rfr · H10WRFR10 · 2014-04-10 00:00:00 — Det var parlamenten som en gång beslutade att det egna landet skulle gå med i EU och sedan överlät nödvändig beslutskompetens, i enlighet med sitt lands konstitutionella bestämmelser.136 Även vid varje fördragsändring har det krävts att samtliga nationella parlament godkänner det nya fördraget,137 liksom vid anslutning av nya medlemsstater.138 Genom Lissabonfördraget har som framgått de nationella parlamenten getts en tydligare roll i EU-samarbetet. Denna utveckling har ställt krav på den svenska att utveckla sin organisation för att vara bättre anpassad till EU-arbetet. Hegeland har sålunda pekat på att svaga ställning inom den traditionella utrikespolitiken återspeglas i hur arbetet i är organiserat.139 arbete med EU-frågor har mot denna bakgrund utvecklats i flera steg sedan inträde 1995 och intar nu ett slags mellanläge mellan utrikes- och inrikespolitik.140 Ett steg togs efter riksdagsvalet då ett nytt första stycke infördes i nuvarande 10 kap. 11 § regeringsformen (RF), varigenom regeringens skyldighet att informera och samråda med i EU-frågor gavs ett eget grundlagsskydd, vid sidan av den övriga utrikespolitiken. Genom grundlagsrevisionen 2010 lyftes regleringen över i ett eget lagrum, 10 kap. 10 § RF. Från början, av EU-medlemskapet, var det i första hand som var forum för EU-frågor. är liksom utrikesnämnden ett organ för samråd mellan och regeringen, där regeringen ska redogöra för sina förehavanden på den internationella arenan. Ju mer omfattande EU-arbetet har blivit, desto viktigare har det ansetts vara att även fackutskotten involveras i EU-arbetet. genomfördes ytterligare en reform, som syftade till att förlägga tyngdpunkten av EU-arbete till utskotten, i synnerhet det löpande arbetet.141 Av 10 kap. 4 § riksdagsordningen (RO) framgår därför att utskotten ska följa arbetet i EU inom sina ämnesområden samt att regeringen ska överlägga med utskotten i de EU-frågor som utskotten bestämmer, om minst fem ledamöter i utskotten begär det. Utskotten ska vidare bereda ärenden då olika samrådsdokument har överlämnats från EU i enlighet med det tidigare 136Se Warnling-Nerep, & Reichel (2011), s. 258. Se även m.fl. (2010), s. 32 f. 137Se artikel 48 i tidigare . Sedan Lissabonfördraget finns en möjlighet att vid mindre ingripande ändringar använda ett förenklat ändringsförfarande, där de nationella parlamenten enbart har en rätt att lägga in ett veto , artikel 48.7 FEU. Se vidare (2010), s. 33 f. 138Artikel 49 FEU. 139Se Hegeland (2006), s. 13. 140Se Hettne & Reichel (2012), s. 61. 2005/06:KU21 i en ny tid. nämnda Barrosoinitiativet (t.ex. s.k. grön- och vitböcker), liksom ärenden om subsidiaritetsgranskning av EU:s lagstiftningsakter (10 kap. 5 och 6 §§ RO). är det dock regeringen ska samråda med om hur förhandlingar ska föras inför besluten som fattas i rådet och (10 kap. 10 § RO). Vidare har en tjänsteman som är fast stationerad i , med kontor i lokaler.142 Olika enheter inom kommer i kontakt med ett förslag till nya EU-lagstiftningsakter i olika skeden. Som redovisats ovan vänder sig regeringen till olika organ i vid olika stadier av processen. första kontakt med ett initiativ till ny EU-lagstiftning kan dock komma , genom att kommissionen översänder grön- och vitböcker och andra EU-dokument. Samtliga grön- och vitböcker, liksom de övriga dokument som talmannen beslutat om, bordläggs i kammaren och hänvisas därefter till berört utskott (10 kap. 5 § RO). Regeringen ska enligt 10 kap. 3 § RO informera om sin syn på de dokument som regeringen bedömer som betydelsefulla. Utskotten kan även själva inhämta upplysningar från regeringen och andra myndigheter (10 kap. 5 § och 4 kap. 11 § RO). Utskotten bestämmer själva hur noggrann behandlingen av EU-dokumenten ska vara. Utskottens behandling av ärendet redovisas i ett granskningsutlåtande143 som anmäls och bordläggs i kammaren, varvid en debatt kan hållas. Ärendet avslutas med att kammaren fattar beslut om att utlåtandet läggs till handlingarna (10 kap. 5 § RO och de däri angivna hänvisningarna). Efter beslut i kammaren skickar kammarkansliet utlåtandet till EU-samordningen i och antecknar beslutet i sänder också utlåtandena i riksdagsdirektörens namn direkt till kommissionens generalsekretariat för kännedom tillsammans med en sammanfattning på engelska.145 Nästa tillfälle för att komma i kontakt med den blivande EU- rättsakten är när det har formulerats ett utkast till ny lagstiftningsakt, då ska utföra sin subsidiaritetsprövning. Ärendena fördelas till utskotten på motsvarande sätt som vid ovan beskrivna hantering av grön- och vitböcker etc. (10 kap. 6 § andra stycket RO). Även vad gäller dessa ärenden ska regeringen informera det utskott till vilket ärendet hänförts om sin uppfattning i subsidiaritetsfrågan (10 kap. 6 § tredje stycket RO). Om utskottet anser att utkastet strider mot subsidiaritetsprincipen ska utskottet lämna ett prövningsutlåtande146 till kammaren med förslag om att ska lämna ett motiverat yttrande till , rådets och kommissionens ordförande. 142 Se arbete med EU-frågor – Rapport från , 2010/11:URF2, s. 42. 2011/12:KU5 Förbindelserna mellan Europeiska kommissionen och de nationella parlamenten, s. 11. 144Se s. 17. IPEX står för Interparliamentary EU information exchange och är en plattform för ömsesidigt utbyte av information mellan de nationella parlamenten och om frågor som rör EU. 145Ibid, s. 18. 146Se utlåtande i bet. 2011/12:KU5 Förbindelserna mellan Europeiska kommissionen och de nationella parlamenten, s. 11. Samma sak gäller om minst fem ledamöter av utskottet begär det. I annat fall ska utskottet anmäla genom protokollsutdrag till kammaren att utkastet inte strider mot subsidiaritetsprincipen (10 kap. 6 § fjärde stycket RO). I den svenska tolkning av sitt uppdrag i subsidiaritetsprövningen har en betydelsefull distinktion gjorts mellan yttranden avseende subsidiaritetsprövningen och de ovannämnda granskningsutlåtandena om vit- och grönböcker etc. I fråga om granskningsutlåtanden syftar behandling av EU-dokumenten till att redan i ett tidigt skede av EU:s beslutsprocess skapa debatt kring och förankra EU-frågor i . Det innebär att även tar ställning i sak till de frågor som berörs i EU-dokumenten. Detta har emellertid inte ansetts medföra att i någon rättslig mening binder vare sig regeringen eller själv vid en viss ståndpunkt. Det är i stället fråga om preliminära synpunkter av konstitutionellt oförbindande karaktär.147 När det gäller subsidiaritetsprövning, å andra sidan, prövar kommissionens utkast till ny lagstiftning, dvs. då lagstiftningsprocessen har lämnat det tidiga, preliminära stadiet. KU har härvid betonat att prövningen enbart ska handla om att fastställa på vilken nivå, unionsnivå eller någon nationell nivå, den föreslagna åtgärden ska ske, inte huruvida den föreslagna åtgärden ska företas eller inte.148 I den nuvarande ordningen skiljer sig alltså granskningsutlåtanden, vilka används för att redovisa syn på grön- och vitböcker (10 kap. 5 § RO), från de prövningsutlåtanden som används för att redovisa yttranden i subsidiaritetsprövning (10 kap. 6 § RO), genom att i det senare fallet inte tar ställning till innehållet i den föreslagna rättsakten i sak.149 Den s.k. har föreslagit en ändring av regelverket, så att även ska uttala sig om sakinnehållet i de utkast till lagstiftningsakter som behandlas. Detta skulle, enligt utredningen, bättre överensstämma med hur andra nationella parlament i EU arbetar, och det sätt på vilket såväl kommissionen som förutsett att samarbetet parlamenten emellan bör utvecklas.150 Enligt vår uppfattning vore detta en välkommen förändring. I samband med den subsidiaritetsprövning som utför av förslag till nya rättsakter bör även överväganden rörande förslagets lämplighet i sak kunna framföras.151 En annan sak är om, och i så fall hur, dessa synpunkter ska förmedlas till unionen. 2005/06:KU21 i en ny tid, s. 20 f. 2009/10:KU2 Tillämpningen av Lissabonfördraget i , s. 13. 