mot · H102XSD461 · 2014-04-02 00:00:00 — med anledning av prop. 2013/14:119 Elektronisk kommunikation och andra säkerhetsåtgärder vid psykiatrisk tvångsvård avslår regeringens förslag om inskränkningar gällande olika säkerhetsklassificeringar. tillkännager för regeringen som sin mening vad som anförs i motionen om särskilda krav på säkerhet för en enhetlig och reglerad telefoni. tillkännager för regeringen som sin mening vad som anförs i motionen om förbud för externplacering för kriminalvårdens klienter inom vissa säkerhetsklasser. tillkännager för regeringen som sin mening vad som anförs i motionen om att det generella förbudet ska gälla samtliga patientgrupper på samma avdelning. tillkännager för regeringen som sin mening vad som anförs i motionen om särskild utskrivningsprövning. tillkännager för regeringen som sin mening vad som anförs i motionen om allmänna inpasseringskontroller. tillkännager för regeringen som sin mening vad som anförs i motionen om ett pilotprojekt för en statlig samordning för rättspsykiatrin. är införstådda att det är en svår situation och en stor omväxling när man vårdas inom rättspsykiatrin. Vi ser det som viktigt att man fortfarande kan ha en god kontakt med anhöriga och även vara en del av samhället. Vi ser det däremot som problematiskt att denna kommunikation som man har, inte har haft begränsningar, och med anledning av regeringens proposition om vissa inskränkningar ser vi fortfarande att det finns brister. Genom den tillgång och de möjligheter som finns kan en person som dömts till rättspsykiatrisk vård fortsättningsvis vara involverad i så kallad organiserad brottslighet. Ett av skälet för detta är givetvis den tillgång på elektronisk kommunikation som patienter har. Där kan kontakter knytas, information överlämnas och tas emot och beställningar genomföras. Genom tillgången kan patienterna få information om deras vårdare, som kan leda till hot och förföljelse. De kan göra i princip allt som går emot den vård som de ska få, ladda ner filmer, få tillgång till narkotika, sprida barnpornografi och ta kontakt med barn, vilket givetvis inte är målsättningen. Från vårt perspektiv måste det finnas en bra balans mellan att dels tillhandahålla patienter den utrustning de behöver för att få kontakt med anhöriga etc. samt samhällsinformation och dels att reglera tillhandahållandet så att det inte missbrukas och motverkar den vård som det är mening att patienterna ska få. avslår förslaget om att ett generellt förbud endast ska gälla vid avdelningar för vilka en förhöjd säkerhetsklassificering gäller, dvs. säkerhetsklass 1 och 2, vi anser att detta förbud ska gälla inom hela rättspsykiatrin. Detta med anledningen av situationen som uppstår när patienter som vårdas enligt LPT, och som i normalfallet ska vårdas på en avdelning med säkerhetsklass 3, kan behöva vårdas på en avdelning med säkerhetsklass 1 eller 2, inte omfattas av dessa generella förbud. föreslår därför att ett generellt förbud mot egna datorer, telefoner och surfplattor, inte endast för de som har särskild utskrivningsprövning, som vårdas på sjukvårdsinrättning eller har förhöjd säkerhetsklassificering, så att det är möjligt att kontrollera användandet, dvs. ingen nedladdning, uppladdning av bilder, pornografiskt material, etc, varav den elektroniska kommunikationen ska köpas in av vårdgivaren, för att förhindra att oreglerad telefoniförekommer, varav vi ser en enhetlig och reglerad telefoni med särskilda krav på säkerhet liknande Kriminalvårdens system. förespråkar ett generellt förbud mot användandet av elektronisk kommunikation för att förhindra eventuell oreglerad telefoni. I det fall detta inte kan anses genomförbart med anledning av att det kan behövas vidare utredning på hur det ska regleras i lag anser att det är högst angeläget att de kriminalvårdsklienter som externplaceras inte får placeras vid vårdinrättningar utan särskilda krav på säkerhet dvs. de som ej placeras på högsta eller näst högsta säkerhetsklassen i enlighet med . Det kan bli en oroväckande utveckling då exempelvis intagna som är dömda för våld i nära relationer har tillgång till oreglerad telefoni, varav de kan ta kontakt och hota målsägande eller närstående. Det är vår utgångspunkt att offret inte ska straffas, och vid fallet att säkerhetsklassificering kvarstår för det generella förbudet bör regeringen återkomma med ett förslag som förhindrar kriminalvårdens klienter att hamna på vårdinrättning där förbudet inte gäller. Om det generella förbudet endast gäller för LRV-patienter, och resterande patienter ska invänta en enskild prövning finns det en risk att det uppstår problem och hot mellan de olika patientgrupperna. Vi ser det som att det generella förbudet ska gälla samtliga på en avdelning, dvs. för LRV-, LPT- och HSL-patienter. Om endast en av dessa patientgrupper har ett förbud är förändringen helt verkningslös. Enligt LPT får patienternas rätt att använda elektroniska kommunikationstjänster inskränkas om det är nödvändigt av vård- eller rehabiliteringsskäl eller för att förhindra att någon annan lider, det borde därför inte anses orimligt att inkludera denna patientgrupp i förbudet. Riskerna som finns med att särskilja på de olika patientgrupperna som de finns på samma avdelningar är att hotfulla situationer kan komma att uppstå, varav det bör framgå i lagen att ett generellt förbud ska gälla samtliga patientgrupper på samma avdelning. Patienter som utan beslut om särskild utskrivningsprövning ska omfattas av det generella förbudet, detta för att de olika patientgrupperna ofta vårdas tillsammans. Situationen som uppstår