frsrdg · H204JO1 · 2014-11-11 00:00:00 — Därtill har drygt 850 LRV-mål avgjorts . En av de fem utvalda domarna var jag, i min roll som fiskal, ordförande i. Som fiskal förväntas man att åka på så kallade psykiatrirundor. Den av JO utvalda domen för granskning ingick i min 6:e runda. Domstolen har utarbetade rutiner för dessa psykiatrirundor för att underlätta arbetet med det stora antalet mål det är fråga om. Däri ingår standardiserade domskäls- skrivningar som har tagits fram och använts . Frågan i mål nr 61-13 var om den slutna psykiatriska tvångsvården skulle övergå till öppen form. Av domen framgår att patienten i fråga mot- satte sig tvångsvård då hon ansåg att den kunde ske på frivillig väg. Vidare framgår bland annat att hon inte kunde acceptera ett av de föreslagna sär- skilda villkoren mer än inledningsvis. Av chefsöverläkarens ansökan och vid den muntliga förhandlingen framkom känsliga uppgifter, om framför allt patientens sjukdomstillstånd men även hennes förhållanden i övrigt, som inte har tagits med i domen. Domen avkunnades i närvaro av patienten. 2 014 /1 5:JO1 F Ö R V A L T N I N G S D O M S T O L A R I den skriftliga domen är domskälen inte närmare utvecklade utan har följt de av domstolen framtagna mallar för denna måltyp. Domskälen är så pass motiverade att det går att utläsa vad rätten har kommit fram till i de olika rekvisiten. Jag har i vissa psykiatrimål känt att det har varit angeläget att skriva mer utvecklade domskäl. Det har varit i mål där bedömningen har varit svår eller när patienten har uppgett ett missnöje redan vid avkunnan- det. Sådan situation förelåg inte, såvitt jag kommer ihåg, vid avkunnandet av nu aktuell dom och den kom inte heller att överklagas. Psykiatrimålen är tidskrävande, bland annat på grund av det stora antalet mål och de långa resorna till sjukhusen. finns det i lagen upp- ställda tidsfrister och ett generellt skyndsamhetskrav. I princip måste i alla psykiatrimål mycket känsliga personuppgifter hanteras. I övervägande del avkunnas dom på plats i närvaro av patienten. Även med hänsyn till dessa omständigheter anser jag att de standardiserade domskälsskrivningarna inte är helt tillfredsställande. Jag välkomnar en utredning kring hur sådana mal- lar uppfyller kraven på att en dom ska vara tillräckligt motiverad enligt 30 § andra stycket FPL. Mål 826-13 har avdömts av mig själv () och föran- leder följande synpunkter. Jag minns patienten och sammanträdet eftersom det var en ovanlig situation och hade en ovanlig bakgrund. Sammanträdet var kort – – och sakkunnig tillstyrkte ansökan. Efter en kort överläggning avkunnade jag domen vilket i detta fall resulterade i ett antal frågor från patienten som jag besvarade. Jag hade känslan att han förstod varför domstolen bifallit ansökan om LPT-vård. Patienten överklagade inte heller domen. Patientens frågor och mina svar framgår inte i domen ef- tersom de handlade om att förklara lagstiftningen m.m. Jag minns inte om det skedde i detta fall, men det är inte ovanligt att chefsöverläkaren i sam- band med avkunnandet av en LPT-dom förklarar att tvångsvården förmod- ligen kommer att kunna avslutas inom beroende på hur be- handlingen utfaller; m.a.o. förklarar hur tvånget med stöd av LPT fungerar. Det är möjligt att jag i den aktuella domen i domskälen skulle ha förtydligat att behovet av tvångsvård betingades av chefsöverläkarens bedömning att upptrappningen av medicineringen behövde ske inne på avdelningen. Jag anser ändå att domskälen, som de formulerades i målet, tillräckligt bra upp- fyller motiveringsskyldigheten. Allmänt om motiveringsskyldigheten enligt 30 § andra stycket FPL och förvaltningsrättens domar i LPT-mål Flertalet av domarna i psykiatrimålen vid förvaltningsrätten är utformade enligt mallar som förvaltningsrätten tagit fram och liknar därför de domar som JO lyft fram i begäran om yttrande. i psykiatrimål där bedöm- ningen av vårdbehovet är svårare, exempelvis när den sakkunnige inte delar chefsöverläkarens