frsrdg · H204JO1 · 2014-11-11 00:00:00 — Sammanfattningsvis har utredningen visat att det finns påtagliga brister i vissa avseenden när det gäller tillgången till utomhusvistelse och utformningen Jag vill därför understryka att rätten till utomhusvistelse i nor- malfallet är en oinskränkt rättighet som polismyndigheterna ska tillgodose. har anfört att man arbetar med att ta fram standarder och anvisningar för byggande av polisarrester, vilket även omfattar rastgårdarna. Det är naturligtvis bra att man vid nybyggnad särskilt beaktar möjligheten till Det är dock inte en tillräcklig åtgärd. Det är angeläget att samtliga polismyndigheter säkerställer att intagna ges möjlighet att vis- Information om rätten till utomhusvistelse För att den intagne ska ha möjlighet att ta till vara sin rätt till utomhusvistelse är det viktigt att han eller hon informeras om den. Av utredningen har det framkommit att det vid ett flertal arrester saknas ru- tiner för hur de intagna ska informeras. De rutiner som finns skiljer sig åt i fråga om hur och när informationen lämnas. Vid många arrester ges endast muntlig Rutinerna framstår i många fall som bristfälliga. Det är t.ex. otyd- ligt vem som ansvarar för att informationen lämnas. Med detta är inte sagt att de intagna inte informeras om möjligheten till utomhusvistelse; vid ett stort antal arrester har det angetts att de intagna tillfrågas om de vill komma Å K L A G A R - , P O L I S - O C H T U L L Ä R E N D E N 2 014 /1 5:JO1 Det bör dock poängteras att det också är viktigt att den enskilde underrättas om att det är en lagstadgad rättighet. Information om rätten till utomhusvistelse, tillsammans med information om andra rättigheter, ska enligt häktesförordningen lämnas i samband med att en person tas in i arresten. Det bör vara skriftlig information och naturligtvis på ett språk som den intagne förstår. Om det finns behov av det ska även munt- lig information lämnas. har uppgett att man har för avsikt att ta fram en ny föreskrift för polisarrester med bestämmelser om bl.a. informat- ion till intagna om möjligheten till daglig utomhusvistelse. Med hänsyn till de bristande rutiner som utredningen påvisat är det angelä- get att en sådan föreskrift träder i kraft. Jag har i ett särskilt ärende utrett hur polismyndigheterna informerar intagna i arrest om deras rättigheter och om verkställighetens innebörd (se beslut , dnr 2572-2013). Dokumentation av att informationen lämnats Det har framkommit att det inte i någon större utsträckning dokumenteras att den intagne har getts information om rätten till utomhusvistelse. Vid JO:s in- spektioner har det vid vissa arrester framförts att man inte behöver dokumen- tera detta eftersom man alltid lämnar informationen. Det dokumenteras alltså endast om man av någon anledning inte lämnar informationen. Ett sådant reso- nemang är inte godtagbart. Jag vill därför understryka vikten av dokumentation även i detta avseende, bl.a. från kontroll- och rättssäkerhetssynpunkt. Ett krav på dokumentation behöver inte vara särskilt arbetskrävande, utan handlar närmast om lämpligt utformade blanketter. När det införs rutiner för hur information ska lämnas bör dessa även omfatta ett krav på dokumentation, vilket också kan fungera som en påminnelse att lämna informationen. Jag har för avsikt att följa upp i vilken mån intagna i arrest ges möjlighet till utomhusvistelse och vilka åtgärder som vidtagits med anledning av detta be- slut. Med den kritik som ligger i det som anförts avslutas ärendet. 