frsrdg · H204JO1 · 2014-11-11 00:00:00 — skulle skada sig själv med hjälp av inredningen placerades han i ett avskildhetsrum med begränsad utrust- ning, bland annat avseende TV och radio. Dock fanns tillgång till böcker mm. Vidare tilläts han, till skillnad från vad som är normalt vid avskild- hetsplaceringar, bland annat att att vistas i bostadsrummet tillsammans med en annan intagen samt gå på promenad med denne, gå och träna tillsammans med andra intagna samt gå ut och röka oftare än normalt. När det framkommer att en intagen försökt begå suicid måste Kriminal- vården bedriva ett suicidpreventivt arbete i kombination med ett gott om- händertagande för den intagne. Det är en svår balansgång och det är viktigt att göra en avvägning mellan de åtgärder som vidtas och den olägenhet åt- gärderna medför för klienten. I sakens natur ligger att det i efterhand är svårt att avgöra huruvida de åtgärder som vidtagits varit motiverade för att förhindra suicid eller självskadande handlingar. Mot bakgrund av vad som framkommit i ärendet, särskilt gällande det allvarliga suicidförsök som N.M. gjort samt det föreliggande hotet från andra intagna vid anstalten, fin- ner Kriminalvården dock att de åtgärder som vidtagits framstår som motiverade. Vidare framkommer att anstalten gett honom de lättnader i avskildheten som ändå bedömdes kunna medges. 2 014 /1 5:JO1 K R I M I N A L V Å R D Med anledning av vad som framkom i remissvaret, om att N.M. inte skulle ha varit ställd under sekundbevakning i samband med placering i avskildhet, be- gärde JO att Kriminalvården på nytt skulle yttra sig. Av yttrandet skulle framgå: –Vad Kriminalvården, , avsåg med begreppet ”sekundbevak- ning”. –Vilken typ av bevakning som N.M. hade varit underkastad i samband med placeringen i avskildhet. –Om bevakningen hade varierat och i så fall hur detta hade doku- menterats. –Om de iakttagelser som gjorts i samband med bevakningen hade dokumen- terats och i så fall på vilket sätt. I ett förnyat yttrande anförde Kriminalvården, , genom regionchefen , följande. Kriminalvården har av JO anmodats att inkomma med förnyat yttrande i ärendet. Begreppet ”sekundbevakning” är inte normerat men är det begrepp som används när Kriminalvården, av olika skäl, bedömer att en intagen behöver stå under ständig tillsyn. används begreppet när man bedömer att en intagen är suicidal eller risken för självskada är hög. Man kan även ställa en intagen under ständig tillsyn om det föreligger misstankar om att den intagne har något föremål i kroppen och denne därmed måste underkastas kroppsbesiktning i form av tulltoalett. Av självmordsförebyggande arbete (Kri- minalvårdens handböcker 2012:12) framgår det att om det vid den samlade bedömningen (av den intagnes psykiska hälsa) framkommer skäl att ha den intagne under extra övervakning finns beträffande det självmordspreven- tiva arbetet två nivåer: 15 minuters tillsyn (i praktiken oregelbundet minst fyra gånger/tim) och ständig tillsyn. Ständig tillsyn innebär i praktiken att den intagne i fråga ställs under ständig bevakning av en personal på så sätt att man omgående kan ingripa om den intagne försöker skada sig själv. Detta genomförs normalt sett ge- nom att en personal ständigt övervakar den intagne på plats till exempel genom ett plexiglas eller genom öppen dörr, det vill säga att den intagne befinner sig i ett bostadsrum och personalen sitter utanför i direkt anslut- ning till rummet och har ständig översikt av den intagne. I bevakningen ingår att notera rörelser hos den intagne och att säkerställa att denna inte kan genomföra självskadande handlingar ”i smyg”. Man ska även obser- vera hur den intagne verkar i kontakten – om den intagne är lugn, ledsen, apatisk, arg eller positiv/neutral. Man ska notera om den intagne är vaken eller sover och om den intagne är vaken ska man notera om den är uppe eller liggande. Den bevakande personalen måste därför använda både hör- sel och syn vid övervakningen. I de fall övervakningen sker genom kamera