149Se utlåtande bet. 2011/12:KU5 Förbindelserna mellan Europeiska kommissionen och de nationella parlamenten, s. 1. 150Se arbete med EU-frågor – Rapport från , 2010/11:URF2, s. 23 och 64 f. Se även m.fl. (2010), s. 48. 151Av förslag framgår att ändringen i RO skulle införas i 10 kap. 5§, dvs. det lagrum som behandlar granskningsutlåtanden över grön- och vitböcker, se arbete med EU-frågor – Rapport från , 2010/11:URF2, s. 143. Det skulle föra det för långt att inom ramen för denna utredning presentera något mer detaljerat förslag om lagändringar, men för vår del förefaller det mer naturligt att utvidga omfattningen av de prövningsutlåtanden om subsidiaritetsgranskningen yttranden bör naturligtvis inte utvecklas så att de utgör en kompletterande kanal i förhållande till EU-lagstiftaren, så att aktivt inträder i det dagliga EU-arbetet vid sidan av regeringen. En sådan utveckling skulle äventyra såväl förutsättningarna för att föra ut sin ståndpunkt på ett effektivt sätt som den parlamentariska relationen mellan riksdag och regering internt. Detta bör dock inte hindra från att ha en åsikt om förslagen till lagstiftningsakt i deras ursprungliga form, innan förhandlingarna i rådet har kommit i gång. Tvärtom skulle ett tidigt ställningstagande från om förslagens innehåll i sak kunna stimulera riksdagsutskotten att närmare sätta sig in i förslagen på detta stadium för att sedan, via regeringen, följa utvecklingen i förhandlingarna. Ställningstagandet skulle inte behöva vara mer kategoriskt än att det ger regeringen tydliga signaler om vilka ramar anser att förhandlingarna bör hålla sig inom. Ett sådant förfarande skulle förmå att tidigt klargöra sin inställning, så att senare politiska låsningar kan undvikas.152 Vad som i detta läge är lämpligt att framföra direkt till kommissionen kan dock som sagt vara en annan fråga. Det bör också understrykas att en mer ingående prövning i sak bör prioriteras i ärenden där det finns risk för framtida politiska låsningar. Tanken är inte att arbete ska ändras i grunden. riksdag är som redan påpekats det parlament i som har varit allra mest aktivt när det gäller att lämna motiverade yttranden om att subsidiaritetsprincipen inte respekterats. Sedan de nya reglerna infördes fram till utgången av 2012 hade riksdag översänt 33 motiverade yttranden till unionen, vilket motsvarar av de granskade EU-förslagen. 20 av 33 trettiotre yttranden översändes , 2011 och 3 . var det bara , och som kom i närheten av att vara lika aktiva som då de skickade in 7, 6 respektive 5 yttranden.153 fördubblade riksdag antalet översända motiverade yttranden medan andra parlament låg kvar på ungefär samma nivå som . Detta ledde till att återigen toppade listan med 20 yttranden medan Sénat kom på andra plats med 7 yttranden och Bundesrat kom på tredje plats med 5 yttranden.154 I denna studie har det inte varit möjligt att beakta 2013, men i skrivande stund () har sammanlagt 13 motiverade yttranden från regi- som görs enligt 10 kap. 6 § RO än att införa en ny form av granskningsutlåtande i ett senare skede av processen. 152 Hettne & Reichel (2012), s. 91. 153 KOM(2012) 373 slutlig s. 4 och bilagan s. 11 f. 154 KOM(2013) 565 slutlig s. 4 och bilagan s. 9 f. samt KOM(2013) 566 slutlig s. 3 f. strerats, vilket antyder att trenden med ett relativt högt antal motiverade yttranden består. 6.2.2 regler och riktlinjer för subsidiaritetsprövningen I har beslutat sig för en ordning för handläggning av subsidiaritetsprövningar enligt vilken det riksdagsutskott som ansvarar för de materiella frågor som ett utkast till lagstiftningsakt från unionen behandlar även har hand om subsidiaritetsprövningen av detta utkast. Av alla utkast som översänds till från EU görs en fullständig prövning, och tillämpar således inget förenklat eller preliminärt förfarande för att skilja mellan utkast där subsidiaritetsaspekter aktualiseras och sådana som är helt okontroversiella.155 Utskottet som ansvarar för prövningen har rätt att begära ett utlåtande från regeringen och från andra