mot · H202845 · 2014-11-06 00:00:00 — Detta bör som sin mening ge regeringen till känna. bör även efter första sjukskrivningsdag i samarbete med den enskilde, arbetsgivare, behandlande läkare och, då det är aktuellt, även annan kontakt, utforma en individuell rehabiliteringsplan. Planen ska innehålla en beskrivning av de insatser som behövs för att den enskilde ska kunna återgå i arbete, beslut om resurser, vem som ansvarar för att insatserna utförs samt inom vilken tidsram dessa ska vara påbörjade. Det ska finnas en lagstadgad skyldighet för arbetsgivare att vara med i utformningen av den individuella planen. Rehabiliteringsplanen ska löpande följas upp och stämmas av som finns angivna i planen. Varje individ ska under sin sjukskrivningsperiod ha rätt till en individuell rehabiliteringsplan i enlighet med det ovan anförda. Detta bör som sin mening ge regeringen till känna. Att drev igenom att ändra prövningen vid 180 dagars sjukskrivning, från en prövning mot ”reguljära arbetsmarknaden” till ”normalt förekommande arbeten”, var för att snabbt lösa ett akut problem. En 180-dagarsprövning mot normalt förekommande arbeten innebär inte att frågan en gång för alla är löst, utan en mer långsiktig lösning som fokuserar på aktiva stödinsatser behöver tas fram. Vid ska det därför göras en fördjupad bedömning av den sjukskrivnes möjligheter att komma tillbaka till arbetet, till ett nytt arbete eller behovet av fortsatt sjukpenning och rehabilitering. Här bör även arbetsgivarens ansvar stärkas (tas upp i avsnittet nedan om arbetsgivarnas ansvar och skyldigheter). En utredning bör tillsättas som ska se över denna tidsgräns och lämna förslag till åtgärder som aktivt stödjer människor tillbaka i arbete, men med insikten om att människor har olika förutsättningar och att vägarna tillbaka från sjukdom kan se olika ut. Vad som ovan anförts om en fördjupad bedömning efter 180 dagars sjukskrivning bör som sin mening ge regeringen till känna. Den s.k. rehabiliteringsgarantin har enligt en utvärdering från inte gett den avsedda effekten. Sjukskrivna som deltagit i rehabilitering inom ramarna för garantin har inte återvänt till arbete i högre grad än andra. En av de brister som uppmärksammats är att det endast finns bristfälliga vetenskapliga underlag för det val av behandlingsmodell för lättare psykisk ohälsa som man gjorde vid utformningen av garantin, detta enligt som tillsattes för att granska garantin. Enligt rådet kan man bygga upp den kunskap som saknas genom att koppla ett rehabiliteringsregister till rehabiliteringsgarantin så att resultaten rapporteras in. Ett sådant register kopplat till den rehabilitering som sker bör därför inrättas. Detta bör som sin mening ge regeringen till känna. Individens ställning i rehabiliteringsprocessen måste stärkas. En möjlighet är att införa en rehabiliteringsombudsman med uppgift att bevaka individens rättigheter och behov. Som komplement till möjligheten att överklaga felaktiga beslut till förvaltningsdomstolarna kan en sådan ombudsman trycka på myndigheterna när den enskilde inte har fått den hjälp och det stöd som behövs. Införandet av en rehabiliteringsombudsman bör därför utredas. Detta bör som sin mening ge regeringen till känna. 5.3 Arbetsgivarnas ansvar och skyldigheter Ansvaret i sjukförsäkringen måste fördelas såväl på samhälle och arbetsgivare som på den enskilde. ligger kraven nästan uteslutande på den sjuka personen själv, medan arbetsgivare kan vänta ut de olika tidsgränserna för att på så sätt sortera ut de anställda som inte kan arbeta i maximalt tempo eller av andra skäl är mindre önskvärda. Behovet av en balans i ansvarsfördelningen är uppenbart. Så prövas t.ex. den anställde efter dag 180 i sjukskrivningsprocessen mot andra arbeten. Visserligen har arbetsgivaren skyldighet att göra allt som anses rimligt vad gäller rehabilitering och anpassning av arbetsplats och arbetsuppgifter, men i de fall arbetsgivaren av någon anledning inte vill ha kvar den anställde är incitamenten för att efterleva dessa krav små. Enligt om utförsäkringarna, Kedjan som brast, var det av dem som deltog i undersökningen som fick anpassade arbetsuppgifter. Bland visstidsanställda var det som fick det. Några konsekvenser behöver arbetsgivaren i allmänhet inte vara rädd för. , och drev tillsammans de förslag som ledde fram till den extrainkallade tillkännagivande 2011 om att ändra själva prövningen vid så att den sker mot verkliga jobb i stället för mot en fiktiv arbetsmarknad. En sådan ändring lindrar problemet vid något eftersom färre skulle tvingas byta arbete, men det är långt ifrån tillräckligt. Lagstiftningens uttalade skyldigheter för arbetsgivaren att anpassa arbetsplatsen och arbetsuppgifterna behöver kopplas till kännbara ekonomiska sanktionsavgifter. Regeringen bör därför återkomma med förslag om ekonomiska sanktionsavgifter för de arbetsgivare som inte fullgör sina skyldigheter att underlätta för den anställde att återgå till arbete. Detta bör som sin mening ge regeringen till känna. Lagstiftade sanktionsavgifter kan med fördel kombineras med reglering i kollektivavtal. Det skulle öka möjligheterna för facken att driva fall där arbetsgivare inte fullföljt sina skyldigheter, som avtalen möjliggör en bättre anpassning av reglerna. Genom ett omställningsavtal för sjukskrivna kan en struktur skapas så att alla parter tar sitt ansvar. Det skulle innebära att fack och arbetsgivare sluter avtal om resurser för omställning för de personer som blir arbetslösa i och med att de saknar arbetsförmåga för sin tidigare anställning men som bedöms kunna söka andra arbeten. Det skulle ge arbetsgivare ett intresse av att inte hamna i sådana situationer, vilket skulle öka deras drivkrafter att underlätta för en sjukskriven att komma tillbaka. skulle de personer som trots sådana ansträngningar inte har möjlighet att gå tillbaka till sin gamla arbetsgivare få bättre möjligheter att ta sig vidare till nytt arbete i och med mer resurser till omställning. LO har tagit det första steget till ett sådant avtal genom att föreslå en i en rapport om framtidens sjukförsäkring publicerad där det också lämnas förslag på vad en sådan pakt skulle kunna innehålla. För att få till stånd ett omställningsavtal vid sjukdom krävs dock att staten driver på för en överenskommelse. Att skylla på att huvudavtalsförhandlingarna inte kunde lösa frågan duger inte. Tvärtom lägger det än större ansvar på staten att inta en aktiv roll. Regeringen bör därför ta initiativ till ett trepartssamtal med arbetsmarknadens parter för att få till stånd ett omställningsavtal vid sjukdom. Detta bör som sin mening ge regeringen till känna. Centralt för minskad ohälsa är det förebyggande arbetet. Ett mänskligare arbetsliv med bättre arbetsmiljö och starka fackföreningar är nödvändigt för att minimera risken för skador och sjukdom.