frsrdg · H204JO1 · 2014-11-11 00:00:00 — är nära släkt med varandra samt att [Mo.K.] har en bror, nämligen [Ma.K.]. Alla fyra bor nära varandra. gjordes en fotokonfrontation med kvinnan som säkerhet pekade ut [Ma.K.] som den person som hon hört sam- tala. Jag bedömde genomförandet av konfrontationen som fullt godtagbar med tanke på omständigheterna, inte minst tidsfaktorn. Eftersom [Ma.K.] pekats ut av vittnet ansåg jag att han var skäligen misstänkt. Med tanke på att vittnet kunde ha tagit fel på [Mo.K.] och [Ma.K. ], eftersom de är bröder, och då [Mo.K.] är abonnent för teleadressen […], så bedömde jag att även denne var skäligen misstänkt. Den person som [Mo.K.] eller [Ma.K.] samtalat med, nämligen [O.K.] ansåg jag också, med tanke på samtalets innehåll, som skäligen misstänkt. Att [O.K.] i nära anslutning till samtalet med [Mo.K.] eller [Ma.K.] talat med [N.K.] gjorde att även denne blev intressant, men då som vittne. Ett av skälen till att jag tog över förundersökningen var att jag såg en möjlighet att själv besluta om [hemlig teleavlyssning] och [hemlig teleö- vervakning] samt eventuellt [hemlig kameraövervakning] beträffande de misstänkta (enligt 4 § lagen om åtgärder för att utreda vissa samhällsfarliga brott). Vid kontroll med operatören visade det sig nämligen att detta var tekniskt genomförbart trots tiden . Åtgärderna bedömdes dock som tämligen meningslösa utan en resurskrävande spaningsinsats. Ef- tersom personella resurser saknades för detta samt att de misstänkta sanno- likt inte skulle använda sina mobiltelefoner på grund av sömn eller påbjuden radiotystnad och tidpunkten för det befarade bombdådet var så nära förestående fattade jag beslut om anhållande och hämtning till för- hör. redovisade följande bedömning i fråga om beslutet att an- hålla de misstänkta. Åklagare kontaktades i ett förhållandevis sent skede i utredningen, vilket i sig kan tyckas vara anmärkningsvärt med hänsyn till den allvarliga brotts- lighet som misstankarna gällde. Polisen hade således redan vidtagit en rad utredningsåtgärder när övertog förundersökningsled- ningen. […] När [han] blev inkopplad var tidpunkten för det befarade bombdådet nära förestående. har i sitt yttrande […] an- gett att situationen var väldigt hektisk och att telefonsamtalen med polisen avlöste varandra . [Han] har i sina yttranden redovisat sin minnes- bild av det underlag han fått av polisen och de överväganden han gjort inför besluten om tvångsmedel. Enligt min mening kan man utläsa av yttrandena att självständigt bildat sig en uppfattning om hållbar- heten i det som lades till grund för besluten och att han noggrant analyserat de uppgifter som fanns angående brottet och brottsmisstankarna. Enligt min uppfattning finns det inget som tyder på att [han] inte har agerat tillräckligt aktivt som förundersökningsledare. Å K L A G A R - , P O L I S - O C H T U L L Ä R E N D E N 2 014 /1 5:JO1 Huruvida det i ett visst fall finns skäl att fatta beslut om anhållande är en utpräglad bedömningsfråga där man inte sällan kan ha olika uppfattningar utan att någon av dem kan sägas vara direkt felaktig. I nu aktuellt fall har i frånvaro anhållit Mo.K., Ma.K. och O.K. såsom skäli- gen misstänkta för förberedelse till terroristbrott, ett så kallat utredningsan- hållande (24 kap. 6 § andra stycket ). Bevisstyrkan av skä- lig misstanke har ansetts motsvara ungefär vad som uttrycks med antagligt och allmänt brukar det för skälig misstanke krävas att det finns konkreta omständigheter av en viss styrka som pekar på att just den misstänkte har begått brottet (, Straffprocessuella tvångsmedel, 2 uppl., s. 43 f.). Enligt min uppfattning har det i det nu aktuella fallet förelegat sådana konkreta omständigheter att skälig misstanke får ansetts föreligga beträffande var och en av de anhållna. När det gäller så kallade utredningsanhållanden är förutsättningarna, ut- över att någon är skäligen misstänkt, att det är av synnerlig vikt att den misstänkte tas i förvar i avvaktan på ytterligare