utskott om dessas syn på ett förslags överensstämmelse med subsidiaritetsprincipen. Vid analysen av förslagen kan utskotten antingen se till förslaget som en helhet eller fokusera på särskilda bestämmelser i förslaget.156 () har anförtrotts uppgiften att övervaka hur subsidiaritetsprövningarna genomförs. Som en del av detta har KU sett det som sin uppgift att även försöka se till helheten av alla förslag som EU-lagstiftaren kommer med för att se om dessa, trots att de sedda var för sig förefaller okontroversiella, möjligtvis sammantaget kan ha effekter som påverkar balansen mellan unionen och medlemsstaterna på ett sätt som kan anses strida mot subsidiaritetsprincipen.157 KU ska en gång lämna en rapport där utskottet följer upp och redogör för tillämpning av de nya reglerna under det gångna året.158 I skrivande stund har utskottet lämnat tre sådana rapporter som tillsammans omfattar alla motiverade yttranden som avgett fram till slutet av 2011.159 har rekommenderat att utskotten använder sig av en tvåstegsmetod när de genomför subsidiaritetsprövningarna.160 Metoden går ut på att utskotten först ställer sig frågan om det är möjligt att uppnå målen med åtgärden som föreslås i utkastet genom åtgärder på nationell nivå. Om svaret är nekande ska åtgärden enligt instruktionerna utföras på unionsnivå. Om svaret i stället är jakande ska utskotten fråga sig om målen kan uppnås bättre om åtgärden i stället utförs på unionsnivå. Utskotten har vidare rekommenderats att söka ledning för prövningen i de riktlinjer som presenterats i Amsterdamprotokollet och i slutsatserna från rådsmötet i 1992.161 Utskotten ska således även ta ställning till aspekter som gränsöverskridande effekter, 155Trafikutskottet tillämpade till en början ett system för förhandsgranskning men upphörde senare med detta. 2011/12:KU4 s. 15, bet. 2012/13:KU14 och yttr. 2012/13:TU1y. 2011/12:KU4 s. 1. 2012/13:KU8 s. 1 och 32–52. 15810 kap. 6 § riksdagsordningen (1974:153). Se också 2005/06:RS3 och bilagan till 2008/09:RS4. 2010/11:KU18, bet. 2011/12:KU4 och bet. 2012/13:KU8. 160Bilagan till 2008/09:RS4 s. 52, bet. 2009/10:KU2 s. 13 f., bet. 2010/11:KU18 s. 10 och 21 f., bet. 2011/12:KU4 s. 9 f. och bet. 2012/13:KU8 s. 11 f. 161Bilagan till 2008/09:RS4 s. 52 och bet. 2009/10:KU2 s. 13. om ett agerande på medlemsstatsnivå skulle strida mot fördragen eller skada medlemsstaternas intressen och om ett agerande på unionsnivå skulle medföra klara fördelar, sett till förslagets omfattning eller verkningar, i jämförelse med ett agerande på medlemsstatsnivå. KU har också uttalat att Lissabonprotokollets ordalydelse, trots det faktum att det endast uttryckligen refererar till subsidiaritetsprincipen och inte proportionalitetsprincipen i de bestämmelser som reglerar övervakningssystemet, inte utesluter eller förbjuder parlamenten från att även beakta proportionalitetsaspekter när de genomför sina subsidiaritetsprövningar.162 I ett utlåtande från KU som begärts in av socialutskottet i samband med en subsidiaritetsprövning har KU emellertid uttalat sig på ett sätt som visar att utskottet inte anser att frågor om kompetens och rättslig grund ingår som en del av subsidiaritetsprövningen.163 Utskottet har också, som ovan nämnts, uttalat att prövningen inte ska innefatta en granskning av de materiella aspekterna av ett förslag och lämpligheten av dessa utan i stället ska fokusera på frågan om vilken nivå det är mest lämpligt att förslaget genomförs på, unions- eller medlemsstatsnivå.164 162Se t.ex. bet. 2010/11:KU18 s. 8 f. och yttr. 2010/11:FiU1y. 2011/12:SoU18 s. 9. 2009/10:KU2 s. 9 och bet. 2010/11:KU18 s. 22. 