ChangeIsKey/open-riksdag huggingface dataset:
mot · H2021630 · 2014-11-07 00:00:00 — Översyn av trygghet och säkerhet på landsbygden tillkännager för regeringen som sin mening vad som anförs i motionen om att den polisiära närvaron och andra relevanta samhällsinstitutioners närvaro på landsbygden är viktig. Oavsett var man bor i är det viktigt med tillgång till en god social service och trygghet. Därför vill vi med denna motion framhålla vikten av att den polisiära närvaron kopplad till landsbygden skall ha hög prioritet. Det är viktigt att, som ett led i den statliga servicen, förstärka de polisiära insatserna på landsbygden. Vetskapen om att man vid nödläge kan ringa till exempel polis eller ambulans och inom rimlig tid få hjälp skall inte bara vara förbehållet människor som bor i städer. Det kan finnas anledning att se över möjligheten att skapa regionala resurser som är lätta att flytta vid olika polisiära arbetsuppgifter. Sådana tankegångar har utretts av . Det vore värdefullt med ett försök för att se om tillfälliga brottsvågor, försvunna personer och ordningsstörningar kan bemötas effektivare. I anslutning till förstärkningen av de polisiära insatserna är det även viktigt att framhålla betydelsen av att på ett snabbt och effektivt sätt utnyttjar de resurser man har vid olika nödsituationer runt om på landsbygden. Vi bör därför verka för att det inom rimliga tider skall finnas resurser som kan förstärka den lokala polisen i glest befolkade delar av vårt land. Tipsas polisen om pågående rattfylleri så är det givetvis viktigt att den onyktre stoppas innan olyckan är ett faktum. Det vittnas om att det inkomna jobbet istället kodas som kontroll person/fordon. Den händelsen kan på papperet inte verka lika viktig men i praktiken innebär det att en rattfyllerist kör vidare utan att polisen ens försöker hitta bilföraren och stoppa fortsatt framfart. Vetskapen om att polisen finns och att ingen taxi finns på orten leder förmodligen till fler onyktra i trafiken eftersom risken för upptäckt bedöms som minimal. Regeringen bör verka för att alla relevanta samhällsinstitutioner såsom Försvarsmakten, polisväsendet och andra viktiga myndigheter tillsammans och i samarbete med räddningstjänsten och civilsamhället säkerställer trygghet och säkerhet för boende på landsbygden. Finn (M)
mot · H2021631 · 2014-11-07 00:00:00 — Förkortande av handläggningstiderna vid ansökan om vapenlicens tillkännager för regeringen som sin mening vad som anförs i motionen om behovet av att se till att de myndigheter som utfärdar vapenlicenser gör det betydligt snabbare än vad som är fallet – normaltid borde kunna vara en månad. Det finns nog inte en enda vapenägare i som är nöjd med polisens handläggningstider. Handläggningstiderna ligger på – till exempel för en pistol som används vid tävlingar i pistolskytte – men även för jägares vapen. Så långa handläggningstider är inte rimliga och inte heller tillfredsställande samt ställer till problem för vapenägarna. För dessa personer kan det medföra att inte kunna ställa upp i tävlingar eller i jakter då handläggningstiden är närmare . Detta drabbar även personer som vill avyttra sina vapen eftersom de måste vänta på att den nya ägaren ska få sin licens. Det finns ingen rimlig anledning till dessa långa handläggningstider. Därför anser jag att regeringen bör ålägga utfärdande myndighet att korta handläggningstiden till cirka en månad för normala okomplicerade ansökningar.
