svenska modellerna skrev att ingen av de två metoderna har något starkt forskningsstöd. Man fann inte heller någon evidensbaserad metod internationellt. Detta blev utgångspunkten för som i stället påbörjade arbetet med ett nytt instrument för den initiala bedömningen som heter BRA-fam och som har blivit klart alldeles för spridning i landet. Dessa utgångspunkter utmanade oss i vår forskning. Vi har grävt djupare in i Pride- och Kälvestenmodellerna i flera olika avseenden. Vad har de för ursprung? Hur har de spridits och implementerats? Vad innehåller de? Vad är syftet? Vad finns det för material? Vad finns det för redskap för praktiken? Vilka teoretiska grunder vilar de på? Är de aktuella fortfarande? Är de relevanta i förhållande till aktuell forskning? Vi har också intervjuat erfarna socialsekreterare och gjort observationer i så kallade tolkningsmöten samt intervjuat nyckelpersoner som har funnits med i utvecklingen. Kälvestenmodellen var den av modellerna som hade dokumenterad forskningsgrund, och det är den jag fokuserar på vidare. Den har sitt namn efter som vi inte tvekar att tala om som pionjär inom socialt arbete och som en av de skickligaste forskarna om barn och familjer i . Men vi fann att hennes gärning var bortglömd och även ignorerad. Frågan varför behövde förstås ställas. Jag återkommer till den. Forskningen som ligger till grund för Kälvestenmodellen bedrevs på Barnbyn där var draglok tillsammans med , med flera. Detta är några boktitlar från : Barn och familjer – Metodutveckling i fosterbarnsvård av , Kellberg, Moberg-Hovmark, och och – En handledning i intervju- och tolkningsmetodik av Kälvesten och . Det var stora kvantitativa och kvalitativa undersökningar som gav mycket omfattande kunskap om barns och föräldrars villkor och även om familjehem. var mycket engagerad för utsatta barn, och hennes teoriutveckling och forskningsmetodik i de intervjuer som gjordes i forskningsprojekten på Skå översattes i samarbete med praktiker till redskap för praktiken. Det var dels en familjeintervju, dels metodiken i hela förfarandet i familjehemsutredningar. Hon utbildade själv utbildare och handledde och analyserade material för att implementera kunskaperna. Detta finns dokumenterat utifrån ett fyraårigt utvecklingsarbete i där handledde ett omfattande metodutvecklingsarbete tillsammans med praktiker. Själva modellen dokumenterades i en lärobok som heter . Det finns många varianter på Kälvesten, men när vi talar om modellen i detta sammanhang är det ursprungsmodellen det handlar om. Modellen – när den tillämpas enligt intentionerna – innebär fyra faser i en omfattande utredning: kontaktfasen, orienteringsfasen, intervjufasen och uppföljningsfasen. Själva kärnan är familjeintervjun där två intervjuare är engagerade, en med vardera parten i en familj, utifrån en omfattande intervjuguide som alltså har sitt ursprung i Kälvestens forskningsintervjuer. Intervjuerna tolkas av en utomstående tolkare. Det handlar alltså om utredningar som är grundade i vetenskap och beprövad erfarenhet. Om man följer manualen och om man följer de ursprungliga intentionerna, de olika faserna, handlar det om att få omfattande och systematiska utredningar som ger djupa kunskaper om framför allt familjeklimat men också materiella och andra förutsättningar för att ta emot ett barn. Vi menar att Kälvestenmodellen tillgodoser många av de krav som vi talar om när det gäller evidensbaserad praktik. Men varför var forskningen då bortglömd och ignorerad? Modellen lever i praktiken, men själva forskningsbakgrunden talas det inte om särskilt ofta längre. När det gällde glömskan tolkade vi det som en fråga om genus. stod i skuggan av den kände Skådoktorn . Hon tog också ställning i den tidens vårdideologiska debatt på ett sätt som inte gjorde det lättare för henne. finns det föreställningar om och det talas mycket om att Kälvestenmodellen skulle vara föråldrad, något som vi på olika sätt, med hjälp av forskning om familjeteori och annat, har visat inte stämmer. Det finns mycket okunnighet och mytbildning om modellen som orsaker till glömskan. Som sammanfattning av resultat i denna del av vår forskning säger vi att vi har en berättelse om framsteg, en kunskapsgrund i att vara stolta över och som har burits av professionen genom decennier. var med och utbildade de som sedan har utbildat vidare och burit upp denna kunskap. Kälvestenmodellen har överlevt i praktiken och används fortfarande by the book i många kommuner. Men den kritik som har riktats mot den här typen av utredningsarbete är förstås inte heller obefogad. Det finns skillnad i ambitionsnivåer i kommunerna med stora brister och en svåröverskådlig mångfald