bedömning eller där förvaltningsrätten inte delar chefs- överläkarens bedömning, är normalt inte utformade enligt mall. Samma sak gäller i LRV-mål när åklagaren har en annan uppfattning än chefsöverläka- ren beträffande riskbedömningen. Enligt 30 § FPL ska rättens avgörande av mål grundas på vad handling- arna innehåller och vad i övrigt förekommit i målet. Av andra stycket fram- går att de skäl som bestämt utgången ska framgå av beslutet. I kommentaren till Förvaltningsprocesslagen, och , sägs under rubriken (s. 339) följande. Paragrafen återspeglar en allmän rättsgrundsats, nämligen att en dom ska grundas på sakliga skäl som redovisas öppet i avgörandet. Besluts- motiveringar fyller fler viktiga funktioner. Motiveringskravet bidrar till att prövningen blir omsorgsfull samt saklig och objektiv. Till detta kom- mer att väl motiverade avgöranden gynnar en enhetlig praxis. F Ö R V A L T N I N G S D O M S T O L A R 2 014 /1 5:JO1 fyller vidare den viktiga funktionen att den som överväger att överklaga ett beslut har möjlighet att avgöra om det finns möjlighet till framgång och hur talan i så fall bör läggas upp samt vad den bör inriktas på. Dess- utom är motiveringen viktig för överinstansens prövning. På ett mer allmänt plan är motiveringskravet viktigt för allmänhetens förtroende för rättsskipningen… I vilken grad dessa syften gör sig gäl- lande varierar naturligtvis beroende på målets karaktär, vilken instans det handlar om osv. Förvaltningsrätten avgjorde cirka 1 450 LPT- och LRV-mål. I cirka 1 200 av målen hölls muntlig förhandling. Sammanträden med munt- lig förhandling hålls på åtta psykiatriska sjukhus. All personal vid förvaltningsrätten är delaktig i hanteringen av dessa mål. Samtliga do- mare, inklusive fiskaler, deltar regelbundet i dömandet i målen. Det är där- för helt nödvändigt att i stor utsträckning bygga verksamheten på gemen- samma rutiner och gemensamma mallar för domskrivning. En sådan inar- betad hantering minimerar risken för misstag i dömandet och skapar, med hänsyn till lagstadgade tidskrav, en eftersträvad effektivitet i arbetet. av domarna i LPT- och LRV-mål avkunnas vid sammanträ- det. Det är en gemensam hållning bland domarna vid förvaltningsrätten att i så stor utsträckning som möjligt avkunna domarna i dessa mål. Det blir efter ett avkunnande tydligt för patienten vad domen går ut på, vad den grundas på och vad som avgjorde att patienten, efter att ha motsatt sig tvångsvård ändå meddelas sådan. Patienten har också möjlighet att få svar på frågor beträffande domen samt i anslutning till avkunnandet även råd- fråga det offentliga biträdet som normalt är förordnat i målet. Vid avkun- nandet av domen uttrycker domaren sig kanske språkligt något enklare och mer pedagogiskt än vad som gäller den skrivna domen. Det är även möjligt att vid avkunnandet kunna relatera direkt till vad patienten anfört under för- handlingen och därmed göra det tydligt vad som motiverar domslutet. Detta bör även framgå av den skrivna domen. Överklagandefrekvensen i psykiatrimålen är låg vilket bl.a. kan bero på att en stor andel av domarna i psykiatrimålen avkunnas. över- klagades 134 mål till kammarrätten. Av dessa fastställdes 132 och två änd- rades. Kammarrätten har inte i något fall lämnat några synpunkter på ut- formningen av förvaltningsrättens domskäl. Förvaltningsrätten har vid utformningen av mallarna i psykiatrimålen utgått från kraven i 30 § FPL. Självklart ska anpassas till det en- skilda målet vid utformningen av domen. Vid förvaltningsrätten pågår ett arbete med att ta fram rekommendat- ioner för domskrivning. Inom ramen för detta arbete kommer förvaltnings- rätten att se över mallarna för domar i psykiatrimål. Domsmallarna ska ut- formas så att de i större utsträckning ger utrymme för en konkret beskriv- ning i det enskilda målet av vilka överväganden och slutledningar som rät- ten gjort av de faktiska omständigheterna för att nå en viss utgång i det enskilda målet. Samtliga domare vid förvaltningsrätten