mot · H102MJ27 · 2014-04-09 00:00:00 — Det är också bra att ska kunna meddela förbud och förelägganden utan att först ha lämnat ett råd som inte följts, men med tanke på de stora brister i lagefterlevnaden som uppdagats i myndighetens polytaxinventeringar krävs mer än så. Om den svenska skogsbruksmodellens frihet under ansvar inte ska bli frihet utan ansvar måste grundnivån på naturhänsyn i lagen höjas, tydliga och kännbara sanktionsmöjligheter införas och ges tillräckliga resurser för granskning och tillsyn. En verkningsfull tillsyn är ett samspel mellan uppfattningar om systemets legitimitet, rådgivning och information, risk för upptäckt vid överträdelse, risk för påföljd vid upptäckt samt påföljdens omfattning. Skogsvårdslagstiftningen behöver skärpa och precisera vilken hänsyn till miljö och sociala värden som skogsägaren ska ta. Vår utgångspunkt är att skogliga och andra åtgärder som kan skada skogliga värdekärnor inte ska vara tillåtna. Därtill krävs hänsyn i form av bl.a. skyddszoner mot vatten, samrådsförfarande med eventuella närboende, kvarlämnande av död ved, skydd för hotade arter och åtgärder mot körskador. För att främja blandskogar, som gynnar fler ekosystemtjänster jämfört med de ensidiga barrplanteringar som dominerar dagens skogsbruk, behöver reglerna för plantering, gallring och röjning kompletteras för att säkra en större mångfald av trädarter där ståndorten så medger. Därutöver behövs regleringar mot ytterligare intensifiering av skogsbruket i form av stubbrytning, främmande trädslag, klonskogsbruk, dikesrensning och kvävegödsling, då dessa äventyrar den biologiska mångfalden och i flera fall också andra miljömål. Dessa regleringar behöver åtföljas av sanktionsmöjligheter. Vissa bestämmelser bör kunna utformas på ett så tydligt sätt att de på ett rättssäkert sätt kan straffsanktioneras direkt. Andra rör mer komplexa förhållanden som bör kunna sanktioneras först efter att denna hänsyn preciserats i ett föreläggande från myndigheten som sen inte efterlevts. Detta förutsätter i sin tur även att skogsägaren är skyldig att uppge vilka hänsyn hen avser att ta i avverkningsanmälan, och att såväl bristande efterlevnad som oriktiga uppgifter i avverkningsanmälan sanktioneras. Sanktionsavgifter kan i många fall vara en lämplig sanktion, i linje med utredningen (SOU 2006:82). Miljömålsberedningen hade vissa ambitioner om att förtydliga hänsynskraven och koppla sanktioner till dessa, men förslagen mötte berättigad kritik i remissomgången. Då beredningen och regeringen misslyckats med att leverera förslag som leder till att miljömålen nås behövs en större, förutsättningslös översyn av skogsvårdslagstiftningen utifrån vad som krävs för att klara miljömålen, liksom våra åtaganden enligt art- och habitatdirektivet och Århuskonventionen. Översynen bör omfatta såväl innehåll som struktur – t.ex. bör övervägas om skogsfrågorna bör inrymmas under . Översynen bör analysera balansen mellan miljö- och produktionsmålet och inte rygga för den större frågan om vilket ansvar skogsnäringen själv har för att anpassa brukandet för att undvika miljöskador i enlighet med förorenaren-betalar-principen och när samhällets krav blir så omfattande att markägaren inte utan ersättning ska behöva tåla dem. Sociala värden i skogsbruket Vi delar inte regeringens syn att inga ytterligare åtgärder krävs för att värna skogens sociala värden, dvs. de värden som skapas av människans upplevelser av skogen. Även om skogens sociala värden teoretiskt sätt redan ingår i bemyndigandet i 30 § kan det konstateras att sociala värden fortfarande spelar en undanskymd roll i skogspolitken. Att vissa remissinstanser kritiserat begreppet för att sakna definition talar snarare för att begreppet bör definieras i skogsvårdslagen så att bestämmelser om hänsyn till sociala värden kan kopplas till detta. Utöver preciseringar i skogsvårdslagen krävs också fördjupad kunskap om skogars sociala värden, inte minst i tätortsnära skogar, vilket vi utvecklat i motion 2013/14:MJ506 Levande skogar. Förstärkta insatser för arter Åtgärdsprogram för hotade arter är ett viktigt komplement till de breda naturvårdssatsningar som görs dels genom områdesskydd av skog, våtmarker och vattenmiljöer, dels genom miljöersättningar som uppmuntrar fortsatt hävd av värdefulla odlingslandskapsmiljöer. Åtgärdsprogram tas fram för ett urval av hotade arter – i storleksordningen en tiondel av de rödlistade arterna – som bedöms behöva något utöver de breda satsningarna på områdesskydd och miljöersättningar. En viktig funktion för åtgärdsprogrammen är, som nämns i propositionen, att