2 014 /1 5:JO1 Å K L A G A R - , P O L I S - O C H T U L L Ä R E N D E N Kritik mot i för hanteringen av en begäran om handräckning i ett LVU-ärende (Dnr 273-2013) Beslutet i korthet: begärde att polismyndigheten skulle lämna biträde med handräckning i ett LVU-ärende. Handräckningen gällde en 19-årig flicka som skulle omplaceras till ett låst ungdomshem. Social- tjänstens uppfattning var att omplaceringen behövde ske , med hjälp av polis. Trots att de formella förutsättningarna för en handräckning var upp- fyllda, biföll polismyndigheten inledningsvis inte begäran. Myndigheten villkorade i stället sin medverkan, vilket ytterst fick till följd att flickan om- placerades än nödvändigt. I beslutet uttalas att det inte är polismyndighetens sak att ta ställning till behovet av en begärd handräckning. När de formella förutsättningarna är uppfyllda kan polismyndigheten inte ställa upp villkor för att godkänna och genomföra handräckningen. kritiseras för sin hantering av ärendet. I en anmälan till JO framförde enhetschefen , social- och arbets- marknadsförvaltningen i stad, klagomål mot i . Han uppgav att polisen i flera ärenden helt eller delvis hade nekat biträde med handräckning. Han gav följande exempel. fattades beslut om att en 19-årig flicka, som vårdades med stöd av lagen med särskilda bestämmelser om vård av unga (LVU), skulle omplaceras till ett låst ungdomshem. Flickan var känd för våldsamheter. Hon hade attackerat personal och skadat sig själv. Där- utöver hade hon avvikit ett flertal gånger. När flickan, efter ett allvarligt återfall i missbruk, återfördes till det befintliga boendet av polisen, fick personalen starka indikationer på att hon avsåg att avvika på nytt. Eftersom bedömde att omplaceringen skulle väcka mycket stor ilska och intensivt motstånd hos flickan, begärde man polishandräckning enligt 43 § LVU. i uppgav dock att myn- digheten inte längre utförde sådana hämtningar och över huvud taget inte kom- mer att åka på uppdrag framöver, om inte representanter från är närvarande och i praktiken utför körningen. bedömning var att det var alltför riskabelt att genomföra transporten i egen regi. Personal från so- cialtjänsten kunde dock medverka, under förutsättning att polisen med resurser i form av personal och fordon ansvarade för själva transporten och flickans säkerhet under den. Situationen kunde lösas först , då polismyndigheten beslu- tade att flickan kunde köras i polisens fordon. var dock villkoret att medverkade. När personal från och polisen kom Å K L A G A R - , P O L I S - O C H T U L L Ä R E N D E N 2 014 /1 5:JO1 till boendet och informerade flickan om beslutet blev hon, som befarat, mycket hotfull och våldsam och måste beläggas med handfängsel. De utdragna förhandlingarna mellan och polisen medförde att flickan, som mådde mycket dåligt och var inne i en period av ett ytterst aktivt och riskfullt missbruk, kunde omplaceras till en låst institution än planerat. i anmodades att yttra sig över uppgifterna i anmälan. I sitt yttrande anförde polismyndigheten (biträdande länspolismästaren ) i huvudsak följande. Ärendet har hanterats vid polisenhet , polisområde , och vid länskommunikationscentralen (LKC), länsordningspolisen. Polisområdet, länsordningspolisen och , vakthavande befäl vid LKC, har yttrat sig i ärendet. Av de uppgifter som inhämtats framgår i huvudsak följande. Den 13 de- cember 2012 inkom en begäran till polismyndigheten, polisenhet , från i stad om biträde med stöd av 43 § LVU. Begäran avsåg en 19-årig flicka som vårdades på ett s.k. öppet boende med stöd av LVU och som skulle överföras till sluten vårdform. Till grund för behovet av polisiärt biträde uppgavs att flickan avvikit från det öppna boendet och återfunnits av polisen till . Hon var vid anträffandet märkbart påverkad av narkotika och kunde inte redogöra för de droger hon intagit. i stad gjorde bedömningen att hon inte längre kunde vårdas i öppna former då det bedömdes vara fara för hennes liv vid ett nytt avvikande. Hon uppgavs kunna komma att skada sig själv allvarligt i form av kraftigt missbruk. Hon ansågs vidare rymningsbenägen och hade tidigare varit våldsam i samband med transport. Inre befäl i meddelade, efter kontakt med vakthavande befäl vid LKC, att polisen lämnar biträde, men att får tillhandahålla transportfordon och medföljande personal. meddelade dock att de inte hade för avsikt att tillhandahålla något fordon eller medfölja med egen personal, utan uppgav att de ansåg att det var polisens uppgift