utredning om brottet. Ge- nom förarbetena klargörs att behov av ytterligare utredning såväl om brottet som om de särskilda häktningsgrunderna omfattas av bestämmelsen (prop. 1986/87:112 s. 49). De viktigaste faktorerna för bedömning av om det är av synnerlig vikt med utredningsanhållande torde vara att man kan räkna med att misstanken når upp till sannolika skäl, att risken för flykt, kollusion eller återfall är särskilt hög eller att brottet är särskilt allvarligt (, a. a., s. 237). I nu aktuellt ärende har brottsmisstanken rört förberedelse till terroristbrott i nära förestående tid. Det har således, enligt min mening, varit fråga om ett särskilt allvarligt brott. Det har funnits flera misstänkta och i vart fall ett vittne att höra. har re- dogjort för det underlag han har haft och de överväganden han har gjort inför besluten att anhålla Mo.K., Ma.K. och O.K. i frånvaro. Enligt min uppfattning har det i ärendet varit fråga om sådana faktorer som utgör syn- nerlig vikt. har redogjort för att bevisläget förändrades under an- hållningstiden, dels på grund av att inget som stärkte misstankarna kom fram genom förhör eller undersökning av beslag, dels på grund av att en uppföljande granskning av de uppgifter som föranlett ingripandet visade på brister i uppgifternas tillämplighet. Att bevisläget förändras på ett sätt att ett fortsatt frihetsberövande inte är aktuellt innebär inte i sig att det underliggande beslutet om anhållande varit felaktigt. Detta torde göra sig särskilt starkt gällande i fråga om utredningsanhållande där just behovet om att inhämta ytterligare utredning är centralt. Besluten om anhållande i frånvaro har således, enligt min bedömning, haft stöd i . Det har även enligt min uppfattning funnits stöd för att genomföra personell och reell husrannsakan hos de misstänkta. Vad gäller omständigheten att de misstänkta kom att höras utan att någon för- svarare närvarade uppgav följande. En brottsmisstänkts rätt till försvarare vid förhör är en central rättssäker- hetsfråga (se bl.a. JO:s beslut , dnr 3577-2011). Detta gör sig särskilt gällande när det är fråga om misstanke om allvarlig brottslighet. Utrymmet för annat än ett så kallat delgivningsförhör innan offentlig försvarare förordnats torde vara litet i ett ärende som det nu aktu- ella. Jag kan dock ha förståelse för att det är svårt att avvakta ett förord- nande från jourdomstolen i en utredning som rört misstankar om synnerli- gen allvarlig brottslighet på försöksstadiet. aktuellt ärende belyser såle- des enligt min uppfattning ytterligare hur komplex och angelägen frågan om försvarares närvaro vid förhör med frihetsberövad är. Med anledning av de synpunkter som JO har redogjort för i bland annat ovan nämnt beslut har ett nytt rättsligt utvecklingsprojekt föreslagits ingå i Åklagarmyndig- hetens verksamhetsplan. Utvecklingscentrum kommer inom ramen 2 014 /1 5:JO1 Å K L A G A R - , P O L I S - O C H T U L L Ä R E N D E N för projektet att utarbeta rättsliga styrdokument för att klargöra de regler som gäller beträffande dessa frågor. I ett beslut anförde JO Renfors följande. Utredningen om det misstänkta bombattentatet och polisinsatsen mot Mo.K., Ma.K., O.K. och N.K. har varit föremål för en omfattande förundersökning vid Riksenheten för polismål. Ett flertal personer hördes i den utredningen. Över- åklagaren har prövat det straffrättsliga ansvaret för det inträf- fade, ett beslut som har överprövats av överåklagaren . Åkla- garna har riktat kritik mot brister i den utredning som ledde fram till insatsen, men funnit att någon enskild inte kan hållas ansvarig för bristerna. De har vi- dare funnit att masttömningen skedde utan lagstöd och att N.K. felaktigt del- gavs misstanke om brott. Dessa fel bedömdes dock som ringa tjänstefel, som inte är straffbart. Mycket av det som anmälts till JO har alltså varit föremål för en straffrättslig prövning av åklagare. I flertalet frågor saknas det skäl för en prövning också från JO:s sida. I vissa frågor har åklagarens bedömning