6.2.3 Synpunkter på riktlinjer för subsidiaritetsprövning Tvåstegsmodellen som presenteras av och KU synes, till skillnad från den modell som föreslås i 3 kap. ovan, ha en inbyggd tendens att förorda handlande på unionsnivå. Detta kan ha att göra med det faktum att i första steget av sin modell använder sig av ordet möjligt (Är det möjligt att uppnå målen genom agerande på medlemsstatsnivå?) i stället för uttrycket i tillräcklig utsträckning som är de ord som används i Lissabonprotokollet och unionsfördraget. Ordet möjligt kan inte anses ha samma innebörd som uttrycket i tillräcklig utsträckning, och i praktiken kan de olika frågeställningarna leda till väsentligt skilda resultat. Om det inte skulle vara möjligt att uppnå målen för en åtgärd genom handlande på medlemsstatsnivå är detta naturligtvis inte ett alternativ. Enligt den egentliga ordalydelsen är det dock inte en svartvit bedömning av huruvida det är möjligt eller omöjligt att uppnå målen på medlemsstatsnivå som ska göras. I stället ska det bedömas om målen i tillräcklig utsträckning kan uppnås (otillräcklighetskriteriet). Detta innebär att en bedömning måste göras, inte bara av i vilken utsträckning målen kan uppnås, utan även av vad som ska anses vara tillräckligt i fråga om måluppfyllelse. Ordet tillräckligt i sig, att räcka till eller förslå,165 antyder att alla mål eller alla delar av ett mål inte nödvändigtvis måste kunna uppnås till hundra procent.166 I så fall hade ordet tillräckligt kunnat strykas ut artikeltexten. I stället tyder formuleringen på att en viss felmarginal accepteras när det gäller hur väl målen kan uppnås av medlemsstaterna. bör således inte bara bedöma om medlemsstaterna kan eller inte kan uppnå målen utan i stället fundera på om de anser att målen kan uppnås just i tillräcklig utsträckning. Svårigheten här ligger i att bedöma var gränsen för vad som ska anses vara tillräckligt ska dras, och detta är ytterligare ett ställe där det finns ett stort utrymme för skönsmässiga bedömningar. På samma sätt som ett ja på frågan om målen i tillräcklig utsträckning kan uppnås inte måste innebära att målen nås till innebär inte heller ett nej på samma fråga att målen inte kan uppnås över huvud taget. Det innebär bara att måluppnåelsen inte har passerat tillräcklighetsgränsen. Det kan fortfarande vara så att vissa mål helt eller delvis kan uppnås. Att tillräcklighetsgränsen inte har uppnåtts kan därför inte per automatik, även om så säkert ofta är fallet i praktiken, tas som intäkt för att ett handlande på unionsnivå skulle vara förenligt med subsidiaritetsprincipen. Innan detta kan slås fast måste nämligen också bättrekriteriet undersökas och det måste klargöras att ett unionshandlande faktiskt leder till en bättre, och observera bättre, inte lika bra, måluppnåelse än ett handlande på medlemsstatsnivå. Hade det varit omöjligt för medlemsstaterna att uppnå målen hade ett unionshandlande i 165Så mycket som behövs, på nätet, , spalt: T1330; tryckår: 2005, senaste uppdatering: , eller som har en omfattning som svarar mot behovet, , , hämtad . 166Davies (2006), s. 69 f. stort sett per automatik kunnat antas vara bättre, men eftersom detta inte är vad som prövas i steg ett av subsidiaritetsprövningen kan vi inte dra den slutsatsen att ett unionshandlande är bättre redan enligt otillräcklighetskriteriet. Om en unionsåtgärd inte skulle bedömas vara bättre än ett handlande på medlemsstatsnivå trots att denna inte nått upp till tillräcklighetsnivån är unionen enligt subsidiaritetsprincipen likväl förhindrad att vidta åtgärder, och ett handlande skulle i ett sådant fall strida inte bara mot syftet att beslut ska fattas på en nivå så nära unionsmedborgarna som möjligt utan dessutom mot effektivitetshänsyn eftersom medlemsstatsåtgärderna i så fall skulle leda till ett resultat som var, om än inte tillräckligt, likväl bättre än det som skulle uppnås på unionsnivå. Mot denna bakgrund skulle det vara lämpligt om tvåstegsmetoden som tillämpar justerades så att frågan Är det möjligt att uppnå målen genom agerande på medlemsstatsnivå? ändras för att bättre motsvara otillräcklighetskriteriet till just: Kan medlemsstaterna i tillräcklig utsträckning uppnå målen med den planerade åtgärden?. Modellen bör dessutom justeras så att ett nej i första ledet inte per automatik leder till att ett unionshandlande anses berättigat utan i stället leder vidare till