mot · H2021632 · 2014-11-07 00:00:00 — Översyn av problemen inom bärplockningsbranschen tillkännager för regeringen som sin mening vad som anförs i motionen om en översyn av problemen inom bärplockningsbranschen. Dessvärre finns det seriösa aktörer inom bärplockningsbranschen som på olika sätt utsätter bärplockare för oskäliga förhållanden. Detta får efterverkningar i flera led och situationen är allvarlig. Bärplockare utnyttjas, markägare drabbas och livsmedelskedjan utsätts för risker. En översyn kring vilka förbättringar som behöver genomföras för att komma tillrätta med dagens situation behövs. Det behöver bland annat finnas möjlighet att genomföra nödvändiga livsmedelskontroller. Åtgärder för att komma tillrätta med fel och fusk inom branschen kring skatter och avgifter bör också vidtas. Det förekommer relativt ofta att bärplockare som tillfälligt kommer till för att plocka bär ser sig tvingade att slå läger utan att ha markägarens tillstånd till detta. Om markägaren vill avhysa bärplockarna i fråga blir processen ofta både krånglig och dyr som det innebär en tragik för dem som berörs. Avgiften till är per person. Det är inte ovanligt att 100 personer skall avhysas vilket alltså medför stora kostnader för markägaren. Mindre markägare med små ekonomiska marginaler kan ha problem att betala de summor som avhysningen kan kosta. Staten bör inte ta ut sådana avgifter så att endast de stora skogsbolagen och markägare med god ekonomi kan nyttja möjligheten att på ett lagligt sätt genomföra avhysningen. I det korta perspektivet bör det ses över om det går att införa ett tak på avhysningsavgiften. Men det behöver också genomföras en heltäckande översyn som ser över hela dagens allvarliga problematik där ingen är vinnare.
mot · H2021634 · 2014-11-07 00:00:00 — Nationella riktlinjer för vid fosterhemsplaceringar tillkännager för regeringen som sin mening vad som anförs i motionen om att se över möjligheten till nationella riktlinjer för när det gäller uppföljning av barn som placeras i fosterhem eller på institution och att hitta samverkansrutiner med barnens hemkommuner för att skolplikten ska fullgöras. De flesta frågor som rör barn tar i första hand sin utgångspunkt i ett föräldraansvar, men det finns också ett gemensamt ansvar för de barn som befinner sig i utsatthet. Att socialt utsatta barn placeras i fosterfamiljer och på institutioner för att de har det svårt hemma och inte får det bättre, utan ibland ännu sämre, är oacceptabelt. När det gäller barn i familjehem har regeringen givit i uppdrag att ta fram en modell för att bättre följa upp och lyssna på barnen i familjehem i syfte att låta dem förmedla sina upplevelser om sin vistelse i familjehemmet. Detta är bra. Trots det konstateras alltför ofta allvarliga brister i omsorgen om barnen. visade på brister som att barn varit ständigt hungriga, fått utstå kränkningar från fosterföräldrar, blivit utsatta för såväl fysisk som psykisk misshandel, inte fått en ordentlig skolgång eller berövats kontakten med sin biologiska familj. Forskning visar att placerade barn och ungdomar har lägre utbildningsnivå i vuxen ålder än andra jämnåriga. Detta leder enligt till mycket stora överrisker för exempelvis psykisk ohälsa, kriminalitet, missbruk, tonårsgraviditeter och försörjningssvårigheter. Skolinspektionen gjorde 2009/10 en granskning av samtliga kända HVB som bedrev undervisning. I studien ingick 114 elever från 60 olika kommuner. Inspektionens granskning visade att elevernas rätt till utbildning inskränkts och att beslut och utredningar saknades. Passiviteten hos skolans huvudmän på elevernas ordinarie skola resulterade i att personal fick fatta avgörande beslut på ett område där man saknade kompetens. arbete med barn som far illa är ofta ett arbete som sker hos enskilda tjänstemän. Det gör att socionomyrket präglas av mycket eget ansvar. Vi måste därför säkerställa att och socialnämnden har riktlinjer som inte bygger på enskilda tjänstemäns tolkningar. Nationella riktlinjer bör innehålla placerade barns rätt till regelbundna samtal och uppföljningsbesök från och rutiner för samarbete med hemkommunen för att säkerställa att de placerade barnen får den utbildning de har rätt till. Vi måste ha regelverk som är anpassat till dagens samhälle. Utgångspunkten måste i större utsträckning vara att alltid arbeta utifrån ett barnperspektiv. bör därför ge regeringen i uppdrag att se över nationella riktlinjer för för att skapa rutiner för uppföljning av barnens placering samt hur man tillsammans med kommunerna skapar rutiner för att kontrollera att barnen fullgör sin skolplikt samt får sin rätt till utbildning tillgodosedd.