bör kameraskärmen finnas i direkt anslutning till rummet där den intagne finns för att man omgående ska kunna ingripa om behov uppstår. Kameraövervakning ska, i övrigt endast användas som komplement i de fall att Kriminalvården behöver utöva tillsyn när risk för suicid eller själv- skadande handling föreligger. I dessa fall ska den intagne informeras om åtgärden. Denna åtgärd kan vara lämplig i de fall att man beslutat om 15 minuters tillsyn. I tidsrymden mellan de faktiska tillsynstillfällena har man en möjlighet att kontrollera att den intagna inte förbereder suicid eller ska- dar sig själv. Frågan om kameraövervakning har behandlats av JO tidigare K R I M I N A L V Å R D 2 014 /1 5:JO1 (se JO-beslut från , dnr 3978-2010) där det framgick att sådan åtgärd kan användas när den tillämpas undantagsvis och restriktivt och efter en bedömning i det enskilda fallet. I förevarande fall framgår det av de beslut som anstalten har fattat avseende avskildhetsplaceringen att den beslutade sekundbevak- ningen ska verkställas genom kameraövervakning. Detta är inte en veder- tagen bevaknings- eller tillsynsnivå i Kriminalvården varken avseende ständig tillsyn eller 15 minuters tillsyn. Kamera ska endast användas som komplement i dessa fall, som beskrivet ovan. På anstalten genomförs kameraövervakningen på så sätt att en personal ständigt övervakar den kameraskärm där bildupptagningen från kameran visas. Personalen befinner sig i centralvakten som är belägen i ett annat hus i förhållande till den intagne. För att nå den intagne krävs att man förflyttar sig genom flera stängda och låsta dörrar samt grindar. Detta i sig är ett hinder för att säkerställa ett ingripande vid en eventuell incident. I detta fall bedömer regionen att man på anstalten där- med inte har utövat någon bevakning, i den meningen, över den intagne som har haft till syfte att förhindra den intagne att skada sig själv. Man har däremot övervakat den intagne genom kamera dygnet runt. Övervakningen har dokumenterats noggrant, dock har man inte använt sig av den av Kriminalvården framtagna ”tillsynsplan”. Anstalten har den intagne varit placerad i avskildhet noggrant dokumenterat de iakt- tagelser man gjort. Detta har dokumenterats för hand på lösblad och har åtminstone skett från – . Av doku- mentationen framgår i princip varje enskild rörelse som den intagne gjort, någon direkt faktisk kontroll av den intagnes sinnesstämning i kontakt framkommer dock inte. Gällande bevakningsgraden har den inte varierat enligt tillgäng- lig dokumentation samt inhämtad information från anstalten. Under av- skildheten har dock N.M. erbjudits lättnader i form av bland annat samsitt- ning, promenad och träning med andra intagna. har under den förevarande avskildhetsperioden blivit bedömd av läkare vid fem tillfällen. Av bedömningarna framgår det att inget hinder för fortsatt avskildhet har förelegat. Med begreppet sekundbevakning avses att en intagen står under ständig be- vakning utförd av en personal som är ständigt närvarande eller i direkt an- slutning till den som övervakas. I detta fall bevakades den intagne genom kameraövervakning han var placerad i avskildhet. Kameraöver- vakningen varierade inte utan skedde ständigt han var placerad i aktuellt bostadsrum, den har omprövats i samband med att avskildheten som sådan har omprövats. Övervakningen har nog- grant dokumenterats genom att den intagnes förehavanden under avskild- heten har noterats. Dokumentationen har dock inte skett på av Kriminalvår- den framtagen blankett för ändamålet (tillsynsblad). gavs möjlighet att kommentera remissvaren. I ett beslut anförde chefsJO Fura följande. Inledningsvis vill jag framhålla att JO:s granskning är av rättslig art och avser främst en kontroll av att myndigheterna har följt de regler som gäller för förfa- randet. JO kan inte ändra eller upphäva ett beslut som en myndighet har fattat. Således brukar inte JO ta ställning till om ett beslut är riktigt i sak. 2 014 /1 5:JO1 K R I M I N A L V Å R