identifiera vilka åtgärder som bör vidtas och var i landskapet dessa gör störst naturvårdsnytta. Urvalet av arter som får åtgärdsprogram grundas fortfarande – även om en del ändringar gjorts efter hand – på analyser som gjordes omkring 2003. har rödlistan reviderats två gånger, som arbetet med åtgärdsprogrammen har gett en enorm kunskapsuppbyggnad om de aktuella arterna, och även ny kunskap om för vilka hotbilder som åtgärdsprogram är ett verkningsfullt arbetssätt. Nästa revidering av den svenska rödlistan ska bli färdig 2015, och det vore lämpligt att regeringen uppdrar åt de ansvariga myndigheterna att så snart den revideringen är färdig göra en ny, grundlig analys av vilka bland de rödlistade arterna som har störst behov av åtgärdsprogram. En stor del av ansvaret för framtagande och genomförande av åtgärdsprogram för hotade arter ligger, som nämns i propositionen, på , Havs- och vattenmyndigheten och länsstyrelserna. Det är dock viktigt att komma ihåg att även sektorsmyndigheterna och , som ett led i sitt sektorsansvar för naturvården, bör ha en aktiv roll i detta sammanhang. För att främja ett ökat engagemang från sektorsmyndigheternas sida bör regeringen tydliggöra och uppdrag och ansvar i fråga om åtgärdsprogram för hotade arter. Arter som funnits i vårt land men blivit utrotade Dagens internationella konventioner och EU-direktiv om biologisk mångfald har som utgångspunkt att varje land tar ansvar för att bevara de arter man ännu har kvar. I ett långsiktigt och globalt perspektiv är det inte tillräckligt. Även om ansträngningarna för att hejda artförlusterna ökar, så kommer troligen många länder – kanske alla – att förlora ytterligare arter framöver. Om inte detta balanseras av att länder också återinför arter som utrotats i landet, så kommer nationella utdöenden att ackumuleras och leda till globala utdöenden. Därför bör varje nation även ta del i ansvaret för bevarande av arter som blivit utrotade i det egna landet. I listar Artdatabanken 229 arter som nationellt utdöda, som t.ex. mellanspett, fläckdyvel och värmlandslav. bör gå före genom att i första hand undersöka om det är möjligt att återinföra sådana arter. Om inte det går bör på lämpligt sätt bidra till arternas bevarande i andra länder. Regeringen bör därför tillsätta en utredning om hur på bästa sätt kan bidra till bevarandet av arter som funnits i vårt land men blivit utrotade. Det är positivt att EU förbereder ny lagstiftning för att förebygga introduktion och spridning av invasiva främmande arter. Nuvarande svenska lagstiftning på detta område är fragmentarisk och inkonsekvent. För däggdjur och fåglar gäller som huvudregel ett förbud mot utsättning av vilt (41 § första stycket jaktförordningen), och det beviljas knappast några undantag för utsättning av främmande arter. För fisk gäller också en tämligen strikt reglering (16 § tredje stycket förordningen om fisket, vattenbruket och fiskerinäringen). För andra djur och för växter finns däremot varken ett generellt förbud mot eller generellt tillståndskrav för att föra in och plantera ut främmande arter. Detta är en allvarlig brist. (8 kap. 3 §) ger regeringen bemyndigande att utfärda sådana regler, men det har regeringen ännu så länge försummat att göra. Det vore bra om den kommande EU-lagstiftningen innebär ett generellt förbud mot avsiktlig utsättning av främmande arter, oavsett organismgrupp, och krav på noggrann tillståndsprövning av all införsel av främmande arter som kan befaras etablera sig i landet om de oavsiktligt kommer ut i det fria. Detta bör regeringen driva i EU. Skulle EU-lagstiftningen inte bli så heltäckande, bör ändå kunna gå före och införa sådana regler. Ett nationellt skogsprogram skulle, om det utformas väl, kunna bli en givande process som för skogspolitiken framåt. Det skulle också kunna bli en diskussionsklubb med oklart syfte som slukar resurser och fördröjer nödvändiga reformer. Om regeringen avser att gå vidare med ett nationellt skogsprogram bör detta inte bli en undanflykt för att vänta med redan identifierade reformbehov. Programmet får inte heller bli en undanflykt för att ytterligare gynna kortsiktig produktion framför långsiktigt bevarande av skogens biologiska mångfald och ekosystemtjänster. Produktionen är beroende av bevarad biologisk mångfald och ekosystemtjänster. Vikten av denna grund för naturens återhämtningsförmåga ökar i takt med de klimatförändringar vars konsekvenser redan är synliga i den svenska naturen och där ytterligare förändringar är oundvikliga. Vi ser positivt på förslaget i propositionen att låta Formas i samråd med