frsrdg · H204JO1 · 2014-11-11 00:00:00 — JO:s synpunkter har lett till diskussion i chefsöverläkargruppen och där- efter information till bakjourerna om att ett beslut om bältesläggning eller andra tvångsåtgärder alltid måste föregås av ett beslut om återintagning till sluten tvångsvård, för patienter som har öppen sådan och vårdas enligt HSL. Denna vårdsituation är dock relativt ovanlig. På Rättspsykiatriska kliniken har också ett förtydligande gjorts enligt ovan, till enhetschefer, läkare och sjuksköterskor. Självklart har personal varit närvarande patienten varit bälteslagd, i enlighet med klinikens rutiner. Det framgår även av bifogad vaklista (bilaga 1), som är gemensam för både så kallad extravak och för extra tillsyn , som signeras varje kvart för att bland annat ha kontroll över hur länge per- sonal sitter hos en patient, med tanke på behov av raster etc. 2 014 /1 5:JO1 H Ä L S O - O C H S J U K V Å R D Avskiljning är en tvångsåtgärd enligt lagen om psykiatrisk tvångsvård (LPT), som kliniken definierar enligt bifogat "PM Tvångsvård/avskiljning" (bilaga 2). Avgränsning är ett begrepp som saknar enhetlig definition, men används på kliniken för att beteckna de situationer när en patient bedöms behöva en mindre stimulirik miljö, med en begränsad yta och begränsad kontakt med övriga patienter. Detta är inte att anse som en tvångsåtgärd och patienten hindras inte att ha kontakt med andra patienter. JO har uppmärksammat fall där det varit oklart om ett avskiljande enligt 20 § LPT kunde anses ha skett. Beträffande patienten så har det i det första fallet lite olyckligt uttryckts att avskiljning skett och att patienten fått injektion av läkemedel, men att "egentligen inga tvångsåtgärder vidtagits, då han går med på detta frivilligt, under protest". Här avses att injektion med läkemedel inte givits med tvång, medan det inte råder någon tvekan om att avskiljningen var en tvångsåtgärd och också dokumenterats så i vårt administrativa system Info Medix PAS. I det andra fallet rörande J.S. har noterats att "patienten får stanna kvar på A-rummet, men inte vara avskild, åtminstone tills ", vilket här innebar att patienten fick sova i A-rummet och inte i sitt ordinarie vårdrum, för att patienten skulle ha en mer stimulifattig miljö. Detta var inte en av- skiljning, eftersom patienten inte hindrades att träffa medpatienter och har heller inte dokumenterats så i Info Medix PAS. Det tredje fallet rörande J.S. handlar om samma sak som i fall två, det vill säga att patienten tillfälligt hade sin sovplats i det så kallade A-rummet, men inte var avskild. handlade det, enligt journalanteckningarna och det administrativa systemet Info Medix PAS om en avskiljning mellan och , det vill säga . Därefter fick pa- tienten vistas i A-rummet och angränsande korridor, med möjlighet till kon- takt med medpatienter och detta var därmed inte en avskiljning. Tyvärr har tjänstgörande dagsjuksköterska i journalanteckning dagen efter kallat det avskiljning, vilket alltså var felaktigt. Detta var en avgränsning till viss del av avdelningen. De av JO ovan belysta fallen har lett till diskussion i klinikens lednings- grupp, läkargrupp och sjuksköterskegrupp, om användandet och klargöran- det av begreppet avskiljning respektive avgränsning. En komplettering av klinikens PM angående avskiljning, med ett klargörande av avgränsnings- begreppet kommer också att göras. Till remissvaret hade fogat en kopia av en s.k. vaklista för patienten , daterad , och klinikens promemoria avseende avskiljning. Den vaklista som gavs in tillsammans med remissvaret var inte samma vak- lista som fanns tillgänglig vid inspektionen. Eftersom det för patienten verkade ha funnits två olika vaklistor för samma datum och delvis samma tid- punkter, men med olika signaturer, inhämtades upplysningar per telefon från chefsöverläkaren . uppgav i huvudsak följande. Vid inspektionstillfället kunde inte den vaklista som omfattade bältesläggningen återfinnas, utan endast en lista där tillsyn påbörjades . Han hittade senare ytterligare en vaklista som gavs in tillsammans med remissvaret. Han kan inte förklara varför listorna överlap- par varandra och det går inte att nu i efterhand undersöka orsaken till detta. I ett beslut anförde JO följande. H Ä L S O - O C H S J U K V Å R D 2 014 /1 5:JO1 Enligt 2 kap. 6 § regeringsformen (RF) är varje medborgare gentemot det all- männa skyddad mot bl.a. påtvingat kroppsligt ingrepp. Vidare är varje medbor- gare enligt 2 kap. 8 § RF skyddad mot frihetsberövande. Av 2 kap. 20 § RF följer att dessa fri- och rättigheter endast får begränsas genom lag. I såväl LPT som LRV finns bestämmelser som medger inskränkningar i de nämnda grund- läggande fri- och rättigheterna. En patient som ges sluten psykiatrisk tvångsvård med stöd av LPT får, om det finns omedelbar fara för att patienten allvarligt skadar sig själv eller någon annan, kortvarigt spännas fast med bälte eller liknande anordning (19 § första stycket LPT). Vårdpersonal ska vara närvarande patienten hålls fastspänd. Av bestämmelsens andra stycke framgår att patienten, om det finns synnerliga skäl, får hållas fastspänd längre än vad som anges i första stycket. Inspektionen för vård och omsorg, (före ), ska utan dröjsmål underrättas om beslut fattas enligt 19 § andra stycket LPT (19 § tredje stycket LPT). Enligt 20 § LPT får en patient hållas avskild från andra patienter endast om det är nödvändigt på grund av att patienten genom aggressivt eller störande beteende allvarligt försvårar vården av de andra patienterna. Ett beslut om av- skiljande gäller högst . Tiden för avskiljande får genom nytt beslut förlängas med högst . Ett beslut om avskiljande får, enligt bestäm- melsens andra stycke, om det finns synnerliga skäl avse en bestämd tid som överstiger . Om en patient hålls avskild ska (före ) underrättas utan dröjsmål (20 § tredje stycket LPT). Vidare ska en patient han eller hon hålls avskild stå under fortlöpande uppsikt av vårdpersonal. Av 8 § första stycket LRV framgår att 19 och 20 §§ LPT gäller i tillämpliga delar vid sluten rättspsykiatrisk vård. Det är chefsöverläkaren som beslutar om fastspänning och avskiljande. Uppgiften får dock delegeras till erfaren läkare med specialistkompetens (39 § LPT och 23 § LRV). I 3 kap. 2 § första stycket föreskrifter och allmänna råd om psykiatrisk tvångsvård och rättspsykiatrisk vård (SOSFS 2008:18) anges att den beslutande läkaren själv ska undersöka patienten innan ett beslut fattas om fastspänning än respektive avskiljning än . Av 4 kap. 7 § i föreskrifterna framgår att underrättel- seskyldigheten enligt 19 § tredje stycket LPT ska fullgöras när en patient hålls fastspänd än och enligt 20 § tredje stycket i de fall då en patient hålls avskild . Psykiatrisk tvångsvård och rättspsykiatrisk vård innefattar i stor utsträck- ning myndighetsutövning mot den enskilde och ställer därmed särskilt stora krav på dokumentationen. Enligt 2 § förordningen (1991:1472) om psykiatrisk tvångsvård och rättspsykiatrisk vård ska uppgift om tvångsåtgärder samt skälen för åtgärderna dokumenteras i patientens journal. 2 014 /1 5:JO1 H Ä L S O - O C H S J U K V Å R D Som framgår av redovisningen ovan finns det lagstöd för att vidta tvångsåt- gärder mot en patient som ges sluten psykiatrisk tvångsvård och sluten rätts- Om patienten ges öppen psykiatrisk tvångsvård respektive öp- pen rättspsykiatrisk vård finns det bara möjlighet att agera med stöd av de all- männa bestämmelserna om nöd och nödvärn i 24 kap. 1 och 4 §§ . En patient som ges öppen rättspsykiatrisk vård kan under vissa förutsättningar återintas till sluten rättspsykiatrisk vård. Beslut om sådan återintagning fattas av förvaltningsrätten efter ansökan av chefsöverläkaren. I vissa situationer kan chefsöverläkaren interimistiskt besluta om återintagning till sluten rättspsykia- trisk vård, vilket framgår av 3 c § LRV. Patienten var vid den aktuella tiden föremål för öppen rättspsykiatrisk Han vårdades vid kliniken med stöd av HSL. Som redovisats ovan