grundat sig på en om- fattande utredning, bl.a. ingående förhör med de inblandade. Detta gäller sär- skilt frågorna om hur polisinsatsen genomfördes. I den delen har åklagaren haft ett bättre underlag för sin bedömning än den som JO har tillgång till. Jag går därför inte in på de frågorna. Med tanke på de ingripande följder som brottsmisstankarna kom att få för de misstänkta och deras familjer finns det däremot skäl även för JO att granska hur misstankarna uppstod och om det funnits några brister i polisens utredning. Även åklagarens beslut att anhålla Mo.K., Ma.K. och O.K. bör mot denna bak- grund bli föremål för JO:s granskning. Eftersom frågan om det funnits rättsliga förutsättningar för att forcera dörren till N.K:s hem med våld i samband med att han som vittne skulle hämtas till förhör, inte direkt har berörts i förundersökningen finner jag skäl att granska denna fråga. Detsamma gäller att försvarare inte närvarade vid de första förhö- ren med Mo.K., Ma.K. I det följande behandlas följaktligen utredningen som ledde fram till brotts- misstankarna, åklagarens anhållningsbeslut, polisens hämtning av vittnet till förhör och de misstänktas tillgång till försvarare. Utredningen som ledde fram till brottsmisstankarna Av utredningen framgår att polisen tog vittnets uppgifter om ett planerat bomb- attentat på mycket stort allvar. Många kom att engageras i utredningen och man beslutade om en s.k. särskild händelse, vilken bl.a. innefattade en större polis- insats i . När vittnets uppgifter bedömdes som trovärdiga var polisens huvudsakliga uppgift att försöka finna den man som enligt vittnet på arabiska hade pratat om en bomb. Vittnet hade inte pekat ut någon person och hon hade lämnat ganska Å K L A G A R - , P O L I S - O C H T U L L Ä R E N D E N 2 014 /1 5:JO1 vida tidsuppgifter och ett vagt signalement. Av förhörsprotokollen framgår att vittnets kunskaper i arabiska var begränsade, varför risken för missförstånd inte kan betraktas som försumbar. Vidare tolkades det första förhöret med vittnet av hennes syster och det andra av en tolk som talade en annan dialekt än vittnet. Det har alltså även vid förhören funnits en inte försumbar risk för missförstånd till följd av språkliga problem. Polisen hade alltså mycket få uppgifter att utgå från och de uppgifter som fanns var alla osäkra. Det har därför funnits ett behov av att i så stor utsträckning som möjligt säkra vittnets uppgifter med hjälp av objektivt konstaterbara omständigheter. Polisens utredning inriktades på att försöka identifiera det mobiltelefonsam- tal som vittnet sade sig ha hört – en naturlig inriktning men en svår uppgift. Metoden gick ut på att, med utgångspunkt i resultatet från en s.k. mast- tömning, jämföra de telefonnummer som varit involverade i samtal vid den ak- tuella tidpunkten och platsen med telefonnummer som fanns registrerade i Sä- kerhetspolisens databaser. Med hjälp av Säkerhetspolisens databaser hoppades man alltså kunna identifiera en eller flera personer som kunde ha varit inblan- dade i det misstänkta telefonsamtalet. För att polisens metod skulle leda till framgång krävdes således att något av de telefonnummer som var involverade i det misstänkta samtalet var registrerat hos . Den valda meto- den måste anses vara mycket osäker. För att över huvud taget kunna genomföra en jämförelse mot Säkerhetspolisens databaser var det dessutom nödvändigt för polisen att med viss exakthet försöka precisera den tidsperiod under vilken vittnet kunde ha hört mobiltelefonsamtalet. Utifrån en analys av vittnets tidi- gare lämnade tidsuppgifter och ytterligare förhör med henne begränsades till kl. 18.30–18.40. Denna tidsmässiga avgränsning var av- görande för att Mo.K., Ma.K. och O.K. skulle bli misstänkta. Trots att det i ett tidigt skede av utredningen funnits ett behov av att säkra vittnets uppgifter i tiden, vidtog polisen inte förrän i ett sent skede några doku- menterade utredningsåtgärder i detta avseende. Man undersökte t.ex. inte fa- miljens förehavanden i