mot · H2021635 · 2014-11-07 00:00:00 — Översyn av marknaden kring skogs- och miljöcertifiering tillkännager för regeringen som sin mening vad som anförs i motionen om att överväga att se över om marknaden fungerar tillfredsställande i fråga om skogs- och miljöcertifiering. Den svenska skogen växer som aldrig förr och den innehåller stora naturvärden. Det finns olika sätt att bevara och utveckla höga naturvärden. Ett sätt är de olika certifieringssystem som används för att köpare av skogsprodukter skall veta att skötsel och avverkningar har skett på ett bra sätt. I är totalt av den produktiva skogsmarken certifierad, antingen enligt FSC eller PEFC. var certifierade enligt FSC, vilket är av den produktiva skogsmarken i . (av den produktiva skogsmarken) är certifierade enligt PEFC. Sättet att sköta dessa certifieringar kan ibland få till följd att konkurrensen kan sättas ur spel. Ett exempel på detta är när skogsbolag lägger den certifierade skogen i en ”certifieringsbank”. Den avverkade skogen kommer på det sättet inte att kunna knytas till om den är certifierad eller ej. Principen kan liknas med grön el; elbolaget kan sälja lika mycket grön el som man producerar eller köper in. Sedan har kunden ingen aning om det är grön el eller inte. När skogsbolagen säljer sin skog vidare till andra sågverk är den oftast inte certifierad. Det medför att skogsbolaget har konkurrensfördelar eftersom det är svårt att avyttra sågade varor i om de ej är certifierade. Det finns därför skäl för regeringen att överväga att se över om marknaden fungerar tillfredsställande. I och med systemet med ”certifieringsbank” kan i praktiken skog som inte är certifierad säljas som certifierad. Det kan finnas skäl som talar för att det är det enda sättet att få systemet att fungera eftersom det torde vara omöjligt att följa skogen under hela kedjan. Men det är olyckligt om systemet medför mer byråkrati som i sin tur medför att marknadsekonomin inte fungerar tillfredsställande. Ett sätt att lösa detta kan vara om av skogen som avverkas är certifierad. Då måste också obearbetad skogsråvara som säljs vidare vara certifierad till samma procentsats.
mot · H2021638 · 2014-11-07 00:00:00 — Vårdnadsbidrag och kommunalt självstyre tillkännager för regeringen som sin mening vad som anförs i motionen om att lagstiftningen av hänsyn till det kommunala självstyret inte ska begränsa beloppet för det kommunala vårdnadsbidraget till per kalendermånad. fick kommuner rätt att införa vårdnadsbidrag, och redan följande år betalade kommunerna motsvarande 3 750 helårs och heltids vårdnadsbidrag, dvs. Antalet familjer som faktiskt hade vårdnadsbidrag var sannolikt större, eftersom många är hemma med vårdnadsbidrag än under ett helt kalenderår. har ett 100-tal kommuner infört vårdnadsbidraget, och i dessa bor drygt halva befolkning. Om alla familjer hade haft tillgång till vårdnadsbidraget finns det beräkningar som pekar på att ungefär lika många skulle nyttja vårdnadsbidrag som nyttjar familjedaghem i vissa kommuner. Sedan införandet har nyttjandet ökat. Vårdnadsbidraget är en viktig reform som kommit för att stanna, tills det finns alternativ på plats med minst samma grad av valfrihet. Lagen ger kommunerna möjlighet att betala ut vårdnadsbidraget med ett belopp på maximalt per kalendermånad fram tills barnet fyllt . Detta utgör ett välkommet tillskott för de familjer som vill dra ut på föräldraledigheten och vara hemma lite längre med sina små barn. Risken är dock att många föräldrar inte har de ekonomiska möjligheterna att fullfölja detta önskemål då vårdnadsbidraget är relativt lågt satt, detta trots att just deras barn kan behöva vara hemma lite längre, utifrån personlighet och behov. Därför har beslutat att vårdnadsbidraget ska ersättas med en utökad barnomsorgspeng, som innebär gott och väl en fördubbling av ersättningen. Redan nu måste dock kommuner ges möjlighet att betala ut vårdnadsbidrag på en högre nivå. För många orter skulle det vara en konkurrensfördel att kunna höja vårdnadsbidraget, och det skulle kunna ingå i en strategi för