över- ensstämmer inte i alla delar de uppgifter som läkaren och sjuksköterskan har antecknat i journalen beträffande J.S. Enligt sjuksköterskans anteckningar fat- tades både beslutet om återintagning till sluten rättspsykiatrisk vård och beslu- tet om bältesläggning . Läkarens anteckningar under rubriken ”Aktuell situation” kan tolkas på olika sätt, men under rubriken ”Åtgärd” är det tydligt antecknat att ett interimistiskt beslut om återintagning till sluten vård fattades drygt tre och efter det att läkaren beslutat om att J.S. skulle bältesfixeras. Det går inte att utifrån journalanteckningarna dra någon säker slutsats i frå- gan om huruvida beslutet om återintagning till sluten rättspsykiatrisk vård fat- tades innan patienten blev lagd i bälte eller om det skedde efter att tvångsåtgärden hade vidtagits. Utredningen i övrigt har inte heller kunnat ge svar på den frågan. Det är självfallet allvarligt om en patient som vårdas enligt HSL spänns fast med bälte trots att det saknas lagliga förutsättningar för åtgär- Tvångsåtgärder som vidtas utan stöd i lag utgör en kränkning av patientens grundläggande fri- och rättigheter och kan för den berörda befattningshavaren medföra såväl straffrättsligt ansvar som behörighetsinskränkande åtgärder en- ligt 8 kap. patientsäkerhetslagen (2010:659). Läkare och övrig berörd hälso- och sjukvårdspersonal måste i situationer som den aktuella givetvis vara tydliga i sin kommunikation för att missuppfatt- ningar ska undvikas. Det är av mycket stor vikt att såväl tvångsåtgärder som beslut om intagning eller återintagning till sluten psykiatrisk vård eller rätts- psykiatrisk vård dokumenteras noggrant, så att det vid en kontroll i efterhand inte råder någon oklarhet om vad som har beslutats och det Det framstår inte som sannolikt att ytterligare utredningsåtgärder skulle bringa klarhet i frågan. Av remissvaret framgår att kliniken är medveten Jag noterar att det har förts en diskussion vid kliniken om hur dessa situationer ska hanteras och att information även har lämnats till berörda Jag anser mig därför kunna lämna saken med kritik mot den otyd- När det sedan gäller frågan om huruvida personal var närvarande under den tid som J.S. var fastspänd visar utredningen följande. H Ä L S O - O C H S J U K V Å R D 2 014 /1 5:JO1 sjuksköterskans daganteckning låg J.S. fastspänd i bälte mellan och 15.24. Vid fanns det endast en vaklista tillgänglig för . Listan innehöll anteckningar om tillsyn , då det hade beslutats att patienten skulle hållas avskild, till . Till- sammans med remissvaret ingavs en annan vaklista för den aktuella dagen. En- ligt den listan påbörjades tillsynen och pågick till . Det finns alltså två listor som delvis överlappar varandra. Vad gäller den tid som båda listorna täcker, dvs. –19.15, har dock olika personer signerat listorna. har inte kunnat ge någon förklaring till detta. Eftersom det bl.a. kan finnas skäl att i efterhand kontrollera att personal har varit närvarande vid en bältesläggning, och eventuellt inhämta upplysningar från berörd personal, är det enligt min mening lämpligt att det i patientjournalen dokumenteras vem eller vilka som har haft tillsyn över patienten under bältes- läggningen samt under vilken tidsperiod. Detta kan t.ex. ske genom vaklistor som tillförs journalen. I J.S:s fall är det inte möjligt att av vaklistorna utläsa hur tillsynen faktiskt såg ut, vilket naturligtvis är otillfredsställande. Utifrån de uppgifter som har lämnats finner jag dock inte anledning att ifrågasätta att per- sonal faktiskt var närvarande. Jag bedömer inte att det finns skäl att vidta någon ytterligare åtgärd i saken, utan nöjer mig med att betona vikten av att doku- mentationen av tillsynen vid tvångsåtgärder är korrekt. Frågan om klinikens användning av s.k. avgränsning Avskiljande – isolering – är en tvångsåtgärd som får vidtas bara om de förut- sättningar som anges i 20 § LPT är uppfyllda, dvs. om det är nödvändigt på grund av att patienten genom aggressivt eller störande beteende