långt ifrån de ursprungliga modellerna. Detta är förstås inte något som vi ska vara stolta över. Men vi vill framhålla att det är viktigt att värna om den unika svenska kunskapsgrund som finns i Kälvestenmodellen och i den beprövade erfarenheten hos erfarna praktiker. Ordföranden: hälsar , professor på i välkommen fram. Han ska tala om socialt utsatta barns utveckling. , i : Tack för inbjudan! Det som jag kommer att säga baseras huvudsakligen på studier av hela den svenska befolkningen i olika födelseintervall. Vilka är de socialt utsatta barnen? Jag och mina kolleger på har gjort en lång rad studier av självmord bland unga människor och bland unga vuxna. På bilden som jag visar har vi topplistan. Detta är relativa risker. Normalbefolkningen har 1. Om en grupp har 2 är det fler, och där någonstans börjar vi tala om höga överrisker. Om vi är över 5 är det mycket höga eller till och med extrema överrisker. De barn som hamnar i samhällets vård ligger också allra högst upp på den här listan. Bland barn som växer upp i fosterhem är det sex gånger vanligare med självmord i ung vuxen ålder jämfört med andra barn. Det går ganska dåligt för socialt utsatta barn, oavsett vad vi tittar på. Vi kan se på barn från familjer med långvarigt eller återkommande socialbidrag. Ni kan se på bilden att oavsett om det är självmordsbeteende, missbruk, kriminalitet eller vad det än är har vi mycket höga överrisker jämfört med andra barn. De barn som vi tar hand om under större delen av deras barndom, de som växer upp i fosterhem, går det ännu sämre för. Om vi tittar på självmordsbeteende har ungefär var sjätte, var sjunde flicka som har vuxit upp med samhället som föräldrar varit inlagd på sjukhus för självmordsförsök Om vi tittar på dem som vi tar hand om som tonåringar är vi uppe i en av fyra eller en av fem – också flickor. Om vi tittar på de barn som vi har tagit allra störst ansvar för, där vi egentligen har låtit samhället bli föräldrar eller ha ansvaret för föräldragärningen , ser det inte särskilt bra ut. Man säger sig alltid att vi ju inte vet hur det hade gått om vi inte hade ingripit. Det är helt riktigt. Men mina kolleger i olika länder som har försökt besvara hur det i så fall hade gått har egentligen inte hittat några exempel över huvud taget på positiva långsiktiga effekter – oavsett hur man än har konstruerat jämförelsegruppen, oavsett vilka statistiska metoder man har använt. Mina kolleger i säger om vanlig standardiserad familjehemsvård eller institutionsvård utan några försök till förbättringar att ska man inte hoppas på några utvecklingsvinster med tanke på hur vården ser ut . Däremot får barnet ett bättre skydd. Och det är självklart väsentligt. Men här i , oavsett vad vi tittar på – psykisk ohälsa, kriminalitet eller mortalitet – går det sämre för de barn som vi tar hand om under större delen av deras barndom än för barn som växer upp hemma i de 2–fattigaste familjerna, de socialt mest utsatta familjerna. Vi forskare letar efter riskfaktorer som vi kan påverka. Det är väl intressant att kön är en riskfaktor, men det kan vi inte göra någonting åt. När det gäller vad som är den starkast påverkbara riskfaktorn för de här barnen har vi väldigt klara besked från svensk befolkningsforskning. Det är skolmisslyckanden. De här barnen klarar sig väldigt dåligt i skolan. Vi kan på den tabell som jag visar här se att av barn som växer upp i familjer med mycket socialbidrag eller i fosterhem klarar majoriteten av pojkarna sig dåligt. De får inga betyg, ofullständiga betyg eller tillhör den sämsta sjättedelen i befolkningen. Mycket få kommer över medel. Det går lite bättre för flickorna, men inte mycket. Om vi tittar på hur betyg och även utbildning stämmer överens med barnens begåvning – vi har nämligen data på pojkarna från mönstringen – ser vi att barn med socialt utsatt bakgrund får radikalt sämre betyg i skolan än andra barn med samma begåvning. De får också sämre utbildning än andra barn med samma begåvning. Även där är det stora skillnader. De får också sämre utbildning än andra barn med samma betyg. De blir alltså lurade på konfekten om. Vi har gjort ganska djupgående analyser för att se varför de barnen klarar sig så dåligt i skolan. Vi hittar inte mycket som förklarar det. Att de till exempel har föräldrar som har ett kraftigt missbruk eller en psykisk sjukdom har inga samband över huvud taget med deras skolbetyg. Vi har gjort analyser för att se hur mycket den höga frekvensen av skolmisslyckanden förklarar de höga överrisker för ogynnsam utveckling som de har. På tabellen som jag visar kan vi se barn med långvarigt socialbidrag. Den vänstra, ljusblå stapeln är relativa risker. De