anslutning till vittnets iakttagelser. En åtgärd, som om den hade vidtagits hade gett mycket väsentlig information, var att granska upp- gifter om samtal till och från vittnets hemtelefon den aktuella kvällen. Av den telefonlista över samtal från vittnets hemtelefon som i ett sent skede tillfördes utredningen, men som då inte kom att beaktas, framgår att telefonen användes relativt frekvent ; 16 samtal finns registrerade. Det framgår att ett samtal ägde rum mellan och 18.30 och att kortare samtal ägde rum och kl. 18.45–18.48. Vidare framgår att endast ett samtal gått till systern, vilket därmed måste ha varit det samtal då vittnet berättade om händelsen, och att det ägde rum kl. 19.31–19.46. Dessa uppgifter tyder på att det misstänkta mobiltelefonsamtalet ägde rum mellan och 19.31. Upp- gifterna hade, om de uppmärksammats, försett polisen med fasta hållpunkter mot vilka vittnet och hennes man kunnat höras för att precisera tidpunkten för samtalet. Att vittnet ringt sin syster och berättat om det misstänkta samtalet var känt för polisen, och i förhör satte hon detta i tids- mässigt samband med det misstänkta telefonsamtalet. När polisen den 29 ok- 2 014 /1 5:JO1 Å K L A G A R - , P O L I S - O C H T U L L Ä R E N D E N tober av utredningsskäl valde att begränsa undersökningen av misstänkta tele- fonsamtal till , hade man alltså skäl att uppmärksamma och utreda när telefonsamtalet till vittnets syster ägt rum. Detta hade indikerat att tidspe- rioden –18.40 sannolikt var felaktig. Som nämnts genomfördes i ett sent skede vissa utredningsåtgärder för att säkra vittnets tidsuppgifter i tiden. som Säkerhetspolisen i sina databaser försökte finna ett misstänkt telefonnummer från den tiominuterspe- riod som polisen arbetade utifrån, granskade en analytiker vid polisen samtals- listor över utgående samtal från vittnets telefon mellan I en promemoria redovisade analytikern att två samtal hade ringts från vittnets telefon . Inget av dessa gick till hennes sys- Analytikerns promemoria uppmärksammades dock inte och kom därför inte att beaktas när man beslutade sig för att arrangera en fotokonfrontation med vittnet och inte heller vid åklagarens beslut om att anhålla Mo.K., Ma.K. och O.K. Analytikern identifierade, efter frihetsberövandena, samtalet till vitt- Det hade ringts och låg alltså utanför den tidsperiod hon fått i uppdrag att analysera. Utredningen har varken kunnat bringa klarhet i fråga om vem som gav analytikern det aktuella uppdraget eller vem som mottog Säkerhetspolisens analys av samtal re- sulterade i att misstankar riktades mot Mo.K., Ma.K., O.K. och N.K. Polisen arrangerade en fotokonfrontation med vittnet vid vilken hon uppgav att Ma.K. var ”mycket, mycket lik” den man hon träffat vid tvättstugan . Detta utpekande låg till grund för beslutet att anhålla Mo.K., Ma.K. Vittnets utpekande hade dock flera Urvalet av fotografier var tveksamt eftersom en alltför stor andel – fyra av åtta – av de förevisade fotografierna föreställde de misstänkta (jfr 2005:2, Vittneskonfrontation s. 17). vidare endast att Ma.K. var mycket, mycket lik den man hon hört tala i mobil- Ma.K:s utseende överensstämde också dåligt med det signalement som vittnet tidigare lämnat. Dessutom tolkades vittnets uppgifter av hennes syster, som fanns tillgänglig per telefon. Mina slutsatser om den inledande utredningen En polisutredning som den aktuella innehåller ofta åtgärder som måste beteck- nas som rena chansningar. Detta är en självklarhet och utgör en förutsättning för att komplicerade utredningar ska kunna drivas framåt. gärder som vidtas måste dock vara förankrade i det utredningsmaterial som Det är av avgörande betydelse för en brottsutredning att vitt- nesuppgifter så långt som möjligt verifieras med hjälp av objektivt konstater- Mot den angivna bakgrunden har jag ingenting att invända mot den utredningsmetod som polisen valde. Däremot är jag kritisk till att man inte närmare försökte fastställa vittnets uppgifter i tiden genom att ställa dem mot