allvarligt för- svårar vården av de andra patienterna. Avskiljande är en starkt integritetskrän- kande åtgärd som ska tillgripas endast i undantagssituationer. I likhet med vad som gäller vid bältesläggning måste ett beslut om avskiljande och skälen för beslutet dokumenteras i patientjournalen. En patient kan inte lämna sitt sam- tycke till en tvångsåtgärd, utan sådana åtgärder kan vidtas endast om det finns stöd i lag (jfr JO 2008/09 s. 338, dnr 3236-2006). Bestämmelserna i och LRV ger inte en vårdinrättning utrymme för att på annat sätt än genom avskiljande hindra patienter från kontakt med övriga patienter. I sammanhanget anser jag att den tvångsvårdslagstiftning som gäller för missbrukare och unga kan vara av ett visst intresse. I lagen (1988:870) om vård av missbrukare i vissa fall, LVM, och lagen (1990:52) om särskilda bestäm- melser om vård av unga, LVU, finns bestämmelser som på motsvarande sätt som för patienter som vårdas med stöd av LPT eller LRV medger inskränk- ningar i den intagnes rörelsefrihet. Missbrukare och unga kan under särskilda förutsättningar hållas i avskildhet utan kontakt med andra intagna (34 § fjärde stycket LVM och 15 c § LVU). infördes bestämmelser (34 § andra stycket LVM och 15 b § LVU) som gör det möjligt att av behandlingsskäl till- lämpa en vårdform för tvångsintagna missbrukare och unga som benämns ”vård i enskildhet”. Genom införandet av denna vårdform är det numera möj- 2 014 /1 5:JO1 H Ä L S O - O C H S J U K V Å R D ligt att vårda en intagen på en enhet för särskilt noggrann tillsyn under förhål- landen som innebär att han eller hon inte fritt får umgås med andra intagna, om det krävs med hänsyn till den intagnes speciella behov av vård, hans eller hen- nes säkerhet eller övriga intagnas säkerhet. Vård i enskildhet skiljer sig från avskiljning på avgörande punkter då den svarar mot ett definierat vårdbehov hos den enskilde som inte uppträder akut, utan kan förutses. vård i enskildhet att den intagne vistas tillsammans med personal (prop. 2002/03:53 s. 98 f.). Det har framkommit att Rättspsykiatriska kliniken i använder sig av något som kliniken kallar ”avgränsning”. I remissvaret anges att ”avgränsning” är ett begrepp som saknar en enhetlig definition. Det används på kliniken ”för att beteckna de situationer när en patient bedöms behöva en mindre stimulirik miljö, med en begränsad yta och begränsad kontakt med övriga patienter”. har vidare anfört att det inte är att anse som en tvångsåt- gärd och att en patient som är ”avgränsad” inte kan hindras från att ha kontakt med andra patienter. Av de journalanteckningar som jag har tagit del av framgår att patienter som ”avgränsats” har blivit anvisade ett visst utrymme. I de fall som låg till grund för mitt beslut att ta upp saken till granskning hade ”avgränsning” skett i det s.k. A-rummet respektive ”vid A-rummet”. I ett fall hade ett avskiljande i A- rummet direkt följts av en ”avgränsning” i samma rum. Enligt vad som anförs i remissvaret innebär ”avgränsning” inte att berörd patient hindras från att ha kontakt med andra patienter. förstås är det fråga om en form av överenskommelse mellan vårdpersonalen och den berörda patienten som innebär att han eller hon ska vistas i ett visst rum eller en viss del av avdelningen, men patienten kan lämna det anvisade utrymmet och ha kontakt med andra patienter. Jag har förståelse för att patienter som vårdas med stöd av LPT eller LRV av behandlingsskäl kan behöva vistas i en miljö där kontakten med andra pati- enter är begränsad. Vidare har jag ingen invändning i och för sig mot att vård- personal kommer överens med en patient om att han eller hon ska vistas på ett visst utrymme, t.ex. det egna rummet och/eller viss del av en korridor, för att få lugn och ro. För att ett sådant förfarande ska vara godtagbart måste det dock bygga på frivillighet och hållas strikt skilt från tvångsåtgärden avskiljande. tienten ska fritt kunna lämna det rum eller den del av avdelningen där han eller hon enligt överenskommelsen