D jag inte kommer att göra några uttalanden om huruvida det varit korrekt av anstalten att placera N.M. Av utredningen framgår att N.M. placerades i avskildhet efter självskade- handlingar och att han därefter var avskild . Under hela stod han under tillsyn (”sekundbevakning”) via kameraövervakning. Kriminalvårdens möjligheter att övervaka intagna via kamera, i samband med placering i avskildhet, har varit föremål för JO:s prövning. I JO:s ärende med dnr 2286-2002 aktualiserades frågan om kameraövervakning vid anstalten Ystads avskildhetsavdelning. I sitt yttrande till JO uttalade Kriminal- vårdsmyndigheten bl.a. följande. Kameraövervakningen är inte en ersättning för personal i de fall det anses finnas behov av punktbevakning. Sådan bevakning hanteras på gängse sätt. Kameraövervakningen är dock en resurs i de fall intagen i observations- rummet på annat sätt är orolig, vilket är vanligt. Övervakningen är i dessa fall en extra trygghet och skydd för intagens egen säkerhet under avskild- hetsplaceringen. Kameraövervakningen är dessutom ett extra skydd för personal som skall öppna för den intagne. I beslut uttalade JO bl.a. följande. Som och har anfört är den aktuella kameraövervakningen inte av det slaget att det krävs tillstånd enligt lagen (1998:150) om allmän kameraövervakning. Någon anmälan enligt nämnda lag krävs inte heller. Jag delar upp- fattning att intresset av kameraövervakning i de situationer som kriminal- vårdsmyndigheten har pekat på väger tyngre än hänsyn till den intagnes integritet. Det sagda kan sammanfattas med att kameraövervakning i samband med av- skildhet kan användas som enda övervakningsåtgärd när den intagne uppvisar ett oroligt beteende, utan att utgöra en direkt fara för sig själv. Om anstalten däremot gör bedömningen att det finns en risk för självskadebeteende så ska övervakningen ske antingen genom ständig tillsyn (”sekundbevakning”) eller tillsyn genom rondering. Den senare övervakningsmetoden kan kompletteras med kameraövervakning. Båda dessa metoder bygger på att den personal som ansvarar för tillsynen befinner sig i anslutning till det rum, där den intagne vistas, under delar av eller hela den tid som tillsynen fortgår. Vid s.k. ständig tillsyn är avsikten med personalens närvaro bl.a. att denna ska kunna ingripa och hindra den intagne från att skada sig själv. Det ligger i sakens natur att ständig tillsyn är en mycket ingripande och in- tegritetskränkande åtgärd mot den intagne. Sådan tillsyn bör därför bara före- komma om bedömningen görs att det finns en överhängande risk för självska- dehandlingar. Vidare åligger det den som fattat ett sådant beslut att kontinuer- ligt pröva om den akuta situation, som föranlett beslutet om tillsyn, kvarstår eller om den intagnes tillstånd kan övervakas på ett mindre ingripande sätt. Av Kriminalvårdens yttrande framgår att syftet med att hålla N.M. under tillsyn genom kameraövervakning var att hindra honom från att begå nya själv- skadehandlingar. Det framgår vidare av yttrandet att den personal som hade ansvaret för övervakningen befann sig i en annan byggnad och att de därmed K R I M I N A L V Å R D 2 014 /1 5:JO1 var förhindrade att göra ett ingripande vid en eventuell självskade- handling. I fråga om en allvarligt menad självskadehandling kan någon eller utgöra skillnaden mellan liv och död. Det sagda innebär att den tillsyn som anstalten förordnat om riskerat att bli meningslös. Jag är mycket kritisk till att anstalten – trots att man gjort bedömningen att det förelegat en risk för självskadehandling från N.M:s sida – valt att genomföra tillsynen på sådant sätt. Med beaktande av vad som framkommit i Kriminalvårdens yttrande saknar jag anledning att kommentera N.M:s övriga klagomål mot anstalten. Jag kon- staterar endast att utredningen inte ger skäl till kritik eller någon annan åtgärd. Kritik mot Kriminalvården för att en intagens närmaste anhöriga inte per telefon underrättats om att ett häktningsbeslut verkställts (Dnr 1944-2013) Beslutet