här barnen har fem gånger högre risk för allvarlig kriminalitet i ung vuxen ålder jämfört med andra barn. När vi tar bort den statistiska effekten av att de har klarat sig så dåligt i skolan sjun- ker de väldigt höga, extrema staplarna till nästan hälften. Det är mycket ovanligt att man i befolkningsstudier med epidemiologisk analys hittar en enda riskmarkör som förklarar så här mycket. Vi börjar närma oss sambandet mellan rökning och cancer. Vi gör också analyser av bara socialt utsatta barn, alltså när vi inte jämför dem med normalbefolkning, och tittar på vilka faktorer som verkar öka risken för att det går dåligt för dem. Den enda faktor vi hittar, oavsett vad vi tittar på, som har ett konsistent och starkt samband med att det går dåligt för dem är att de har misslyckats i skolan. De faktorer som vi traditionellt tänker ska ha stort utslag, som att mor eller far har missbruksbakgrund eller en psykisk sjukdom, har ingen eller väldigt liten betydelse – inte heller mammans utbildning. När det gäller fosterbarn spelar inte heller ålder vid placering, alltså de som har varit i vård, någon roll. Likadant blir det om vi vänder på steken. Vad är det som förutsäger att det går bra för de här barnen? Det är att de inte misslyckas i skolan. Det är den enda faktorn som har ett konsistent och starkt samband med att det går någorlunda hyggligt för dem. De behöver inte ha klarat sig bra i skolan, men de får inte ha misslyckats. Återigen har de faktorerna som vi traditionellt brukar sätta i samband med att det går dåligt eller bra för barn ingen större betydelse i våra analyser. Jag ska säga någonting om hälsa också. Detta är inte en befolkningsstudie. Det är en gjord studie i där vi gjorde systematiska hälsokontroller på 120 barn som aktualiserades av för eventuell dygnsvård. En skolöverläkare undersökte samtliga barn enligt en viss procedur. Han fick skriva 94 specialistremisser. Vartannat barn fick minst en remiss, och han har enbart tittat på somatisk hälsa. Om vi inte hade gjort undersökningarna är det sannolikt att de allra flesta av ohälsotillstånden inte hade upptäckts utan hade följt med barnen in i samhällelig vård. Vi har också gjort studier på barn som befinner sig i vård och finner att det finns mycket av oupptäckt, och behandlingsbar, somatisk ohälsa bland de barnen. Det är också radikalt sämre vaccinationstäckning bland barn som har varit i vård jämfört med andra barn. På den sista bilden kan ni se vad som är möjligt för er som politiker att göra för att förbättra inte bara de här barnens framtidsutsikter utan också deras liv, deras dagliga liv. Många av mina kolleger i forskarvärlden säger att det första steget blir att nationellt fastslå en minimistandard för hälsoomhändertagandet. Likadant behövs en minimistandard för hjälp och stöd i skolan. Det är orimligt att det är upp till varje enskild kommun och att det är upp till varje enskild socialsekreterare att bestämma det. De här barnen får ett radikalt sämre hälsoomhändertagande än andra barn, och de får också sämre hjälp i skolan än andra barn som har samma förutsättningar för att klara sig. De här barnen realiserar inte sin potential i skolan. När det gäller placerade barn är situationen så illa att många av mina kolleger och jag undrar om det inte är dags att fundera i termer av en rättighetslagstiftning, av typ LSS, rättighet att få en hälsokontroll till exempel, rättighet att få en koll på om man har misslyckats tidigt i skolan, till exempel när man är åtta eller . Vi vet ganska väl vilka komponenter som ska ingå i den minimistandarden för att det ska ge effekt. När vi har klarat det någorlunda hyggligt kan vi ta itu med lite svårare saker. Ordföranden: så mycket för det. Innan paus har vi två föredragshållare kvar, det är , utvecklingschef socialt arbete hos SSR och , socialpolitisk strateg hos Vision. , : Tack för att vi får vara här, vill jag börja med att säga. Jag representerar akademikerförbundet , som är ett fackförbund och en professionsorganisation som organiserar av landets socionomer. Vi har en god bild av hur det ser ut och är bekymrade över den höga personalomsättningen som hindrar våra socialsekreterare att göra det de skulle kunna göra. Vi har fått målande beskrivningar här av våra medlemmar och My av hur komplext och svårt det här arbetet är och vilka krav det faktiskt ställer på kompetens. Jag tänker prata om arbetsbelastning, personalomsättning och en alternativ karriär som specialistsocionom som ett sätt att få fler att stanna i yrket. Vad är då problemet? Jo, det allra svåraste arbetet med att utreda barn som far illa och det mest grannlaga arbetet utförs av dem som är nyast och minst erfarna i yrket.