att ut- föra transporten. Härefter följer en rad kontakter mellan , inre befäl i och vakthavande befäl vid LKC. vidhåller under dessa sam- tal att man inte har för avsikt att ställa upp med varken fordon eller personal. meddelade dock handläggaren vid vid samtal med inre befäl i att han kunde använda sin privata bil för transporten. Man kommer därefter överens om att transporten ska genom- föras . En polispatrull beordrades att biträda om våldsbefogenheter skulle bli nödvändiga. När transporten skulle genomföras blev flickan aggressiv och våldsam varför hon fick beläggas med handfängsel. Polispatrullen gjorde i detta läge den bedömningen att transporten för att kunna genomföras måste utföras med polisens fordon. handläggare följde i samband med transporten efter polis- bilen i sitt eget fordon. 2 014 /1 5:JO1 Å K L A G A R - , P O L I S - O C H T U L L Ä R E N D E N Polisen ska enligt ett mycket stort antal bestämmelser lämna biträde till andra myndigheter. Antalet inkomna handräckningsärenden till polismyn- digheten har ökat i antal, vilket av naturliga skäl tar resurser från annan polisiär verksamhet. Enligt polismyndighetens mening bör alltid det biträde som lämnas ske i nära samverkan med personal från den myndighet som begär åtgärden. I betänkandet Transporter av frihetsberövade (SOU 2011:7) har utredningen om transporter av frihetsberövade personer vidareutvecklat hur en samver- kan mellan begärande myndighet och polismyndigheten enligt nu gällande bestämmelser bör utformas. Bl.a. menar utredningen att en begäran om bi- träde inte automatiskt innebär att polismyndigheten helt ska ombesörja en transport och stå för hela arrangemanget inklusive all personal och fordon. delar utredningens uppfattning om innebörden av biträ- desbegreppet. har […] inte någon möjlighet att avslå en handräcknings- begäran annat än på formella grunder. känner inte till att i en rad ärenden skulle ha blivit delvis eller helt förvägrad biträde från polisen såsom påstås i anmälan. Det stämmer inte att polismyn- digheten skulle ha gått ut med direktiv till sina enheter att personer vid handräckningsuppdrag aldrig ska transporteras i polisens fordon. Däremot anser polismyndigheten, i likhet med utredningen om transporter av frihets- berövade personer, att en begäran om biträde inte per automatik innebär att polismyndigheten helt ska ombesörja en transport och stå för hela arrange- manget, inklusive all personal och fordon. En bedömning av vilket behov av biträde som är nödvändigt måste göras i varje enskilt fall. Det har i anmälan framförts kritik med anledning av att förflyttningen av flickan skett först efter det att handräckningsbegäran gjorts. Av vad som framgår i ärendet har det efter det att begäran inkom förevarit ett antal samtal mellan inre befäl, vakthavande befäl och an- gående hur transporten skulle genomföras. Fokus synes ha varit mer på re- sursfrågan än på frågan om vilken form av biträde som var nödvändig, vil- ket är olyckligt. ifrågasätter inte beslut att begära biträde i aktuellt ärende. Det är dock viktigt att komma ihåg att po- resurser ska användas där de särskilda befogenheter som polisen har är nödvändiga för att lösa uppgiften. Det är möjligt att polismyndigheten tidigare i vissa fall har tillmötesgått de begärande myndigheterna i större utsträckning än vad lagstiftaren avsett. eftersträvar att bestämmelserna ska tillämpas på det sätt lagstiftaren tänkt, alltså att polisen ska biträda när de särskilda befogenheter som polisen har är nödvändiga. När det gäller det aktuella ärendet anser dock polismyndigheten, mot bak- grund av de uppgifter lämnat om flickans tillstånd och tidi- gare beteende i samband med sin begäran om biträde, att de överväganden som gjorts beträffande transporten kan ifrågasättas. Till yttrandet bifogade polismyndigheten ett informationsblad daterat . Där anges att polismyndigheten har reviderat handboken om polishandräckning och arbetat in det som framförts av utredningen om trans- porter av