i korthet: I samband med att en person frigavs från ett fängelse- straff verkställde Kriminalvården ett beslut att häkta personen. Den aktuella personen frihetsberövades på grund av misstanke om brott. I beslutet kon- stateras att Kriminalvården därför hade till uppgift att fullgöra de skyldig- heter som följer av 24 kap. 21 a § . Kriminalvården kritise- ras för att den frihetsberövades närmaste anhöriga inte per telefon underrät- tades om frihetsberövandet. I beslutet uttalas att i de situationer när under- rättelse till anhöriga eller närstående ska ske enligt 3 § häktesförordningen (2010:2011) eller 24 kap. 21 a § ska Kriminalvården på eget initiativ tillfråga den intagne om han eller hon önskar underrätta någon anhörig eller närstående. Vidare uttalas att utgångspunkten måste vara att en telefonkontakt är det normala och att det i varje enskilt fall ska göras en individuell bedömning av hur kontakten bör ske. I beslutet uttalas även att häktena bör dokumentera sina ställningstaganden i fråga om huruvida någon anhörig ska underrättas eller inte och i så fall på vilket sätt. Om någon an- hörig underrättas genom telefonsamtal bör dokumentationen också omfatta att telefonsamtalet genomförts. I en anmälan, som kom in till JO , klagade . på att han nekats att ringa s.k. ankomstsamtal under sin vistelse i häktet Salberga. Han anförde i huvudsak följande. blev han ”villkorligt häktad” av i väntan på en dom som skulle meddelas . blev han frigiven från anstalten . Eftersom häktet var full- belagt transporterades han till häktet och sedan – efter att domen meddelats – till häktet Salberga. Han kom till häktet Salberga 2 014 /1 5:JO1 K R I M I N A L V Å R D och bad då häktespersonalen att få meddela sin sambo . att han var häktad och var han hade placerats. Trots att han hade haft telefontillstånd till sambon under sin vistelse i anstalten fick han inte ringa henne. Han fick inte heller ringa till sin lekmannaövervakare . Han fick beskedet att häktet slutat med s.k. ankomstsamtal och att allt ska skötas med brev. Eftersom det var påsk tog det nästan för hans brev att nå fram till sambon och lekmanna- övervakaren, som var omedvetna om vad som hänt honom. Kriminalvården uppmanades att yttra sig över det som S.P. anfört i sin anmä- lan. Vidare uppmanades Kriminalvården att redogöra för 1.om häktenas rutiner när det gäller att ge en intagen tillfälle att underrätta närstående om var han eller hon befinner sig ser olika ut beroende på om den intagne berövats friheten på grund av misstanke om brott eller på annan grund, 2.om häktena dokumenterar sitt ställningstagande till om, och i så fall på vil- ket sätt (brev eller telefon), en intagen får underrätta närstående, 3.om häktena regelmässigt tar reda på huruvida underrättelse om frihetsberö- vandet till närmast anhöriga, enligt 24 kap. 21 a § , har skett genom någon annans försorg. I remissvaret anförde Kriminalvårdens huvudkontor, genom enhetschefen , följande. Uppgifter om sakförhållandena har hämtats in från samtliga regioner, som i sin tur hämtat in uppgifter från häktena inom respektive region. Genom utredningen har sammanfattningsvis följande kommit fram. Hanteringen av frågor om underrättelse enligt 3 § häktesförordningen [2010:2011, JO:s anm.] respektive 24 kap. 21 a § skiljer sig åt mellan häktena. Någon enhetlig rutin som tillämpas vid samtliga häk- ten i landet finns inte. Även vid häktena inom en och samma region kan hanteringen se olika ut. Vid de flesta häkten görs ingen skillnad utifrån grunden för frihetsberö- vandet när det gäller hur man hanterar frågan om underrättelse. Om det inte föreligger skäl emot det, t.ex. på grund av restriktioner, kontaktförbud eller liknande, tillåts intagna vid de flesta häkten att lämna underrättelse till an- hörig i samband med ankomst. Företrädesvis får sådan underrättelse lämnas per telefon. Vid vissa häkten, bl.a. häktet Salberga (som anmälan till JO i detta fall rör), görs dock skillnad i rutinerna på så sätt att det endast är