har beretts möjlighet att lämna synpunkter på yttrandet. I ett beslut anförde JO följande. I en rättsstat är det viktigt att rättskipningen sker i så öppna former som möjligt. Det är anledningen till att domstolsförhandlingar i vårt land i största möjliga utsträckning ska vara offentliga. Det är också ett skäl till att domstolarna är skyldiga att motivera sina avgöranden. Skyldigheten att motivera gör att parter 2 014 /1 5:JO1 F Ö R V A L T N I N G S D O M S T O L A R och allmänhet kan kontrollera hur domstolen har resonerat. Det stärker förtro- endet för rättstillämpningen. I det enskilda målet är det angeläget för parterna att det går att förstå varför utgången blev som den blev. Bland annat underlättar det för parterna att ta ställning till om avgörandet ska överklagas. Det gagnar också processen i överinstansen att skälen för avgörandet klart framgår av av- görandet. I regel om rätten till en rättvis rättegång innefattas ett krav på motivering av domstolsavgöranden. I svensk rätt föreskrivs för mål i allmän domstol att domen ska ange domskälen med uppgift om vad som är bevisat i målet (17 kap. 7 § och 30 kap. 5 § ). För förvaltnings- domstolarnas del föreskrivs i 30 § FPL att det av avgörandet ska framgå de skäl som har bestämt utgången. I kommentaren till 30 § FPL diskuteras innebörden av lagens krav på moti- vering. Där framhålls först att det som ett allmänt riktmärke kan uppställas att beslutet ska vara så skrivet att det klargör för läsaren vad det är för frågor som prövats och varför de bedömts på det sätt som skett. Enligt kommentaren bör det finnas en direkt korrespondens mellan lagens rekvisit, de faktiska omstän- digheterna i målet och domstolens bedömning av dessa faktiska omständig- heter. I mål där det handlar om huruvida vissa omständigheter är bevisade eller ej bör man enligt kommentaren ställa motsvarande krav på förvaltningsdom- stolarna som på de allmänna domstolarna när det gäller att redovisa varför den ansett att en omständighet är bevisad. Utöver det måste det enligt vad som sägs i kommentaren vara fråga om en riktig motivering och inte en skenmotivering. En motivering som endast är en omformulering av en lagbestämmelse är alltså inte godtagbar. Motiveringen måste i stället på ett konkret plan beskriva vilka värderingar, överväganden och slutledningar som rätten gjort av de faktiska omständigheterna för att nå en viss utgång (och , För- valtningsprocesslagen m.m., , Zeteo, kommentaren till 30 §). Mål enligt lagen om psykiatrisk tvångsvård är indispositiva (a.a., kommentaren till 8 §). Det räcker alltså inte för bifall till chefsöverläkarens yrkande att patienten medger yrkandet. Domstolen måste pröva hur de faktiska omständigheterna i målet stämmer överens med lagens rekvisit för tvångsvård även om patienten förklarar att han eller hon inte har något att invända mot vad chefsöverläkaren påstår. Det är denna prövning som rätten enligt 30 § FPL ska redovisa i sin dom. JO har uttalat sig om tillämpningen av 30 § FPL. JO 1991/92 s. 144 handlar om en länsrätt som hade tagit ställning till en länsskatte- myndighets överklagande i ett taxeringsärende. Länsrätten hade fogat be- svärsinlagan till sin dom och, efter en redovisning av bakgrund och yrkanden, skrivit: ”Med bifall till besvären höjs överklagade inkomsttaxeringar med be- lopp enligt bilaga 2.” Några ytterligare domskäl fanns inte. JO uttalade föl- jande. För den enskilde är det ytterst väsentligt, att myndigheterna klargör, hur de kommit fram till sina beslut. Endast om skälen öppet redovisas, kan han kontrollera, hur myndigheten urskilt och värderat för beslutet relevanta fakta, och hur dessa fakta bedömts enligt tillämpliga rättsregler etc. En upp- lysande motivering kan endera övertyga honom om att beslutet är korrekt F Ö R V A L T N I N G S D O M S T O L A R 2 014 /1 5:JO1 eller ge honom underlag för ett överklagande. Allmänhetens tilltro till myn- digheternas kompetens och objektivitet kräver också, att dessa förmår