mot · H2022605 · 2014-11-10 00:00:00 — Ändrad praxis för sena aborter tillkännager för regeringen som sin mening vad som anförs i motionen om att livsduglighetskriteriet ska anpassas efter den medicinska utvecklingen genom att det alltid ska finnas minst två veckors marginal från det tidigast födda överlevande barnet till den senast godkända tidpunkten för abort. tillkännager för regeringen som sin mening vad som anförs i motionen om att dagens praxis för godkännande av sena aborter ska ändras så att inga aborter godkänns efter graviditetsvecka 19 annat än om fostret är så allvarligt skadat att det inte bedöms kunna överleva utanför livmodern. tillkännager för regeringen som sin mening vad som anförs i motionen om att om en graviditet måste avbrytas efter graviditetsvecka 19 på grund av att mammans liv är i fara, ska målsättningen vara att rädda livet på både barn och moder enligt de riktlinjer som gäller för livsuppehållande behandling vid spontan förlossning . Med dagens abortlagstiftning är det kvinnan som själv avgör om hon vill göra abort fram till graviditetsvecka 18. För abort efter vecka 18 ska det finnas synnerliga skäl och detfår endast ske efter särskilt tillstånd från rättsliga råds abortnämnd. Det finns ingen lagstiftad övre gräns för abort. Däremot finns det ett livsduglighetskriterium gällande fostret. Lagen säger att abort endast får utföras om man anser att fostret inte kan överleva utanför livmodern (1974:595). finns det en praxis att sena aborter efter vecka 18 kan godkännas ända upp till vecka 22, och då inte enbart på grund av skador på fostret utan också av sociala skäl hos föräldrarna, trots att fostret får antas vara fullt friskt. En legal abort efter vecka 22 kan enbart beviljas om fostret är så skadat att det inte kan överleva utanför livmodern. Om kvinnans liv eller hälsa är i fara på grund av graviditeten kallas det efter vecka 22 inte längre abort utan avbrytande av graviditet, eftersom målsättningen då ska vara att rädda livet på både barn och moder. I dessa fall ska samma riktlinjer för livsuppehållande behandling gälla som vid en spontan förlossning (dnr 2011:936). Att det tillämpas en övre gräns vid vecka 22 har sin grund i att det ska finnas en betryggande säkerhetsmarginal till livsdugligt . Detta är dock inte längre hållbart då den medicinska utvecklingen gått framåt. När abortlagen stiftades 1974 kunde barn räddas och abort kunde beviljas upp till vecka 24. Detta innebar fyra veckors marginal mellan abortgränsen och den tidpunkt det gick att rädda . Praxis för sen abort har tidigare sänkts från vecka 24 till vecka 22 just för att den medicinska utvecklingen gått framåt. har den medicinska utvecklingen gått framåt än mer och barn kan räddas . Vi har ett exempel i med en pojke som 2007 föddes på när han var och och överlevde. Det finns också fall i och där barn kunnat räddas så tidigt som . Enligt en stor svensk studie som letts av professor , presenterades det i ett pressmeddelande från () att av de extremt tidigt födda i som vårdades på en neonatal intensivvårdsavdelning överlevde så mycket som av barnen som förlösts vecka 22. Därför förefaller det utom allt försvar att vi fortfarande har en praxis där aborter kan godkännas upp till vecka 22. genomfördes 410 aborter mellan (aborter 2010, ). Av dessa aborter genomfördes 93 stycken mellan där 41 av dem berodde på sociala skäl där man får anta att dessa var fullt friska. Detta enligt uppgifter från (dnr 2011:936 och 1404). Under samma tidpunkt genomfördes 51 aborter med fosterskada som skäl där till exempel Downs syndrom kan vara ett skäl men inte alls behöver ha någon betydelse för fostrets livsduglighet. Det finns nämligen inga kriterier för graden av allvar i fosterskador utan det som avgör är föräldrarnas upplevelse av att kunna ta hand om barnet (dnr 2011:936). Mot bakgrund av att barn som förlösts kunnat räddas till livet är det svårt att dra någon annan slutsats än att det görs sena aborter av fullt livsdugliga , där en del av fostren mellan hade kunnat överleva utanför livmodern om de hade fått vård. Detta är naturligtvis oacceptabelt och går i direkt strid mot lagstiftning som klart stipulerar att inga aborter får göras på som antas vara livsdugliga. Livsduglighetskriteriet finns för att gränsen ska anpassas efter verkligheten, men dagens praxis har inte anpassats efter den medicinska utvecklingen. Vi vill se en praxis där det alltid finns två veckors marginal från det tidigast överlevande födda barnet och den senast godkända tidpunkten för abort. Detta skulle innebära en gräns där inga aborter görs och , annat än om fostret är så allvarligt skadat att det bedöms inte kunna överleva utanför livmodern. Om graviditeten efter vecka 19 behöver avbrytas på grund av att mammans liv eller hälsa hotas ska man i möjligaste mån rädda livet på både barn och moder, såsom är praxis vid avbrytande av graviditet efter vecka 22. Rapporter från barnmorskor i svensk media har också vittnat om att det finns stora skäl till förändringar i praxis vid sena aborter. uttalade en sjuksköterska så här i : Det känns fruktansvärt att låta fullt friska ligga och dö framför våra ögon, men vi kan ingenting göra. Eller rättare sagt: vi får inte göra någonting. I så fall bryter vi mot lagen. Sjuksköterskan berättade att hon varit med om två fall , ett fall och ett . Efter en rundringning av tidningen publicerades en artikel , som sade att på nästan hälften av har man upplevt att aborterade visat livstecken. En barnmorska berättar i artikeln att ofta lever fostren men att de haft fall där de levt längre än så och en gång levde det aborterade fostret . På något sjukhus läggs fostret i ett bäcken med locket på, några håller det i famnen tills det går bort och en tredje lägger det ute i sköljrummet där det lämnas ensamt att dö. Att lämnas att dö på detta vis i anser vi är fullständigt orimligt och det är djupt omänskligt att kvinnan, fostret och vårdpersonalen ska utsättas för detta obehag. Praxis för sena aborter måste ändras så att dessa situationer i största möjliga mån kan undvikas. Per Ramhorn (SD)