analysera hur forskningen om biologisk mångfald och ekosystemtjänster bör stödjas. Biologisk mångfald och ekosystemtjänster är lika viktiga i vatten som på land, och därför bör även Havs- och vattenmyndigheten involveras på samma sätt som . Även om en närmare analys bör göras bör regering och riksdag redan nu uppmärksamma ett forskningsfält som utan tvekan har stor betydelse för arbetet med att bevara den biologiska mångfalden och som lyfts fram av ekosystemtjänstutredningen, nämligen biologisk systematik. Inom biologisk systematik utforskas vilka arter som finns och hur de är besläktade med varandra. Sådan kunskap är helt grundläggande för arbetet med att bevara artmångfalden, men också för forskning om hur vi kan få ännu mer nytta av mångfalden, t.ex. genom att upptäcka och utvinna olika substanser som olika arter bildar. För att stärka den biologiska systematiken behövs bl.a. en nysatsning på Svenska artprojektet och på museistödet till biologiska museisamlingar. Vi stöder därmed förslag att nödvändiga resurser för Svenska artprojektet säkerställs och att detta projekt bör stimulera medvetenhet om ekosystemtjänster genom att åskådliggöra exempel på arternas ekologiska funktioner. Som regeringen skriver i propositionens 16 kap. är de övergripande syftena med miljöövervakningen att beskriva miljötillståndet och förändringar i miljön, att visa om miljökvalitetsmålen nås samt att varna för störningar i miljön, och i detta ingår också att lämna underlag för åtgärder och följa upp beslutade åtgärder. Men som också antyds i propositionen har den svenska miljöövervakningen i huvudsak varit inriktad på att beskriva miljöns tillstånd på ett övergripande sätt, utan att fullt ut beakta vad som behövs för miljömålsuppföljningen och utan koppling till åtgärder. Därför finns det ett behov av att utveckla miljöövervakningen så att den bättre motsvarar hela sitt syfte. Förslagen i propositionen om utvecklad miljöövervakning av hav, yt- och grundvatten samt sjöfåglar är befogade, men utgör bara en liten del av den vidareutveckling som vore önskvärd. Till de mest akuta bristerna i dagens miljöövervakning hör att det inte finns någon systematisk övervakning av de mest hotade arterna och naturtyperna. För att kunna bevara biologisk mångfald på ett effektivt sätt måste vi veta hur statusen utvecklas för de mest hotade delarna av mångfalden. Regeringen bör uppdra åt att i samråd med andra berörda myndigheter ta fram förslag med kostnadsbedömningar om hur en systematisk övervakning av de mest hotade arterna och naturtyperna ska organiseras och genomföras. Om möjligt bör ett sådant övervakningsprogram omfatta alla arter som i aktuell eller sentida rödlista klassificerats som akut hotade (CR) eller starkt hotade (EN). Det vore också bra om arter i lägre hotkategorier för vilka åtgärdsprogram genomförts, och där åtgärdsprogrammet avslutats för att det främst behövs fortsatt övervakning av hur det går för arten, kunde tas in i samma övervakningsprogram. Den övervakning av vilda arters genetiska mångfald som diskuteras i propositionens 9 kap. bör också komma till stånd . Detta är inte lika bråttom som att få i gång en samlad övervakning av de mest hotade arterna, men planering för övervakningen av genetisk mångfald bör fortgå. Utvecklingen av genetiska metoder går fort framåt och gör att det som framstod som omöjligt eller som orimligt dyrt kan vara både möjligt och kostnadseffektivt. Om vi ska lyckas bevara den biologiska mångfalden i vår natur är det helt avgörande att öka de resurser samhället satsar på detta. Det är skrämmande hur regeringen blundar för den resursbrist som råder och låtsas att diverse nya uppgifter kan inom befintliga resursramar. Skydd av skog har fördyrats påtagligt genom de ändringar i reglerna för intrångsersättning som alliansregeringen genomfört. Det har skapat en medelsbrist som allvarligt hämmar både länsstyrelsernas arbete med reservatsbildning, arbete med biotopskydd och båda myndigheternas arbete med naturvårdsavtal. Många av de kvarvarande, oskyddade skogliga värdekärnorna är små och passar bäst att skydda med biotopskydd och naturvårdsavtal. avverkas sådana objekt för att varken eller berörd länsstyrelse har medel för att skydda dem. Staten måste avsätta tillräckliga resurser för reservatsbildning, biotopskydd och naturvårdsavtal för att kunna agera i de fall skogsägare inte själva vill bära kostnaden och spara skyddsvärda skogar som frivilliga avsättningar. Naturvårdsskötseln av skyddad natur blir alltmer eftersatt, eftersom medlen för denna inte alls ökat i takt med de skyddade arealerna. Många