visa, att besluten är väl underbyggda. Förvaltningsdomstolarna åläggs i 30 § andra stycket förvaltningspro- cesslagen generellt att i sina avgöranden redovisa ”de skäl som bestämt ut- gången”. Särskilda krav på tydlighet måste naturligtvis ställas, då – som i det nu aktuella fallet – den förlorande parten är en fysisk person, som inte företräds av juridiskt ombud, och det tillämpliga regelsystemet dessutom är av mera komplicerat slag. JO kritiserade länsrätten för att den inte hade uppfyllt minimikraven avseende motivering. I ett beslut med dnr 2490-2001 redovisades en dom där en läns- rätt hade beslutat om fortsatt vård enligt LPT. Domen innehöll, efter en mycket kort recit, följande egentliga domskäl. Av utredningen i målet samt vad som framkommit i sakkunnigutlåtandet framgår att förhållandena vid intagningen och alltjämt är sådana att det fö- religger ett klart behov av LPT-vård och att vårdbehovet inte kan tillgodoses på frivillig väg. Chefsöverläkarens yrkande skall då bifallas. I sitt remissvar till JO skrev länsrätten att det i domen borde ha redogjorts för i vart fall något av vad chefsöverläkaren angett till stöd för sin ansökan och vad den sakkunnige uttalat. Tillämpliga lagrum borde enligt länsrätten också ha återgetts. I JO:s beslut uttalas följande. Jag instämmer i vad länsrätten anfört i remissyttrandet om att det i domen borde ha redogjorts för i vart fall något av vad chefsöverläkaren angett till stöd för sin ansökan och vad den sakkunnige uttalat. Detta var påkallat sär- skilt med hänsyn till att den enskilde invänt i målet att han inte hade någon allvarlig psykisk störning samt att ett eventuellt vårdbehov kunde tillgodo- ses på frivillig väg. Som länsrätten berört i yttrandet hade det också varit lämpligt att i domen återge de tillämpliga bestämmelserna i . Vidare anser jag att länsrätten i själva motiveringen i domen borde ha redogjort för sina överväganden på ett sätt som närmare knöt an till förutsättningarna för tvångsvård enligt bestämmelserna i . Jag kan således konstatera att do- men inte uppfyllde kraven enligt 30 § andra stycket FPL på hur domar och andra beslut skall utformas. Närmare om domskälen i de fem granskade domarna Det grundläggande rekvisitet – allvarlig psykisk störning Det första och grundläggande rekvisitet för tvångsvård är att patienten lider av en allvarlig psykisk störning. Det är ett juridiskt begrepp som omfattar ett fler- tal olika tillstånd (se prop. 1990/91:58 s. 86). I första hand räknas hit tillstånd av psykotisk karaktär. Vissa former av demens kan också höra hit liksom all- varliga depressioner med självmordstankar. Även svårartade personlighetsstör- ningar med impulsgenombrott av psykoskaraktär kan utgöra allvarliga psy- kiska störningar liksom alkoholpsykoser som delirium tremens och alkoholhal- lucinos. Ett abstinenstillstånd kan ibland vara så allvarligt att det utgör en all- varlig psykisk störning. I var och en av de fem granskade domarna finns det en redovisning av pati- entens psykiska tillstånd i redogörelsen för vad chefsöverläkaren anfört till stöd 2 014 /1 5:JO1 F Ö R V A L T N I N G S D O M S T O L A R för sitt yrkande. I de egentliga domskälen, alltså redovisningen av hur rätten bedömer saken, sägs emellertid bara att det är utrett att patienten lider av en allvarlig psykisk störning. Rekvisit för sluten vård För att rätten ska kunna besluta om sluten psykiatrisk tvångsvård krävs enligt lagen att patienten har ett oundgängligt behov av psykiatrisk vård, som inte kan tillgodoses på annat sätt än genom att patienten är intagen på en sjukvårdsin- rättning för kvalificerad psykiatrisk dygnetruntvård. I de tre domar som gäller sådan vård framgår hur chefsöverläkaren ser på den frågan. I mål 52-13 fram- går att patienten ansåg att han inte led av en allvarlig psykisk störning som krävde sluten heldygnsvård utan att vårdbehovet kunde tillgodoses på frivillig väg. I mål 687-13 framgår att chefsöverläkaren bedömde att patienten hade bristande sjukdomsinsikt