mot · H2022947 · 2014-11-10 00:00:00 — tillkännager för regeringen som sin mening vad som anförs i motionen om att instifta en ”Hedersorden” för framstående insatser av nationell betydelse. När det moderna svenska ordensväsendet – efter vissa förelöpare – infördes , kännetecknades det av stor exklusivitet. De snäva gränserna gällde inte endast Serafimerorden, för vilken ett högsta antal av 24 riddare föreskrevs (sedermera höjt till 32). Inom var högsta antalet 24 kommendörer och 50 riddare, och inom – tillkommen 1772 – sex storkors, åtta kommendörer och 50 riddare. Inom Svärdsorden begränsades antalet kommendörer till 24 medan antalet riddare med tanke på ordens karaktär av krigsutmärkelse lämnades öppet. Storkors inom Svärds- och Nordstjärneordnarna förekom icke men infördes respektive 1844. Sedermera infördes ytterligare ordensvärdigheter (1788, 1850, 1873, 1889, 1895, 1952 och 1974) samt medaljklasser (1748, 1850, 1895 och 1986). Begränsningarna upprätthöllos länge strikt men började ett stycke in att något uppmjukas, i synnerhet efter unionen med (som intill 1847, då S:t Olavsorden instiftades, saknade egen orden). vid trontillträde upphävdes de antalsmässiga restriktionerna för alla ordnar och grader utom som nämndes för Serafimerorden (samt orden, som dock intager en särställning utan direkt statlig karaktär). Utomlands förekommer ofta någon form av begränsning, antingen i form av en årskvotering beträffande antalet förläningar eller såsom ”numerus clausus”, det vill säga endast ett visst antal personer – i varje fall i hemlandet – får inneha orden. Detta gäller till exempel Hederslegionen, som tilläts expandera på ett inflationsartat sätt men genom en ordensreform på de tid medvetet sökt återföras till en större exklusivitet (bland annat genom att en ny ”Nationalförtjänstorden” instiftades som avlastning). Bayerska Förtjänstorden, som instiftades av fristaten 1957, är begränsad till högst 2 000 bayrare och utlänningar . Stundom kombineras de två systemen, till exempel i , där man för ”ordinarie” (i motsats till ”extra” och – för utlänningar – honnorary) innehavare av de högre graderna har ”numersus clausus” men för de lägre – administrativt något lätthanterligare – årskvoter. I vissa länder förekomma – vid sidan av de vanliga förtjänstordnarna – speciella ordnar, som på sin grund av sin exklusivitet och sina urvalskriterier fått ett mycket högt anseende. Det kan ofta röra sig om ordnar för vetenskap och konst i likhet med de båda – numera tyska – återupplivade ”Pour la ” på förbundsplanet, där medlemmarna vid vakans komplettera sig själva, och Maximiliansorden i samt motsvarande ”Ehrenzeichen” i . En särställning intages måhända av de båda brittiska ”Order of ” (O.M.) och ”Order of the Companions of Honour” (C.H.). Den förra instiftades 1902 såsom monarkens personliga belöning för utomordentlig, meriterande tjänst inom krigsmakten eller motsvarande insats till främjande av konst, bildning, litteratur och vetenskap samt är begränsad till 24 ordinarie innehavare i samväldesmonarkierna. Den sistnämnda instiftades 1917 såsom en belöning för framstående insatser av nationell betydelse och utdelas ofta även för politiska förtjänster – förutom kulturella och så vidare – på förslag av premiärministrarna i de olika samväldesmonarkierna enligt en numera till 65 (ursprungligen 50) begränsad kvot. Ordnarna har endast en grad och medför ej någon personlig titel eller rang. En motsvarighet, ”The order of ”, för högst 20 levande personer instiftades – på förslag från den dåvarande socialdemokratiska regeringen – av drottning av , att liksom de föregående bäras om halsen. En exklusiv ”hedersorden” för de mest framstående företrädarna inom olika samhällsområden – kultur, förvaltning, näringsliv och så vidare samt våra inhemska nobelpristagare skulle säkert fylla en funktion i dagens . En förebild till ordenstecken föreligger i det ännu i Livrustkammaren bevarade smakfula ordenstecken, vartill 1656 lät utarbeta statuter (se den Swenska Fatburen, nr 9, ). När och hur denna orden instiftats är ej känt, men det faktum att den XI under sin barndomstid bar detta ordenstecken tyder på att det varit mera än en prototyp till orden, varav även en 1913 i återfunnen och 1655 tillverkad variant förekommit; denna återförvärvades till 1990 för att även denna utställas i Livrustkammaren. Ordenstecknet skulle bäras i ett band av silvermoare. Dåtidens religiösa symbolik i mittgloben skulle lämpligen kunna utläsas såsom ett ordensprogram: Ingenium (skarpsinne) eller Industria (idoghet) – Humanitas (mänsklighet, det vill säga både människokärlek och kultur) – Scienta (vetande eller vetenskap). Frånsidans mittglob kan visa antingen riksvapnets eller liksom ”O.M” – ordens-suveränens monogram och ordenstecknet bör bäras i band om halsen, i vissa fall eventuellt med tillägg av en kraschan (för ordenssuveränen eller vid förnyade förtjänster).