att ytterligare öka kvaliteten i förskolan. För många familjer skulle det öka möjligheterna att välja den barnomsorg de önskar. Om de familjer som 2009 nyttjade vårdnadsbidrag i stället hade valt förskolan skulle kommunernas kostnader inte ha uppgått till , utan för de förskoleplatser som då hade behövts. Detta innebär att vårdnadsbidraget antingen inneburit en besparing för kommunerna eller att de kunnat satsa på andra verksamheter. Det är orimligt att de kommuner som ser en möjlighet att betala ett högre vårdnadsbidrag hindras från just denna satsning av lagstiftaren. Lag (2008:307) om kommunalt vårdnadsbidrag säger att vårdnadsbidrag per barn ”högst” får uppgå till per kalendermånad (9 §). Då vårdnadsbidraget är kommunalt är det rimligt att det är kommunen som sätter den ekonomiska nivån utifrån den kommunala självstyrelsen – fristående från statens inblandning. finns möjlighet för kommuner att välja att sätta summan lägre än till för vårdnadsbidraget. Det är dock inte någon kommun som nyttjat denna möjlighet, medan det finns kommuner, exempelvis , som redan har beslutat att höja nivån när det blir möjligt i lagen. De kommuner som önskar sätta en annan nivå på vårdnadsbidraget bör få möjlighet att göra det. Detta bör ges regeringen till känna.
mot · H2021640 · 2014-11-07 00:00:00 — Förlängd provanställning för minskad ungdomsarbetslöshet tillkännager för regeringen som sin mening vad som anförs i motionen om att se över förutsättningarna för att göra det enklare att anställa genom att förlänga den längsta möjliga tiden för provanställning från nuvarande . Av de grupper som redan före finanskrisen hade en svag förankring på arbetsmarknaden drabbats hårdast av den utdragna lågkonjunkturen. Hit räknas bland annat unga, och alliansregeringen skrev: ”Ungdomsarbetslösheten är också fortsatt hög, men det kan konstateras att antalet unga som varken studerar eller arbetar ligger på en låg nivå jämfört med i många andra länder.” Dessa fakta bör vägas in i internationella jämförelser, men det går att konstatera att har långt till de låga siffrorna för ungdomsarbetslösheten i exempelvis , och . Ett av de skäl till den högre arbetslösheten bland unga i som anförs i debatten är att turordningsreglerna leder till att unga, som precis har börjat arbeta, får gå först när det blir sämre tider. Ett annat skäl är att fler går ut gymnasieskolan utan fullständiga betyg, vilket bidrar till problematiken. Ungdomsarbetslösheten har blivit ett strukturellt problem, vilket visar sig i att den var hög också under den senaste högkonjunkturen och inte bara då vi har lågkonjunktur. Det går inte att blunda för att ogynnsamma turordningsregler, höga arbetsgivaravgifter och korta provanställningar – tillsammans med avsaknaden av platser inom lärlingsutbildningar under gymnasieåren – drabbar våra ungdomar i på ett sätt som vi ansvariga inte längre borde acceptera. Arbetet mot ungdomsarbetslösheten måste bedrivas på bred front. Särskilda utbildnings- och arbetsmarknadsåtgärder riktade mot unga fortsätter att prioriteras av regeringen. Inom ramen för det så kallade ungdomspaketet har alliansregeringen –2016 avsatt till bland annat lärlingsutbildningar, den gymnasiala yrkesutbildningen samt en förstärkning av nystartsjobben till ungdomar som varit arbetslösa . I årets budget finns ytterligare satsningar på bland sänkta sociala avgifter för arbetsgivarna, och de viktiga YA-jobben (anställningar med yrkesintroduktionsavtal). vill därutöver göra det enklare och billigare att anställa genom successivt sänkta arbetsgivaravgifter, framförallt för mindre företag. Det skulle ha stor betydelse för företags möjligheter och intresse att anställa, inte minst när det gäller unga. Men utöver detta skulle en möjlighet till förlängd provanställningstid innebära en rejäl förbättring. anställs generellt lärare med tolv månaders provanställning, vilket gällt . Detta har då kompenserats genom att arbetsgivaren utser en erfaren lärare som . En översyn bör därför göras om hur det vore möjligt att förlänga provanställningstiden från nuvarande .