ska vistas. Det är av stor vikt att det både för patienter och personal är helt klart vad som gäller och att dokumentationen är När det gäller det förhållandet att patienter har varit ”avgränsade” i A-rum- met vill jag anföra följande. Patienter som vårdas med stöd av LPT eller LRV befinner sig i en mycket Det är angeläget att man vid vårdinrättningar inte hamnar i lä- gen där vården bedrivs i en ”gråzon”, dvs. att det råder osäkerhet om huruvida åtgärder står i överensstämmelse med lagstiftningen. malt för tvångsåtgärder. I de fall när patienter är ”avgränsade” i A-rummet kan därför gränsen mot en otillåten isolering vara svår att dra. ligtvis särskilt om en patient först är avskild enligt 20 § LPT och avskiljningen H Ä L S O - O C H S J U K V Å R D 2 014 /1 5:JO1 sedan direkt följs av en ”avgränsning”, där patienten ska stanna kvar i A-rum- met. I sådana situationer finns en uppenbar risk för att frivilligheten blir illuso- risk. Patienten kan uppfatta att han eller hon är avskild eller att det föreligger ett hot om att ett beslut eller ett nytt beslut om avskiljande kan komma att fattas om han eller hon inte stannar i A-rummet. Enligt min mening kan det inte god- tas att A-rummet används för det aktuella ändamålet. Därutöver ifrågasätter jag lämpligheten i att använda sig av begreppet ”av- gränsning” som är så likt avskiljning och avskiljande. Av utredningen framgår att begreppen har sammanblandats av vårdpersonal i journalen för patienten . En sjuksköterska har felaktigt angett att patienten har varit föremål för avskiljande trots att det har varit frågan om ”avgränsning”. Med så likartade begrepp finns det risk för missförstånd. Detta kan i sin tur medföra att en patient behandlas med utgångspunkt från att han eller hon är föremål för en tvångsåt- gärd trots att så inte är fallet. Till detta kommer att ordet ”avgränsning” i sig ger intryck av att det rör sig om en tvångsåtgärd. Avslutningsvis kan noteras att i sitt betänkande Psykiatrin och lagen – tvångsvård, straffansvar och samhällsskydd (SOU 2012:17) har föreslagit att tillämpningsområdet för avskiljande ska utvidgas. Enligt förslaget ska avskiljande inte bara få ske vid försvårande av vården av de andra patienterna utan också när det är nödvändigt av hänsyn till patientens egen vård. Som exempel nämns att en patient som behöver ha begränsning av yttre stimuli för att kunna varva ner bör kunna avskiljas. Jag ställde mig i ytt- rande över betänkandet tveksam till detta förslag eftersom jag ansåg att det var för dåligt analyserat. Betänkandet är under beredning inom . Jag finner därför skäl att skicka en kopia av detta beslut till Socialdepartemen- tet. Med den kritik som framgår av det anförda avslutas ärendet. 2 014 /1 5:JO1 S O C I A L F Ö R S Ä K R I N G kritiseras för sin tillämpning av efterfrågeförbudet (Dnr 5734-2012) Beslutet i korthet: En journalist har i en anmälan till JO anfört att han vände sig till för att få ut vissa uppgifter och att han då – innan han ens hann göra sin framställan – blev tillfrågad om syftet med sin begä- ran. I förevarande beslut uttalar JO att det vid menprövningen självfallet kan ha betydelse vem som begär uppgiften men att det är den efterfrågade upp- giftens art som är utgångspunkten och att det därför aldrig är relevant att efterfråga en sökandes identitet eller syfte innan det står klart vilka uppgifter som begärs. I en anmälan, som kom in till JO , klagade journalisten . Han anförde att myndigheten, enligt hans uppfattning, rutinmässigt efterforskar allmänhetens syften med att begära ut handlingar. tillade bl.a. följande. kontaktade han Försäkringskas- san för att begära uppgifter om en namngiven persons sjukpenninggrundande inkomst (SGI) och arbetsgivare. Han blev då, innan han ens tilläts göra sin framställan, tillfrågad om syftet med sin begäran. Efter att ha redogjort för sin uppfattning att sådant inte får efterforskas fick han tala med en person i chefs- ställning. Denne visade sig ha samma inställning som den handläggare