objektivt konstaterbara förhållanden. Jag är särskilt kritisk till att man inte kontrollerade när vittnets samtal till systern ägde rum. minstone ha skett innan man beslutade sig för att avgränsa undersökningen av Å K L A G A R - , P O L I S - O C H T U L L Ä R E N D E N 2 014 /1 5:JO1 misstänkta telefonsamtal till en viss tiominutersperiod. Att uppgifterna om vitt- nets telefonsamtal över huvud taget inte beaktades innan de misstänkta frihets- berövades, trots att uppgifterna fanns tillgängliga i utredningen, är en allvarlig brist. Särskilt anmärkningsvärt är att analytikerns promemoria inte kom till rätt mottagare. I utredningen saknas det dokumentation som tyder på att man i övrigt beak- tat svagheterna i den kedja som ledde fram till misstankarna mot Mo.K., Ma.K. och O.K., bland annat vad gäller brister i fotokonfrontationen och utpekandet av Ma.K. Utredningsmaterialet ger intryck av att den sammanlagda effekten av svagheter i utredningens olika delar underskattats. Det var sannolikt bristerna i utredningen som fick till följd att tre oskyldiga personer frihetsberövades och att deras familjer utsattes för ett våldsamt polis- ingripande i sina hem, vilket för dem måste ha varit mycket obehagligt och skrämmande. Det finns därför skäl att se allvarligt på bristerna, även med be- aktande av den pressade situationen för polismyndigheten och de som ansva- rade för utredningen. Ansvaret för utredningen vid polismyndigheten har, innan åklagarinträdet , skiftat mellan olika personer inom polis- myndigheten. Först , , inleddes en förundersök- ning. Flera förhör hade då redan hållits. I utredningen har vidare flera personer från olika avdelningar inom polismyndigheten, och även från Säkerhetspolisen, va- rit involverade. Parallellt med utredningen har det dessutom beslutats om en särskild händelse för vilken det funnits en särskild stab inom myndigheten. Mot bakgrund av detta måste ansvaret för de brister jag funnit ligga hos polismyn- digheten och ytterst dess ledning. i ska där- för kritiseras. Chefsåklagaren övertog förundersökningen endast innan ett misstänkt bombattentat mot ett köpcentrum skulle genomfö- ras. Det var därför nödvändigt för honom att under stark tidspress fatta beslut om de misstänkta. Anhållningsbeslutet grundades på att en s.k. masttömning hade genomförts med ledning av vittnets tids- och platsangivelser och att Sä- kerhetspolisen vid en körning mot sina databaser identifierat ett telefonnummer som misstänkt. Samtalet kunde kopplas till de misstänkta, och vid en fotokon- frontation pekade vittnet ut en av dem som mycket lik den man hon hört tala om en bomb. Med tanke på dessa omständigheter och den tidspress som åkla- garen befunnit sig i, saknas det skäl för mig att ifrågasätta hans beslut att an- hålla de misstänkta. De tidigare berörda bristerna i utredningen kan inte lastas för. Hans möjlighet att i den uppkomna situationen upp- märksamma dessa var också starkt begränsad. I detta sammanhang vill jag också peka på att förundersökningsledningen övertogs av åklagare först , dvs. endast före det befarade bombdådet och efter det att förundersökningen inleddes av polisen. Enligt 23 kap. 3 § ska 2 014 /1 5:JO1 Å K L A G A R - , P O L I S - O C H T U L L Ä R E N D E N ledningen av en förundersökning som inletts av polisen övertas av åklagare så snart någon skäligen kan misstänkas för brottet, om saken inte är av enkel be- Åklagarinträdet har ägt rum någon timme efter det att Mo.K., Ma.K. och O.K. kommit att misstänkas och har alltså skett i överensstämmelse med Enligt samma lagrum ska dock åklagaren också i annat fall överta led- ningen av förundersökningen, när det är påkallat av särskilda skäl. förundersökningen avsåg ett mycket allvarligt brott och utredningen var kom- plex och involverade flertalet personer. Jag ställer mig mot bakgrund av detta tveksam till att polismyndigheten inte överlämnade ledningen av förundersök- ningen till åklagare i ett tidigare skede än vad som skedde. Av utredningen framgår att polisen