mot · H2021642 · 2014-11-07 00:00:00 — Behov av nationella riktlinjer för upptäckt av dyslexi tillkännager för regeringen som sin mening vad som anförs i motionen om att se över behovet av nationella riktlinjer för evidensbaserade metoder för tidig upptäckt av dyslexi. publicerade SBU, , en översikt som visade att det används mer än 50 olika tester i för att upptäcka och utreda barn med dyslexi – inget av testerna är vetenskapligt utvärderat. Att kämpa sig till skolan och uppfattas som dum för att inte kunna lära sig se skillnad på bokstäver, att halka efter, att tvingas gå i särskola, att inte kunna gå den utbildning man önskar för att betygen är ofullständiga, att i vuxen ålder leva med skam över att inte kunna läsa och att inte kunna hjälpa sina barn med läxan – konsekvenserna är stora både på den enskilda personens nivå och för samhället. Det är ovärdigt att vi inte förmår hjälpa dessa barn trots att resurserna och hjälpmedlen finns. Det är dags att ta ett nationellt grepp för att ge alla med läs- och skrivsvårigheter och dyslexi det stöd de har rätt till. har länge ansett att en sammanställning av kunskapsläget bör göras för att få en samordning och bättre kvalitet i diagnostiseringen av dyslexi och utveckla vetenskapligt beprövade metoder för tidig upptäckt av läs- och skrivsvårigheter. Det stämmer väl överens med SBU som anförde att det behövs nationella riktlinjer över hur elever med läs- och skrivsvårigheter ska uppmärksammas och vilka möjliga stöd som finns att tillgå. Skolan behöver också kompensera för lässvårigheter tidigt, och specialpedagogiken utrustas med evidensbaserade metoder. Detta bör ges regeringen tillkänna.
mot · H2021644 · 2014-11-07 00:00:00 — Boende för ensamkommande asylsökande barn tillkännager för regeringen som sin mening vad som anförs i motionen om behovet av en översyn av lagstiftningen kring boende för ensamkommande barn. kommer ett stort antal barn och ungdomar utan medföljande förälder eller annan legal vårdnadshavare till för att ansöka om asyl, så kallade ensamkommande barn. För att täcka upp behovet av boende för ensamkommande barn och ungdomar som ansökt om asyl eller har beviljats uppehållstillstånd, finns det olika typer av överenskommelser. Syftet med överenskommelserna är att säkerställa ett bra mottagande för de barn och ungdomar som kommer ensamma till . Det finns överenskommelser med kommuner om ett tillfälligt mottagande av ensamkommande asylsökande barn (så kallad ankomstkommun). Det finns också överenskommelser med kommuner om mottagande av ensamkommande barn (så kallad anvisningskommun). I anvisningskommunerna finns boendeplatser för både asylsökande barn och barn som fått uppehållstillstånd. Kommuner som tecknar överenskommelser med får särskilda ersättningar[1] för detta. i kommunen ansvarar för att utreda barnets behov och besluta om lämpligt boende. Boendet kan vara ett hem för vård eller boende (HVB) eller ett familjehem, och beslut tas enligt SoL – socialtjänstlagen. Inspektionen för vård och omsorg har funnit flera brister i omsorgen för ensamkommande barn som bor på särskilda HVB jämfört med andra grupper av ungdomar på HVB. vill också fästa uppmärksamheten på problemet med att ensamkommande barn och unga avviker från sin placeringsort. I den gruppen finns även barn och ungdomar som faller offer för människohandel. Vård, omsorg, utbildning och andra insatser för ensamkommande barn och unga behöver också bli mer individanpassade, det visar en kartläggning som har genomfört. Dessutom behöver det emotionella stödet i vardagen bli bättre, liksom tillgängligheten till psykiatriskt stöd eller behandling för de som lider av psykisk ohälsa. rekommenderar placering i familjehem och mindre, mer familjelika hem för vård eller boenden (HVB), liksom olika former av stödboenden efter avslutad placering i HVB. Frågan är om SoL är den lagstiftning som ska gälla för dessa barns och ungdomars boende, om inte utredningen från visat på särskilda behov, till exempel upplevelser av trauma. Lagen är inte skriven för den målgruppen och innebär mycket myndighetsutövning, dokumentation och kostnader som kanske inte är nödvändigt genom annan hantering. En översyn av lagstiftningen kring boende för ensamkommande barn vore därför önskvärt och ges regeringen tillkänna. [1] .