han talat med tidigare. Ärendet remitterades till som anmodades att yttra sig över det som P.J. I remissvar anförde följande. (De nämnda bilagorna är inte medtagna här.) P.J., journalist på , kontaktade Kundcenter (KC) och begärde att få ut uppgifter om en namngiven persons sjukpenninggrundande inkomst (SGI) och arbetsgivare. Hans begäran vidarebefordrades till enhetschefen för som fattade beslut om att inte lämna ut uppgifterna. När enhetschefen för efteråt talade med P.J. beskrev denne att han hade ringt till KC och att KC-handläggaren direkt hade frågat vad han skulle ha uppgifterna till samt vem han var. upplevde sig ha blivit dåligt bemött av handläggaren bad han att få bli kopplad till dennes chef vid . Handläggarens chef hade bekräftat att handläggaren hade agerat helt enligt anvisningar. S O C I A L F Ö R S Ä K R I N G 2 014 /1 5:JO1 syn på efterfrågeförbudet framgår av bifogade utdrag från vägledning (2001:3) Offentlighet eller sekretess? samt informationsmeddelande (IM 2012:147) 2) som har publicerats med anledning av detta JO-ärende. (Bilaga 1 och 2). Det framgår av bilagorna att är medveten om att det inte är förenligt med 2 kap. 14 § tryckfrihetsförordningen att utan anledning efterfråga frågeställarens identitet och syftet med de begärda uppgifterna. vill dock framföra att det i praktiken är förknippat med stora svårigheter att avgöra när det finns anledning att efterfråga sådana uppgifter. I verksamhet gäller detta särskilt när frågeställaren begär uppgifter om den enskildes yrke, arbetsgivare, och ekonomiska förmåner i form av t.ex. bostadsbidrag, bostadstillägg och föräldrapenning. I rättspraxis har sådana uppgifter beroende på omständigheterna ibland an- setts harmlösa och ibland känsliga. Uppgifterna bedöms alltså i vissa fall vara sekretessbelagda och i andra fall vara offentliga. När det gäller den typen av uppgifter har ändamålet med de begärda uppgifterna och frågeställarens identitet i praxis ansetts vara avgörande för sekretessprövningen. Förutom den praxis och de kommentarer som nämns i vägledningen (bilaga 1) hänvisar till ett nyare kammar- rättsavgörande i frågan (KRNS mål nr 6964-12). Mot bakgrund av den praxisen är det uppfattning att uppgifter om den enskildes yrke, arbetsgivare, och de ovan uppräknade ekonomiska förmånerna till sin karaktär är sådana uppgifter som motiverar att kan behöva ta reda på frågeställarens identitet och ändamålet med de begärda uppgifterna för att göra sekretessprövningen. kommenterades remissvaret och underströk åter att han blev tillfrågad om sin identitet och syftet med sin begäran innan han ens hann göra sin framställan, dvs. innan visste vilka uppgifter han ville ta del av. I ett beslut anförde stf JO Ragnemalm följande. I 2 kap. tryckfrihetsförordningen (TF) finns bestämmelser om allmänna hand- lingars offentlighet. Enligt 2 kap. 12 § TF ska en allmän handling som får läm- nas ut – som alltså inte är hemlig – på begäran genast eller så snart det är möjligt på stället och utan avgift tillhandahållas den som önskar ta del av handlingen. En begäran om utlämnande av allmän handling prövas av den som förvarar handlingen. En myndighet har vidare enligt 6 kap. 4 § offentlighets- och sek- retesslagen (2009:400), OSL, en skyldighet att på begäran av en enskild lämna uppgifter ur allmänna handlingar som förvaras hos myndighe-ten. Detta gäller dock endast under förutsättning att uppgiften inte är sekretessbelagd och så länge arbetets behöriga gång inte hindras. Enligt 2 kap. 14 § tredje stycket TF får en myndighet inte på grund av att någon begär att få ta del av en allmän handling efterforska vem han är eller vilket syfte han har med sin begäran i större utsträckning än vad som behövs för att myndigheten ska kunna pröva om hinder föreligger mot att handlingen lämnas ut. Efterfrågeförbudet i 2 kap. 14 § tredje stycket TF har ansetts böra analogt tillämpas även i förhållande till den som med stöd av 6 kap. 4 § OSL efterfrågar 2 014 /1 5:JO1 S O C I A L F Ö R S Ä K R I N G