in- tagna som är intagna på annan grund än misstanke om brott som ges möj- lighet att lämna underrättelse. Den intagne har enligt vad som framkommit alltid möjlighet att skicka brev, om inte restriktioner lägger hinder i vägen. Vid flera häkten tillfrågas den intagne om han eller hon önskar lämna underrättelse till anhörig. Vid andra häkten bygger i stället lämnande av underrättelse på att den intagne självmant framför önskemål om detta eller att frågan på annat sätt kommer upp. K R I M I N A L V Å R D 2 014 /1 5:JO1 Även när det gäller frågan om dokumentation skiljer sig rutinerna åt mellan häktena. På de flesta håll dokumenteras häktets ställningstagande i frågan om underrättelse ska tillåtas eller inte. Vid vissa häkten upprättas beslut när underrättelse nekas. Vid andra häkten sker dokumentation endast över genomförda telefonsamtal. Vid en del häkten sker överhuvudtaget inte någon dokumentation rörande detta. Inget häkte tar enligt vad som framkommit regelmässigt reda på om underrättelse om frihetsberövandet till närmast anhörig enligt 24 kap. 21 a § har skett genom någon annan myndighets försorg. Det enskilda fall som anmälan till JO rör När det gäller det enskilda ärende som anmälan rör har bl.a. följande fram- kommit. I samband med huvudförhandling beslutade att S.P. skulle häktas i samband med frigivning från det fängelse- straff som han verkställde. I samband med frigivning från fängelsestraffet fördes S.P. från anstalten via häktet till häktet Salberga, dit han ankom . Han var då alltså frihetsberövad på grund av misstanke om brott. Som redovisats ovan har häktet Salberga som rutin att ge intagna som frihetsberövats på annan grund än misstanke om brott möjlighet att underrätta en närstående via tjänstetelefon. Intagna som berövats friheten på grund av misstanke om brott ges inte denna möjlighet. Alla intagna kan dock meddela sig med brev. Någon särskild dokumentation sker inte. gavs inte möjlighet att under- rätta A.S. Däremot framgår av anteckningar i att han och ringt till sin lekmannaövervakare . Av 24 kap. 21 a § framgår att när någon har frihetsberö- vats genom gripande enligt 7 § första stycket, genom överlämnande till en polisman enligt 7 § andra stycket och då inte har frigivits, genom anhål- lande eller genom häktning enligt 17 §, ska någon av den frihetsberövades närmaste anhöriga eller någon annan person som står den frihetsberövade särskilt nära underrättas om frihetsberövandet så snart det kan ske utan men för utredningen. Om den frihetsberövade motsätter sig att någon underrättas om frihetsberövandet, får underrättelse lämnas bara om det finns synnerliga skäl. Underrättelse behöver inte lämnas om frihetsberövandet har upphört. Av 3 § häktesförordningen (2010:2011) framgår att en intagen som har berövats friheten på annan grund än misstanke om brott ska i anslutning till att han eller hon tas in i en förvaringslokal få tillfälle att underrätta närstå- ende om var han eller hon befinner sig, om inte särskilda skäl talar mot det. Detsamma gäller när den intagne flyttats från en förvaringslokal till en an- nan. Av allmänna råd till 3 § häktesförordningen i Kriminalvårdens föreskrif- ter och allmänna råd om häkte (KVFS 2011:2, FARK Häkte) framgår föl- jande. Den intagnes rätt att underrätta närstående om var han eller hon be- finner sig i anslutning till att han eller hon tas in i häkte eller flyttas från ett häkte till ett annat bör normalt omfatta en person. Hänsyn till brottsoffer eller ett kontaktförbud kan utgöra särskilda skäl mot att medge en intagen rätt att meddela en viss närstående. Av 7 kap. 1 § FARK Häkte framgår att i journalen ska dokumenteras alla beslut som har fattats, viktiga händelser och väsentliga uppgifter om vidtagna eller planerade åtgärder avseende den intagne. Även uppgifter om omständigheter i övrigt som är av betydelse för vistelsen i förvaringsloka- len ska dokumenteras. Dokumentationen ska ske . 