och hade behov av depotbehandling, att patienten var i fortsatt behov av injektionsbehandling och att hennes tillstånd behövde stabi- liseras ytterligare innan hon kunde skrivas ut igen. I mål 826-13 framgår att chefsöverläkaren ansåg att patienten var i fortsatt behov av inneliggande vård då psykosen ännu inte var under kontroll och han inte hade kommit upp i mål- dos för sin medicinering. Chefsöverläkaren uppgav även att eftersom patienten tidigare hade isolerat sig och inte tagit emot vård i hemmet behövde upptrapp- ningen av medicinen ske inneliggande. Patienten uppgav att han var positiv till medicineringen och att han avsåg att fortsätta med den även när han skrivits ut. Rättens bedömning av behovet av dygnetruntvård redovisas i de tre fallen mycket kortfattat med ett ordagrant återgivande av lagens ord: ”På grund av sitt psykiska tillstånd och sina personliga förhållanden i övrigt har han/hon ett oundgängligt behov av psykiatrisk vård, som inte kan tillgodoses på annat sätt än genom att han/hon är intagen på en sjukvårdsinrättning för kvalificerad psy- kiatrisk dygnetruntvård.” Rekvisit för öppen vård För ett beslut om öppen psykiatrisk tvångsvård krävs att patienten på grund av sitt psykiska tillstånd och sina personliga förhållanden i övrigt behöver följa särskilda villkor för att kunna ges nödvändig psykiatrisk vård. I mål 61-13 yrkade chefsöverläkaren att rätten skulle föreskriva att patienten skulle ta emot ordinerad medicinering, bo på ett anvisat boende, delta i rehabiliteringsinsatser och avhålla sig från att ha kontakt med sin mor. Av redogörelsen för chefs- överläkarens inställning framgår ingenting uttryckligt om varför dessa villkor behövdes. Av domen framgår att patienten när det gällde villkoren kunde acceptera att inte ha någon kontakt med sin mor inledningsvis, men inte . I mål 354-13 yrkade chefsöverläkaren att rätten skulle föreskriva att patienten skulle ta emot ordinerad medicinering, sköta kontakten med läkare på psykosmottagningen och bo i särskilt boende med boendestöd. Av redogörelsen för chefsöverläkarens inställning framgår när det gäller villkoren att chefsöverläkaren ansåg att patienten skulle avsluta sin medicinering om vården skulle upphöra. I domarna i målen 61-13 och 354-13 anges i de egentliga domskälen endast att patienten på grund av sitt psykiska tillstånd och F Ö R V A L T N I N G S D O M S T O L A R 2 014 /1 5:JO1 sina personliga förhållanden i övrigt behöver iaktta de föreslagna särskilda villkoren för att kunna ges nödvändig psykiatrisk vård. Slutligen räcker det inte med att patienten är sjuk och behöver dygnetruntvård eller särskilda villkor. För tvångsvård krävs också att patienten motsätter sig den vård som behövs eller att det på grund av patientens psykiska tillstånd finns grundad anledning att anta att vården inte kan ges med hans eller hennes sam- tycke. I fyra av domarna har antecknats att patienten motsatte sig vården och då behövs naturligtvis ingen ytterligare motivering på denna punkt från rättens sida. I den femte domen (i mål 61-13) hade patienten uppgett att vården kunde ges på frivillig grund. Av redogörelsen för vad chefsöverläkaren framfört fram- går ingenting om huruvida vården kunde ges med patientens samtycke. I de egentliga domskälen sägs i denna fråga bara att det till följd av patientens psy- kiska tillstånd fanns grundad anledning att anta att vården inte kunde ges med hennes samtycke. Den som läser de fem domarna slås av att motiveringarna – de egentliga domskälen – i väsentliga delar är näst intill ordagrant likadana i de fem domarna. Motiveringarna saknar anknytning till de omständigheter som rätten har bedömt i målen och är helt enkelt redovisningar av lagtexten. Det är alltså fråga om sådana motiveringar som i kommentaren till FPL kallas för sken- motiveringar. Läsaren får uppfattningen att domsförslagen är skrivna av föredragande eller notarier före rättens förhandling och att domaren inte i nämnvärd utsträckning ändrat i det