frihetsberövade. Vidare anges att polismyndigheten, i samband med att begäran om biträde görs, kommer att föra diskussioner för en mer aktiv Å K L A G A R - , P O L I S - O C H T U L L Ä R E N D E N 2 014 /1 5:JO1 samverkan med personalen från den begärande myndigheten och delvis även ställa högre krav på dessa myndigheter. fick tillfälle att yttra sig och anförde bl.a. att man inledningsvis ansåg att handräckningen kunde genomföras utan medverkan, men att efter en diskussion om detta var beredd att medverka. bedömning att det var djupt olämpligt att genomföra transpor- ten på annat sätt än i polisens fordon kvarstod dock. I ett beslut anförde JO Renfors följande. Enligt 43 § 2 LVU ska polismyndigheten lämna biträde för att, på begäran av socialnämnden eller någon ledamot eller tjänsteman som nämnden har förord- nat, genomföra beslut om vård eller omhändertagande med stöd av LVU. Av tidigare JO-beslut framgår bl.a. följande. En polismyndighet bör endast anlitas för en handräckningsåtgärd om det finns grundad anledning att anta att det tvång som polisen har rätt att använda vid en handräckning är nödvändigt för att åtgärden ska kunna genomföras. Det bör inte förekomma att polisen mer eller mindre rutinmässigt anlitas för trans- port av personer som vårdas med stöd av en tvångslagstiftning. Att polis anlitas bör således vara en nödfallsåtgärd (se JO 1981/82 s. 172, särskilt s. 181 och JO:s beslut , dnr 3625-2009). Denna fråga har också be- handlats i flera lagstiftningsärenden (se bl.a. prop. 1979/80:1 s. 364 och 603 samt prop. 1996/97:175 s. 75). En begäran om att polisen medverkar för att verkställa ett beslut enligt LVU bör inte göras om det inte kan antas att den unge själv eller hans eller hennes föräldrar, genom att avvika eller på annat sätt, avser att förhindra eller försvåra genomförandet av beslutet (se JO 1981/82 s. 172, särskilt s. 182). När det gäller att flytta den som har omhändertagits för samhällsvård från ett fosterhem till ett annat eller till en institution har polishandräckning ansetts mindre ofta vara nödvändig. Det kan dock även i dessa fall finnas situationer där polisens biträde behövs för att genomföra beslutet. (Se JO 1981/82 s. 172, särskilt s. 182, och JO:s beslut , dnr 3134-2009.) En polismyndighets prövning av en begäran om handräckning är av formell karaktär. Det är alltså inte polismyndighetens sak att pröva behovet eller lämp- ligheten av handräckningen, och polismyndigheten kan inte på en sådan grund vägra att ge sitt bistånd. Om polismyndigheten anser att behovet eller lämplig- heten av den begärda åtgärden kan ifrågasättas, är det naturligtvis lämpligt att den myndighet som har gjort framställan uppmärksammas på detta så att frågan där kan tas upp till omprövning. (Se JO 1981/82 s. 172, särskilt s. 183 och 2013:9 Polismyndigheternas handläggning av ärenden om handräckning och vissa tvångsåtgärder.) När polismyndigheten biträder med handräckning har den myndighet som gjort begäran kvar det övergripande ansvaret för den person åtgärden avser. Som regel bör därför en företrädare för den sistnämnda myndigheten närvara när handräckningen genomförs (se bl.a. JO 1999/2000 s. 261 och JO 1999/2000 s. 270, som gällde begäran om handräckning enligt LVU). 2 014 /1 5:JO1 Å K L A G A R - , P O L I S - O C H T U L L Ä R E N D E N Förutsättningarna och formerna för polismyndighetens biträde med handräckning behandlas utförligt i betänkandet Transporter av frihetsberövade (SOU 2011:7 s. 377 f.). Förslagen har ännu inte lett till lagstiftning, utan bereds Med hänsyn till den vikt i har lagt vid utta- landena om handräckning i betänkandet Transporter av frihetsberövade, vill jag inledningsvis understryka att de förslag som lämnats ännu inte har lett till lag- stiftning och att många av de uttalanden som görs tar sikte på rättsläget efter ett genomförande av förslagen. har enligt gällande lagstiftning en skyldighet att i olika situationer bistå andra myndigheter med handräckning. Det är inte polismyn- dighetens