2 014 /1 5:JO1 K R I M I N A L V Å R D Bestämmelsen i 3 § häktesförordningen tar sikte på skyldigheten för Kri- minalvården att ge en intagen – som frihetsberövats på annan grund än misstanke om brott – tillfälle att underrätta någon närstående om var han eller hon befinner sig. Skyldigheten gäller både när den intagne tas in i för- varingslokalen och när förflyttning skett till annan förvaringslokal. Det kan t.ex. röra sig om en utlänning som hålls i förvar och som placerats i krimi- nalvårdsanstalt eller häkte, en dömd som på eget initiativ inställt sig i häkte för att verkställa fängelsestraff eller en dömd som förpassats av polis för samma ändamål. Motsvarande skyldighet gäller enligt 3 § fängelseförord- ningen (2010:2010) när det gäller en intagen i anstalt. Det finns inte någon bestämmelse om hur underrättelsen enligt 3 § häk- tesförordningen ska lämnas. Utgångspunkten bör enligt Kriminalvården vara att underrättelsen lämnas genom att den intagne tillåts att ringa ett te- lefonsamtal till den anhörige. Om sådant telefonsamtal på grund av sär- skilda skäl, t.ex. säkerhetsskäl, inte kan tillåtas bör underrättelse i många fall istället kunna lämnas genom att den intagne får skicka underrättelse per brev. För majoriteten intagna i Kriminalvårdens häkten – de som frihetsberö- vats med anledning av misstanke om brott (företrädesvis häktade men i vissa häkten förvaras även anhållna) – är dock inte bestämmelsen i 3 § häk- tesförordningen tillämplig. För dessa kan istället underrättelseskyldighet föreligga för Kriminalvården enligt bestämmelsen i 24 kap. 21 a § rätte- gångsbalken, om underrättelseskyldigheten inte redan uppfyllts av polisen i samband med föregående gripande eller anhållande. En underrättelse en- ligt 24 kap. 21 a § kan underlåtas om det är ”till men för utredningen”. Något undantag motsvarande ”särskilda skäl” i häktesförord- ningen ges således inte i lagtexten. Dock kan de säkerhetsskäl som Krimi- nalvården enligt gällande regelverk har att beakta inverka på formen för underrättelsen (telefon, brev eller underrättelse genom Kriminalvårdens försorg). Den skyldighet som följer av 24 kap. 21 a § åvilar i första hand polisen. Kriminalvården bör i de allra flesta fall kunna utgå ifrån att polisen fullgjort sina skyldigheter enligt nämnda lagrum när en frihets- berövad person överförs till Kriminalvården efter att först ha förvarats hos polisen såsom gripen eller anhållen. I vissa fall kan dock underrättelseskyl- digheten åligga Kriminalvården, t.ex. när en person som häktats i sin ute- varo grips och förs till häktet eller när förhållandena är sådana som i det fall som anmälan i detta ärende rör (jfr vidare nedan). Som fram- gått av utredningen har inte något häkte som rutin att ta reda på om under- rättelseskyldigheten fullgjorts. Däremot synes de flesta häkten ändå ge in- tagna möjlighet att underrätta närstående, oavsett om så redan skett genom polisens försorg, under förutsättning att, i förekommande fall, åklagaren medger kontakten på grund av restriktioner. Det är naturligtvis viktigt att det finns rutiner vid häktena som säkerställer att underrättelseskyldigheten enligt 24 kap. 21 a § verkligen fullgörs av Kriminalvården när det inte skett genom annans försorg. I detta avseende bör Kriminalvår- dens rutiner förbättras. Det finns inte någon uttrycklig skyldighet att upplysa den som frihets- berövats om rätten enligt 24 kap. 21 a § eller 3 § häktes- förordningen att underrätta någon anhörig eller annan nära person. Den fri- hetsberövade ska dock inte uttryckligen behöva begära att få lämna under- rättelse om frihetsberövandet utan det bör vara Kriminalvården som på eget initiativ ska tillfråga den intagne om han eller hon önskar underrätta någon anhörig eller närstående (jfr bl.a. JO 1985/86 s. 152 samt JO:s beslut 2012- 11-30 i ärende 3577-2011). Såvitt utredningen visat finns förbättringspo- tential även i detta avseende. K R I M I N A L V Å R D 2 014 /1 5:JO1 När det gäller dokumentation av hanteringen av underrättelser till när- stående ser rutinerna olika ut vid olika häkten.