· H2C120141112al6 · 2014-11-12 18:27:23 — Brottslighet utgör ett problem i alla samhällen. Genom brott kränks människors liv, frihet, hälsa och rätt till sin egendom. Brottslighet kan aldrig tolereras eller accepteras. Brottslighet ska förebyggas, motverkas och bekämpas. Men det finns inget enkelt svar på hur kampen mot brottsligheten ska nå den framgång vi önskar. I grunden handlar det om att samhället ska fungera i många olika avseenden. Därför oroar det mig att regeringen för en politik som i många avseenden så uppenbart riskerar att öka det utanförskap som vi moderater och övriga allianspartier har försökt minska och lyckats minska . Det måste finnas framtidstro i alla delar av samhället, hopp om att kunna skapa ett bättre liv, utsikter att få ett jobb och övertygelse om att det är bättre att vara en del av samhället än att välja ett liv vid sidan om. Men det måste också finnas vetskap om att när det begås ett brott kommer samhället att reagera snabbt och tydligt, såväl för att bistå brottsoffret som för att utreda brottet som sådant med målsättningen att den som gjort sig skyldig till den brottsliga gärningen ska ställas till svars. av historiska resursförstärkningar och stora reformer av såväl straffrättslig lagstiftning som arbetsmetoder är utvecklingen inom rättsväsendet på väg åt rätt håll. Under en följd av år har människor känt sig tryggare och upplevt en minskad risk att utsättas för brott. Förtroendet för rättsväsendets olika funktioner och aktörer har ökat. Trots detta kvarstår stora utmaningar. I opposition spretade de rödgröna partierna i synen på rättsväsendets utveckling. Att döma av förslagen i budgetpropositionen är det tydligt att de rödgröna partierna inte klarar av att enas om en fortsatt offensiv reformagenda för svenskt rättsväsen. Alliansregeringen presenterade en lång rad initiativ kring hur rättsväsendet och den straffrättsliga lagstiftningen kan fortsätta att utvecklas. Flera av dessa förslag är redan utredda och redo att omsättas i arbetet för ökad trygghet och minskad brottslighet. Tyvärr vet vi att det inom både regeringspartierna och finns ett motstånd mot exempelvis straffskärpningar. Det finns även skäl att ifrågasätta regeringens förmåga att möta nya behov vad gäller tillgången till effektiva och rättssäkra tvångsmedel, detta i när teknikutvecklingen innebär nya utmaningar och där grov organiserad brottslighet och gränslös terrorism ställer särskilda krav på rättsväsendet. Några punkter berördes särskilt i regeringsförklaringen och budgetpropositionen, men det är bara att konstatera att den historiskt svaga regeringen har svårigheter att presentera förslag som möter behovet av utveckling inom rättspolitikens område. Det finns några rättspolitiska frågor som oroar särskilt. Regeringens stödparti, , har föreslagit att halvtidsfrigivning ska återinföras och att eget bruk av narkotika ska legaliseras. När det gäller frågan om legalisering av eget bruk av narkotika finns det av olika skäl också anledning att undra var står i den frågan. Avslutningsvis vill jag säga: Den bristande förmågan på det rättspolitiska området kommer möjligen till uttryck också genom att varken Socialdemokraterna eller har bemödat sig om att debattera rättspolitik här . Politiker försöker ständigt identifiera samhällsproblem och har ambitionen att lösa dem. Det är lätt att förblindas av ambitioner. Det är lätt att söka sig till lösningar som skapar stora rubriker. Det belönas inte alltid att se den stora bilden. Det kan framstå som driftigt att som lösning på ett straffrättsligt problem hitta på en ny rubricering eller att skjuta in ett nytt rekvisit. Då har man i alla fall gjort något - i mediernas ögon, i allmänhetens ögon och i en ens egen mening. Men hur går det sedan? Resultatet står inte alltid i fokus. Vem kan plocka politiska poäng på att ompröva, på att erkänna att man faktiskt har misslyckats och söker ett nytt svar? Då är det lätt att i stället kort konstatera: Vi gjorde i alla fall något. En synnerligen aktuell problemdiskussion gäller situationer då det är svårt att styrka uppsåt till våldtäkt. Ett par medialt uppmärksammade fall har vunnit politikers intresse, och man skriker nu olika högt efter ny lagstiftning på området. Man debatterar vilken lagteknisk konstruktion som är optimal för att man - i alla fall i teorin - ska kunna fälla så många som möjligt för våldtäkt. Kanske kan vi kräva samtycke. Men det finns situationer och sovrum som lagstiftningen aldrig kommer åt. Det är frustrerande att konstatera att det är så, men det är viktigt att ha det i åtanke. Bevisläget för att samtycke har lämnats eller - vilket kan vara ännu svårare - att samtycket på vägens gång har återkallats förblir knepigt. Risken är stor att vi inte alls får fler fällande domar. Det kan vi se i andra länder där man har infört samtyckeslagstiftning. STYLEREF Kantrubrik \* MERGEFORMAT Allmänpolitisk debattRättspolitik Många inser att det är så, men de efterfrågar ändå lagstiftning, för de menar att en sådan i alla fall sänder viktiga signaler. Lagstiftar vi har vi i alla fall gjort något. Resultaten står som sagt inte alltid i fokus. Jag tycker inte att man ska nöja sig med att sända signaler. Jag tycker inte att vi ska bemöta allvarliga samhällsproblem med symbolisk lagstiftning. Vi måste våga se skogen bortom de allra mest iögonfallande träden. Varje våldtäkt är en tragedi, och varje förövare som inte lagförs är ett samhälleligt misslyckande. Vi har en omfattande brottskatalog. Tyvärr är brottsutredningarna inte alltid lika omfattande. När den politiska debatten nu snävar in till att handla om rekvisit missar vi det stora målet. Att tillåta att diskussionen bara handlar om samtycke eller inte samtycke är att missa killen och tjejen som våldtogs men där åtal aldrig kunde väckas. Fysisk bevisning förstördes eller försvann, dna-träffar följdes aldrig upp och minnen bleknade - och i takt med dem även möjligheten att lagföra förövaren. Ett effektivare rättsväsen med tydliga krav på resultat är en långt större utmaning än att bara ta fram förslag på nya brott, nya rubriceringar och nya straffskalor. slog fast att den enskilt viktigaste faktorn för att det ska bli en fällande dom i ett våldtäktsmål är att ett målsägandebiträde förordnas i rätt tid. När en försvarare ställs till den misstänktes förfogande ska också målsäganden förses med stöd i form av ett målsägandebiträde, ett biträde som kan vara drivande i att bevisning tas fram och säkras och som kan tillföra viktiga aspekter under de förhör som hålls. Kanske kan en annan del av lösningen vara större tjänstemannaansvar, högre krav och andra incitamentsstrukturer än att bara plocka enkla "pinnar". Kanske ska vi på allvar ställa frågan om det inte är ett rättssäkerhetsproblem att det i stor utsträckning är lekmän och inte juridiskt kunniga domare som ansvarar för den svåra bevisvärderingen i sexualmål. Det krävs hur som helst ett större fokus än bara på enskilda formuleringar. Lösningen på hur vi får ett effektivare rättsväsen formuleras inte över , och den skrivs förmodligen inte på löpsedlarna. Jag vädjar därför till mina politiska kolleger - och till medierna, för den delen - att lyfta blicken och se skogen bortom de allra närmaste träden. Det är bara genom att tillåta oss att se den stora bilden och ta den stora debatten som vi verkligen kan skydda den lilla människan.