mot · H2021645 · 2014-11-07 00:00:00 — tillkännager för regeringen som sin mening vad som anförs i motionen om behovet av nya föreskrifter hos Transportstyrelsen om effekten på cykelbelysning. I Transportstyrelsens föreskrift 2010:144 om cyklar, hästfordon och sparkstöttingar , står i §14 Belysning: Cykel ska vid färd i mörker ha lykta baktill som kan visa rött ljus bakåt (baklykta) och tydligt kunna ses på ett avstånd av . Cykel ska vid färd i mörker även ha strålkastare framtill som kan avge vitt eller gult ljus framåt av sådan ljusstyrka att fordonet under mörker kan föras på betryggande sätt, eller lykta framtill som kan visa vitt eller gult ljus framåt och tydligt kunna ses på ett avstånd av . Baklykta på cykel får avge blinkande ljus om blinkfrekvensen är minst 200 blinkningar/minut. Har strålkastaren bländande ljus ska den snabbt kunna bländas av. Dessa krav gäller inte sidvagn eller annat tillkopplat fordon. Som kan noteras, omnämnes inte vilken effekt på belysningen som är tillåten. Lampan framtill på en cykel har inte samma effekt som lampan baktill; det normala tidigare är att man fördelat effekten så att man haft en /2,4 watts-lampa fram och en /0,6 watts-lampa bak – eller som det numera mäts i, lumen. Lumen är ett mått på ljusflöde och beskriver hur mycket ljus en källa avger totalt i alla riktningar. Lumen används oftast för att beskriva ljusflödet i rundstrålande ljuskällor såsom glödlampor och lysrör. Den tar med andra ord inte hänsyn till vilken riktning ljuset strålar i och anger allt ljus från ljuskällan. En av de starkaste lamporna på marknaden för cyklar, är på 4 000 lumen fram men endast 150 lumen bak. För en traditionell glödlampa är ljusutbytet ca 12 lm/W. 4 000 lumen motsvarar alltså betydligt mera watt än vad som använts tidigare som cykelbelysning. 65 W eller H4-lampa är det som brukar finnas i bilar för – vilket också är anmärkningsvärt lite då i jämförelse med vad som kan användas för cykel. Lampor på 1 300 lumen finns för bil, men även det är ju betydligt mindre. Här saknas sålunda en gemensam standard för vad som bör användas, och hur cyklisterna ska hantera sin belysning. Bilförare är skyldiga att blända av vid möte, men inga sådana regler finns för cyklister med dessa starka lampor, som dessutom kan åka på cykelbana på höger sida om bilen och därmed komma ännu närmare. Reglerna för fordonsbelysning skiljer sig mellan olika länder, även för länder som följer ECE-reglemente 48. Det betonas dock i trafikförordningen 67 § att ”Lyktor och strålkastare får inte användas på sådant sätt att andra förare kan bländas”. För trafiksäkerhetens skull, behöver alltså Transportstyrelsens föreskrifter vad gäller effekten på belysning för cyklar, ses över.