sak att ta ställning till behovet av en begärd handräckning. Polismyn- digheten kan inte heller ställa upp villkor för att godkänna och genomföra handräckningen. Däremot kan det i vissa situationer vara lämpligt att polismyn- digheten tar kontakt med den myndighet som har begärt åtgärden och diskute- rar eventuella frågetecken när det gäller behovet av en handräckning eller dess genomförande. Om den sistnämnda myndigheten vidhåller sin begäran och de formella förutsättningarna är uppfyllda är polismyndigheten dock skyldig att lämna sitt biträde. I det nu aktuella fallet fanns ett beslut om att en 19-årig flicka skulle ompla- ceras från boendet där hon befann sig till ett låst ungdomshem. Det fanns upp- gifter om att flickan tidigare hade avvikit, att hon ansågs rymningsbenägen och att hon hade varit våldsam. I ärendet fanns således konkreta omständigheter som talade för att det var nödvändigt med polisens biträde. Någon anledning för polisen att ta kontakt med för att ta upp frågan om en om- prövning av begäran om handräckning fanns alltså inte. Däremot finns inget att invända mot att genomförandet av handräckningen diskuterades med . Jag är dock kritisk till att polismyndigheten villkorade sin medverkan och att det uppstod en diskussion kring hur de två myndigheternas resurser skulle användas. Utgångspunkten vid en handräck- ning bör enligt min mening vara att polisens fordon används och att polisens personal, och inte den begärande myndighetens, svarar för den närmare verk- ställigheten av åtgärden. När det som i det här fallet finns en uttalad risk för våldsamheter är detta en självklarhet. En annan sak är att företrädare för den begärande myndigheten normalt bör närvara vid genomförandet. Det finns inte heller något som hindrar att polisen och den begärande myndigheten kommer överens om att den sistnämnda myndighetens personal ska ta aktiv del vid en omplacering eller liknande, när den myndigheten bedömer att detta är bäst för personen som handräckningen gäller. agerande medförde att flickan kunde omplaceras först efter att handräckningen begärts. Mot bakgrund av bedömning att omplaceringen behövde genomföras fanns det en risk för att flickan skulle komma till skada. Jag är därför mycket kritisk till polismyn- dighetens hantering av ärendet. Å K L A G A R - , P O L I S - O C H T U L L Ä R E N D E N 2 014 /1 5:JO1 En grundläggande förutsättning för att systemet med handräckning ska fun- gera är att den myndighet som begär handräckning inte missbrukar eller över- utnyttjar möjligheten. För att undvika misstro och för att säkerställa en effektiv och ändamålsenlig hantering av handräckningsärenden är det av stor betydelse att myndigheterna samverkar och för en kontinuerlig dialog om bl.a. sina re- spektive förutsättningar och om de rutiner man bör följa (jfr SOU 2011:7 s. 401 f.). Vid en sådan samverkan finns möjlighet att på ett konstruktivt sätt föra fram både generella synpunkter och konkreta exempel på ärenden där sam- arbetet fungerat mindre bra. Ett sådant arbetssätt ökar förutsättningarna för lös- ningar i samförstånd och bör också kunna leda till en ökad kunskap om an- svarsfördelningen mellan polisen och den begärande myndigheten samt om de regler i övrigt som gäller vid handräckning. fattade JO Renfors ytterligare ett beslut som rörde polisens hante- ring av en begäran om handräckning i ett LVU-ärende (se , dnr 1537-2013). hade begärt polisens biträde för att verkställa ett beslut om omhändertagande och föra en 15-årig pojke till ett ung- domshem. i gjorde en materiell prövning av social- tjänstens bedömning av behovet av handräckning, vilket fick till följd att om- händertagandet av pojken fördröjdes. Enligt JO fanns det inget att invända mot att polismyndigheten diskuterade handräckningens genomförande med social- tjänsten. I detta fall hade det också varit möjligt för polismyndigheten att ta upp frågan om en omprövning av begäran om handräckning. Det var dock upp till att avgöra i vilken omfattning polisens