forcerade dörren till N.K:s hem med våld i samband med att åklagarens beslut att hämta honom till förhör verkställdes. misstänktes inte för något brott, utan skulle höras som vittne. motiverades med att detta rent polistaktiskt skulle vara till gagn för polisen ef- tersom man inte visste vad som fanns bakom dörren och att bevis annars kunde Jag delar polismyndighetens uppfattning att utrymmet för att med våld be- reda sig tillträde till ett vittnes bostad i samband med att denne ska hämtas till förhör är ytterst begränsat. Nyttan av en sådan åtgärd kan mycket sällan över- väga det obehag och den skada åtgärden innebär. I likhet med polismyndig- heten kan jag konstatera att det inte har redovisats några skäl som kan motivera våldsanvändningen när beslutet att hämta N.K. måste därför kritiseras för beslutet att forcera dörren till N.K:s hem med våld. Av utredningen i ärendet framgår att ingen av de misstänkta hade tillgång till försvarare vid det första förhör som hölls med dem. framgår att Mo.K. och O.K. medgav att förhöret hölls utan att försvarare när- varade, medan uppgifter om detta saknas när det gäller Ma.K. gänglig dokumentation eller av yttrandena till JO framgår att åklagaren tagit ställning till behovet av försvarare eller lämnat några direktiv till förhörsle- darna i denna fråga. En brottsmisstänkts rätt till försvarare vid förhör är en central rättssäkerhets- Oavsett den misstänktes inställning till brottsmisstankarna och till att hålla förhöret utan försvarare närvarande kan ett sådant förfarande äventyra den Att förhör genomförs utan försvarare kan också på- verka förhörens bevisvärde, liksom förfarandets förenlighet med kravet på rätt- vis rättegång enligt . JO har i tidigare beslut angett att för- undersökningsledaren ska göra en egen bedömning av behovet av försvarare, oavsett vilken inställning den misstänkte har. JO 2011/12 s. 77, dnr 5493-2008 och JO 2013/14 s. 133, dnr 3577-2011.) De misstänkta var vid förhören anhållna, misstänkta för förberedelse till ett mycket allvarligt brott. Förhören var ingående och varade i . Å K L A G A R - , P O L I S - O C H T U L L Ä R E N D E N 2 014 /1 5:JO1 Chefsåklagaren kan inte undgå kritik för att han inte tagit ställning till behovet av försvarare vid dessa förhör. Enligt min mening borde de misstänkta haft tillgång till försvarare när de förhördes. De aktuella frihetsberövandena har verkställts utan- för jourdomstolarnas öppettid. Det inträffade illustrerar nödvändigheten av att det finns en faktisk tillgång till försvarare och att en offentlig försvarare kan förordnas även , om det finns behov av att skyndsamt höra den misstänkte. Denna fråga kan endast lösas av rättsväsendets aktörer och av lagstiftaren. Med anledning av detta skickas en kopia av beslutet till Justitiede- partementet och till . Kritik mot för brister i möjligheten för polisen att komma i kontakt med jouråklagare (Dnr 4865-2012) Beslutet i korthet: Polisen har haft återkommande problem med att via te- lefon komma i kontakt med jouråklagare. har inte åtgärdat problemet. kritiseras för detta. Eftersom den bristande tillgängligheten innebär att bestämmelser av stor be- tydelse för rättssäkerheten riskerar att sättas ur spel, ser JO allvarligt på bris- terna. Vid en inspektion av uppmärksammade JO att po- lisen, i ett ärende där en 17-årig flicka hade gripits misstänkt för rån, hade haft svårigheter med att komma i kontakt med jouråklagare för beslut i frågan om fortsatt frihetsberövande (2000-K5842-12). I ärendet återfanns en promemoria rubricerad ”PM Upptagen jouråklagare”. Den var upprättad kl. 6.51 och hade följande lydelse. Fruktlösa försök att efter 24:8 förhör få tag på ansvarig åklagare. – Efter gripandet av [X] i förs hon till arresten i Bor- länge där hon förs in . Då det tar tid att få dit kvinnlig kollega för visitation samt kroppsbesiktning görs anmälan till åklagare först . Anmälan görs av PA på Jouråklagares telefon […]. Åkla- garen som svarar beordrar 24:8 förhör varpå vi ska återkomma.