arter knutna till tall eller lövträd är hotade inte bara på grund av skogsbruket, utan även på grund av avsaknaden av naturlig brand- och översvämningsdynamik som skulle hålla tillbaka granen och gynna tall och löv. Eftersom vi inte kan återskapa en naturlig, storskalig brand- och översvämningsdynamik i landskapet, behövs det en aktiv naturvårdsskötsel av skyddade områden för att sådana arter ska kunna överleva långsiktigt åtminstone i de skyddade områdena. Sådan naturvårdsskötsel handlar inte om virkesproduktion, utan det gäller naturvårdsbränning eller hydrologisk restaurering i områden där sådan är möjlig, och annars åtgärder som efterliknar effekter av brand och översvämning (ringbarkning av träd, röjning av smågranar etc.). I en del fall hämmas en ändamålsenlig naturvårdsskötsel av skyddade områdens naturvärden av föråldrade skötselplaner eller av reservatsföreskrifter som inte innehåller undantag för naturvårdsåtgärder. Detta kan bero på att viktiga naturvärden i reservatet upptäckts efter att de bildats, eller för att man underskattat behovet av naturvårdsskötsel för att bevara områdets naturvärden, eller för att det vid reservatets bildande inte fanns tillräckliga resurser för att ersätta markägarna och lösa in den skyddsvärda skogen. Det finns ett stort, ackumulerat behov av revidering av skötselplaner, och i vissa fall även föreskrifter, och länsstyrelsernas naturvårdsenheter behöver mer personal för att hinna arbeta med detta. Åren 2006–2007 fördelade riktade medel för arbete med revidering av skötselplaner, men det räckte bara till att skrapa på ytan av det ackumulerade behovet. För vissa hotade arter behövs särskilt riktade insatser – utöver de stora naturvårdssatsningarna områdesskydd och lantbrukets miljöersättningar – och därför är åtgärdsprogram för hotade arter ett viktigt komplement. Arbetet med åtgärdsprogram för hotade arter kom i gång bra –2009, men har resurserna till detta arbete dragits ned kraftigt och åtgärdsprogramarbetet bedrivs på sparlågenivå, med en allt hårdare prioritering att bara arbeta med ett urval av de arter som fått åtgärdsprogram. Det är bra att regeringen i propositionens avsnitt 7.2.1 uppmärksammar resursfrågorna för denna del av naturvårdsarbetet, men det är missvisande när regeringen får det att låta som om skulle bära hela ansvaret för nuvarande medelsbrist. Huvudansvaret ligger i stället på regeringen, som dels hållit nere 1:3-anslaget, dels vissa år i regleringsbrev uttryckligen begränsat möjligheter att prioritera upp arbetet med åtgärdsprogram för hotade arter. Ett annat naturvårdsinstrument som förtjänar att satsas mer på är biosfärområden. I finns fem biosfärområden som ingår i Unescoprogrammet Man and the Biosphere Programme (). De är modellområden där nya metoder och ny kunskap från både forskning och praktik testas, och de ger exempel på hur nyttjande och bevarande kan gå hand i hand för att utveckla kunskaper om och tillvaratagandet av ekosystemtjänster. De har hög legitimitet eftersom de initieras underifrån, som lokala initiativ, av människor som har en önskan att utveckla det landskap där de lever och verkar i en hållbar riktning. Det finns ett ökande intresse runt om i landet att bilda nya biosfärområden. Det svenska arbetet med biosfärområden samordnas av en nationell kommitté och utvecklas med hjälp av en deltidsanställd koordinator, och erfarenheterna visar att det finns ett behov av en nationell mäklarfunktion mellan nationella strategier och lokal praktik. För naturvården i sötvattensmiljöer skulle det behövas mycket mer resurser för arbete med omprövning och modernisering av gamla vattendomar. Hur stort detta resursbehov är kan i viss mån bero på resultaten av den pågående utredningen om vattenverksamheter. Det kan dock inte råda något tvivel om att detta arbete kommer att behöva förstärkas. Som nämnts ovan behöver miljöövervakningen vidareutvecklas för att bättre uppfylla sina olika syften. Till viss del kanske det kan göras genom omprioritering inom verksamheten, men det är ofrånkomligt att det också kommer att medföra ökade kostnader. Särskilt angeläget är att få fram resurser för att inleda en systematisk uppföljning av de mest hotade arterna och naturtyperna i landet. Den övervakning av genetisk mångfald inom arter som diskuteras i propositionens 9 kap. bör också utvecklas, men det kommer knappast att ske så länge regeringen säger att myndigheterna ska arbeta med detta i mån av tillgängliga resurser. Regering och riksdag bör ta ansvar genom att ange var ambitionsnivån ligger för sådan övervakning och tilldela resurser utifrån det.