medverkan behövdes. När de formella förutsättningarna är uppfyllda ska polismyndigheten godkänna och genomföra handräckningen. i kritiserades för den fel- aktiga hanteringen. Kritik mot i för omhändertagande av egendom i samband med ett ingripande, m.m. (Dnr 584-2013, 666-2013) Beslutet i korthet: Polisen stoppade en förare för hastighetsöverträdelse och fattade även misstanke mot honom om bl.a. ringa narkotikabrott. I syfte att eftersöka narkotika verkställdes en husrannsakan i bilen varvid en större summa i kontanter påträffades i en väska som enligt uppgift tillhörde föra- rens sambo. Polisen kontaktade och lämnade ut dessa uppgifter, som var sekretessbelagda. beslu- tade om utmätning, s.k. distansutmätning, av kontanterna för en skuld som föraren hade och meddelade förbud för polismyndigheten att lämna ut kon- tanterna till någon annan än . Ett s.k. förbudsmeddelande av ger i sig inte po- lisen befogenhet att omhänderta utmätt egendom. För att polisen ska ha rätt att hålla kvar utmätt egendom för räkning med 2 014 /1 5:JO1 Å K L A G A R - , P O L I S - O C H T U L L Ä R E N D E N stöd av ett förbudsmeddelande krävs att egendomen är omhändertagen med stöd av t.ex. bestämmelserna om beslag. Polisen kritiseras för att man har omhändertagit kontanterna utan att det har funnits lagstöd för det. Enligt 10 kap. 27 § offentlighets- och sekretesslagen kan sekretessbelagd information lämnas till en myndighet om det är uppenbart att intresset av att uppgiften lämnas har företräde framför det intresse som sekretessen ska skydda. kritiseras för att man inte dokumenterat eller i efterhand kunnat visa vilka närmare uppgifter som lämnades till Kronofog- demyndigheten och att uppgiftslämnandet föregicks av en sådan verklig in- tresseavvägning som bestämmelsen kräver. I anmälningar till JO framförde S.P. kritik mot i . Av anmälningarna framgick bl.a. följande. samt deras gemensamma barn färdades på utanför i en personbil som tillhörde S.P. Bilen fördes vid tillfället av G.B. Polisen stoppade G.B. för hastighetsöverträdelse och medtog honom för blodprovstagning på grund av misstanke om narkotikapåverkan. genomförde polisen en husrannsakan i bilen. Vid husrannsakan påträffades i kontanter. De låg i S.P:s väska och tillhörde henne, vilket hon uppgav för polismännen. Trots detta omhändertog polisen pengarna för att säkerställa utmätning av en skuld som G.B. hade till staten. Kronofog- demyndigheten beslutade därefter om utmätning av pengarna. hade polisen inte upprättat något beslagsprotokoll eller kunnat redovisa vilka omständigheter och överväganden som låg till grund för åtgärden att om- händerta kontanterna. framförde även vissa andra klagomål beträffande det aktuella ingripandet. överklagade beslut om utmätning av kontanterna till och yrkade att beslutet skulle upphävas. omprövade utmätningsbeslutet och upphävde detta på den grunden att S.P. hade kunnat visa att kontanterna inte varit i G.B:s besittning utan rätteligen tillhörde S.P. Tingsrätten avskrev målet (mål nr A 563-13) från vidare handläggning. gjorde en brottsanmälan om tjänstefel med anledning av ingripandet. JO hämtade in och granskade handlingar i det ärende hos , Avdelningen för interna utredningar (IU), som hade lagts upp med anledning av G.B:s anmälan. Å K L A G A R - , P O L I S - O C H T U L L Ä R E N D E N 2 014 /1 5:JO1 Chefsåklagaren , , Riksenheten för polis- mål, beslutade att inte inleda någon förundersökning. I skälen för beslutet angavs bl.a. följande. Av handlingarna i ärendet framgår att G.B. av en polispatrull stoppades på grund av hastighetsöverträdelse. Vid kontakt med G.B. uppstod misstanke om ringa narkotikabrott. Beslut fattades […] om husrannsakan i bilen för eftersök av narkotika. Under denna påträffades i en väska en större summa kontanter. Kronofogdens jourtelefon har då kontaktats och denne beslutade om utmätning av kontanterna och om ett s.k. förbudsmeddelande, dvs. ett förbud för polismyndigheten att utbetala pengarna till annan än Kronofog- den.