om det inte gäller alla är att det generella förbudet blir verkningslöst, då tillgången till elektronisk utrustning blir möjlig genom andra patienter. När det kommer till patienter som behandlas på rättspsykiatrin ser vi säkerhet som en av grundpelarna för att få verksamheten att hålla, både för patienterna som är dömda och som vårdas frivilligt enligt HSL, och för vårdgivaren. Det är därför viktigt att det görs noggranna kontroller vid inpassering, att det finns larmbågar, möjligheten att använda narkotikahundar och att man möjliggör kroppsvisitation i större utsträckning. När det gäller allmänna inpasseringskontroller så anser vi att detta inte endast bör gälla för de avdelningar eller vårdinrättningar där det finns en förhöjd säkerhetsrisk, vi anser att de ska vara upp till vårdgivaren att besluta om huruvida en allmän inpasseringskontroll ska upprättas. Då det oavsett så kallad säkerhetsnivå finns risk att det förs in otillåten egendom på vårdinrättningarna, vilket kan motverka syftet med vården. Vi anser därför att man ska vara konsekvent och ålägga vårdgivaren att bedöma huruvida en allmän inpasseringskontroll kan bidra till en hälsosammare och riskfri vardag för patienter och vårdare. har landsting/regioner ansvar för rättspsykiatrin, det finns fem regionkliniker och 25 större vårdenheter spridda över landet med olika förutsättningar och resurser till att ge patienterna en säker, trygg och likvärdig rättspsykiatrisk vård. anser att det finns starka skäl för en statlig samordning av rättspsykiatrin med en huvudman, fördelarna är flera, enligt nedan. Samordningsfördelar vad gäller tillgängliga vårdplatser. kan det vara svårt att hitta vårdplats i lämplig säkerhetsnivå. Möjligheten att söka och finna lediga platser bygger på lösa principer om uppbyggda personliga relationer och kunskaper om enskilda klinikers goda vilja. Ett tjugotal landsting/regioner bedriver rättspsykiatrisk vård på olika villkor och med skiftande resurser. Vissa landsting säljer bort hela uppdraget eller delar av uppdraget till andra landsting och i vissa andra är den rättspsykiatriska vården helt integrerad i den vanliga psykiatrin. Personalens kompetens och erfarenhet inom området skiftar och synen på vård och behandling skiftar. Rättspsykiatri samverkar med organisationer och huvudmän som oftast har en nationell plattform, det är inte helt enkelt att få till en nationell samverkan som berör all rättspsykiatri. Stora samverkningsaktörer som Kriminalvården, Polisen, domstolar m.fl. samt andra huvudmän som direkt har påverkan på verksamheten är JO, och saknas . Rättspsykiatrin organiseras olika inom respektive region/landsting. I vissa delar av landet organiseras den tätt tillsammans med somatisk sjukvård, vilket kan innebära att den somatiska vården dominerar styrning och ledning även för den rättspsykiatriska vården. Forskning inom rättspsykiatrin är olika, i en del enheter har det satsat men vissa har ingen eller en högst blygsam forskning. Kompetensutvecklingen sker på olika sätt där lokala initiativ styr utbildningsval och kompetenskrav inom verksamheten, här skulle en nationell samsyn, genom samorganisation, kunna skapa kvalitetsmått för kompetensfrågor. Behovet av investering för vårdplatser kan enklare överblickas genom en gemensam huvudman. får enskilda regioner/landsting försöka uppskatta framtida behov på alltför lösa grunder med risk för feldimensionering. hanteras frågan om risk-/farlighetsbedömningar med tillhörande hantering av risk på olika sätt, inte alla enheter arbetar med strukturerade evidensbaserade metoder. Variationerna är stora, alltifrån en osäker läkarbedömning i form av en kort journalanteckning som anses vara nödvändig för att tillgodose minimikrav, till en strukturerad tydlig och långsiktig bedömning som strävar efter att, så långt som möjligt, hantera risker som påverkar och minskar återfall i brott. En samordning av rättspsykiatrin ger större möjligheter till att subspecialisera vissa enheter, enheter med specifik kompetens att behandla psykiskt störda lagöverträdare med pedofili som brott, inriktning mot behandling av psykiskt störda som har antisociala personlighetsstörningar som en framträdande diagnos etc. En patientgrupp som kan bli aktuell är åldrade psykiskt störda lagöverträdare, i en sammanhållen organisation kan flexibilitet ge möjlighet till att utveckla särskilt anpassade vårdenheter. I en samordnad organisation kan det bli enklare att få möjlig tillgång till en second opinion. Möjligheterna till samordning av brukarperspektivet och närståendefrågor, där barn som anhörig är en annan viktig fråga som hanteras olika . Förvaltningsdomstolarnas arbete kan kvalitetssäkras Enklare utbyte av konsultuppdrag kring exempelvis riskbedömningar inom en nationell verksamhet. Ger större transparens mellan olika rättspsykiatriska enheter kring olika behandlingsmodeller, säkerhet samt styrning- och ledningsfrågor. Möjlighet till samordning av chefsöverläkarområdet och olika administrativa funktioner vid bristsituationer. Ekonomiska incitament kan inte anses befrämja utveckling av vård. Större möjligheter att utveckla den rättspsykiatriska öppen-/eftervården. Kompetensöverföring mellan olika kliniker förenklas. Med ovanstående fördelar och utgångspunkter anser att en samordning, med staten som huvudman är att förespråka. Vi föreslår därför att ett pilotprojekt ska införas där någon eller några vårdenheter tas över av staten, för att senare utvärdera kostnader och vård. Syftet med pilotprojektet är att samtliga regionkliniker och vårdenheter ska bedrivas av staten . Per Ramhorn (SD)