andra ledet och prövningen av om bättrekriteriet är uppfyllt. Slutligen ska något också sägas om syn på befogenhets- och kompetensfrågor i subsidiaritetsprövningarna. Som nämnts ovan har KU uttalat att dessa inte ska utgöra en del av subsidiaritetsprövningen och de motiverade yttrandena. Eftersom kompetens och endast kompetens som inte är exklusiv är en förutsättning för att subsidiaritetsprincipen över huvud taget ska vara tillämplig är en, om än summarisk, prövning av hur det förhåller sig på denna punkt ett naturligt första steg i varje subsidiaritetsprövning och bör därför utföras även av riksdagsutskotten.167 Därmed inte sagt att detta steg alltid måste redovisas i det motiverade yttrandet till unionen. Detta kan utskotten om de så önskar göra endast i de fall då felaktigheter upptäckts, men om så är fallet bör det framkomma i det motiverade yttrandet. I doktrinen har frågan till och med ställts hur det skulle påverka en medlemsstats framtida möjligheter att väcka talan vid i kompetensfrågan om medlemsstaten inte reagerar på detta redan vid subsidiaritetsprövningen. Det har ifrågasatts om ett utelämnande av detta i ett yttrade skulle kunna uppfattas som ett tyst eller konkludent medgivande från medlemsstaten med innebörden att den accepterar att unionen har kompetens att utföra de åtgärder som föreslagits.168 Hur det förhåller sig med den frågan utreds inte närmare här, men vad svaret än blir bör kompetensfrågor likväl utgöra en del av subsidiaritetsprövningar. 167Se t.ex. (2010), s. 426 och (2011), s. 427. Se också Sieps yttrande över Riksdagsstyrelsens framställning Tillämpningen av Lissabonfördraget i , , , dnr 83/2009. 168Bergström (2010), s. 426 f. 6.2.4 Motiverade yttranden från I syfte att ge ett empiriskt underlag för bedömningen av hur hanterar subsidiaritetsprövningen i praktiken, samt mot denna bakgrund utvärdera i vilken mån de synpunkter som framkommit i doktrinen är relevanta i en svensk kontext, har vi särskilt granskat de 20 motiverade yttranden som översände till unionen . Dessa behandlar flera olika ämnesområden, och subsidiaritetsprövningarna enligt Lissabonprotokollet har därför utförts av många olika riksdagsutskott. Flest prövningar genomfördes under detta år av finansutskottet (FiU). Totalt sett rörde dock yttrandena ett brett spektrum av områden. Yttrandena behandlade exempelvis dataskyddsregler, informationsgivning i allmän verksamhet, offentlig upphandling, information om läkemedel, rätt att vidta kollektiva åtgärder, stöd till de bäst behövande, könsfördelning i styrelser och övervakning av kreditinstitut samt straffrättsliga regler om skydd för unionens finansiella intressen. har som nämnts ovan rekommenderat att utskotten använder sig av den s.k. tvåstegsmetoden när den prövar förslags överensstämmelse med subsidiaritetsprincipen. Av de granskade yttrandena framgår inte klart att utskotten faktiskt har använt sig av metoden i praktiken. Resonemangen i yttrandena är mycket friare till formen och behandlar inte enbart subsidiaritetsaspekter. Trots att kommissionen specifikt bett parlamenten att separera subsidiaritetsaspekter från andra synpunkter169 har riksdagsutskotten i många fall blandat olika argument i sina yttranden. I något fall diskuteras kompetensfrågor och frågor om vad som är korrekt rättslig grund, och allt som oftast glider diskussionen också in på materiella aspekter av förslaget i fråga och på proportionalitetsfrågor. Detta trots att har slagit fast att kompetensfrågor inte ska ingå som en del av subsidiaritetsprövningen170 och att utskotten i subsidiaritetsyttrandena i största möjliga mån ska undvika att ta ställning till det materiella innehållet i lagförslagen från unionen.171 Både under Europeiska konventet om EU:s framtid och senare av kommissionen har det framförts önskemål om att synpunkter på förslagens materiella innehåll ska separeras från argumenten om subsidiaritet. Likaså har KU sagt att subsidiaritetsyttrandena inte ska behandla materiella aspekter av förslagen.