förslag som han eller hon har fått sig förelagt. Naturligtvis blir det beroende av omständigheterna hur utförlig och nog- grann motiveringen bör vara. Exempelvis sägs i kommentaren till rättegångs- balken för brottmålens del att valet av påföljd är så självklart att någon egentlig motivering inte behövs i denna del (Fitger m.fl., Rättegångs- balken, , Zeteo, kommentaren till 30 kap. 5 § ). Men i de nu aktu- ella fallen var det inte fråga om självklarheter. Rätten hade att att ta ställning till samhällets rätt att utöva tvång mot enskilda, i tre av fallen i form av frihets- berövande. Det är alltså fråga om mycket allvarliga ingrepp i patienternas liv och det är nödvändigt att sådan rättskipning sker i rättssäkra former. Det måste vara möjligt för den som utsätts för samhällets tvångsåtgärder att förstå skälen för åtgärden och ha möjlighet att överklaga. Det måste också vara möjligt för den som i efterhand vill granska tvångsåtgärder av detta slag att göra det utan att hindras av intetsägande och ogenomträngliga motiveringar. Det är därför viktigt att domarna motiveras så att det inte råder någon tvekan om hur bedöm- ningen gjorts. Allmänhetens förtroende för rättskipningen kräver särskilda överväganden i psykiatrimålen. Domstolens ledamöter är inte sakkunniga i psykiatri, och de- ras uppgift att ta ställning till frågor om diagnos och behandling är inte lätt. 2 014 /1 5:JO1 F Ö R V A L T N I N G S D O M S T O L A R Domstolsprövningen har tillkommit just för att öka rättssäkerheten i de för pa- tienterna mest ingripande frågorna. Det är därför viktigt att domskälen skrivs så att det framgår att domstolen tar sin uppgift på allvar och inte okritiskt ac- cepterar de bedömningar som har gjorts inom psykiatrin. En särskild komplikation i mål enligt bl.a. LPT är att det förekommer in- tegritetskänsliga uppgifter som inte i onödan bör redovisas i den skrivna do- men. Det är alltså motiverat att vara återhållsam med att återge andra uppgifter än sådana som är nödvändiga för att kraven i 30 § FPL ska kunna uppfyllas. Det har därför hävdats att det inte alltid är nödvändigt att redovisa de psykia- triska diagnoserna i domarna (se m.fl., Sekretess m.m. hos allmän för- valtningsdomstol, 2 uppl. 2011, s. 64, jfr även JO 1998/99 s. 184). Sådana syn- punkter har i förvaltningsrättens yttrande även framförts av och . Jag har ingen annan uppfattning men vill understryka att 30 § FPL är undantagslös och att det alltså inte får förekomma att rätten i sina domskäl är så försiktig med känsliga uppgifter att det inte framgår av domen vilka skäl som har bestämt utgången. I fyra av de fem domar som omfattas av min granskning är denna problematik för övrigt inte aktuell. För patienten in- tegritetskänsliga uppgifter om diagnos och symtom återges i redovisningen av de upplysningar som chefsöverläkaren har lämnat. Om samma uppgifter skulle ha använts för rättens egentliga domskäl, hade det alltså inte varit till nackdel för patienten. I förvaltningsrättens remissvar framhålls att det finns många psykiatrimål att handlägga och att verksamheten måste bygga på gemensamma rutiner och gemensamma mallar för domskrivningen. Jag är införstådd med att psykiatri- målen på en del domstolar utgör en stor del av verksamheten och att de bl.a. med hänsyn till att de ofta avgörs efter förhandling utanför domstolens kansli blir arbetskrävande. Jag anser emellertid inte att 30 § FPL ställer orimliga krav på domstolarna när det gäller skyldigheten att motivera sina avgöranden. Och självfallet har jag ingen invändning mot rationella arbetsmetoder. Men ration- aliseringen får inte drivas så långt att lagens krav på domsmotivering inte kan upprätthållas. Av remissvaret framgår också att en stor andel av domarna i LPT-mål av- kunnas i anslutning till rättens sammanträde och att det efter ett avkunnande blir tydligt för patienten vad domen går ut på, vad den grundas på och vad som avgjorde att patienten efter att ha motsatt sig tvångsvård ändå får sådan vård.