frsrdg · H204JO1 · 2014-11-11 00:00:00 — Enligt 3 kap. 2 § PDL är syftet med att föra en patientjournal i första hand att bidra till en god och säker vård av patienten, men också som en informationskälla för patienten, uppföljning och utveckling av verksamheten, tillsyn och rättsliga krav, uppgiftsskyldighet enligt lag samt forskning. I den mån de uppgifter som framkommit vid testerna och som varit relevanta för att syftet med patientjournaler ska kunna uppfyllas framkommer av den slutliga bedöm- ningen torde det inte föreligga hinder med anledning av mot att destruera testmaterialet. Enligt vad som framkommit i ut- redningen som gjorts i förevarande ärende har bedömningen gjorts att allt väsentligt framgår av den psykologiska bedömningen. Det finns inte skäl att anta annat än att bedömningen av vilka uppgifter som ska sparas utgått från vad som varit relevant material i en patientjournal och att denna be- dömning gjorts utifrån kunskap och beprövad erfarenhet. yttrade sig om remissvaret. I ett beslut anförde chefsJO Fura följande. K R I M I N A L V Å R D 2 014 /1 5:JO1 Är patientdatalagen tillämplig? Enligt 1 kap. 1 § patientdatalagen (2008:355), PDL, tillämpas lagen vid vård- givares behandling av personuppgifter inom hälso- och sjukvården. I 1 kap. 3 § PDL anges att uttrycket hälso- och sjukvård definieras som verksamhet som avses i hälso- och sjukvårdslagen (1982:763), HSL, och några ytterligare lagar som inte är av intresse här. I 1 § HSL anges bl.a. följande. Med hälso- och sjukvård avses i denna lag åtgärder för att medicinskt förebygga, utreda och behandla sjukdomar och ska- dor. I förarbetena till PDL uttalade regeringen om lagens tillämpningsområde att utgångspunkten ska vara att PDL koncentreras till att omfatta personuppgifts- behandling i den individinriktade patientvården inom hälso- och sjukvården. Till denna kärnverksamhet hör åtgärder för att förebygga, utreda och behandla sjukdomar och skador hos enskilda (prop. 2007/08:126 s. 49). I författnings- kommentaren till 1 § PDL konstateras att hälso- och sjukvård också förekom- mer hos statliga myndigheter som t.ex. Kriminalvården (prop. 2007/08:126 s. 222). I huvudbetänkande (SOU 2006:82) s. 180 uttalades att även undersökningar utan egentligt vård- eller behandlings- syfte ingår i vårdbegreppet, vilket innebär att även personuppgiftsbehandling t.ex. i samband med hälsoundersökningar av personer som söker körkortstill- stånd omfattas av patientdatalagens tillämpningsområde. Kriminalvården har i sitt yttrande hänvisat till syn på de psykologiska bedömningar som utförs av myndigheten. Av Rekryte- ringsmyndighetens Riktlinjer om urvalstjänster 2012:1 framgår bl.a. att myn- dighetens psykologiska bedömningar räknas som hälso- och sjukvård och att det betyder att bestämmelserna om behandling av personuppgifter i PDL ska tillämpas. Vidare anges i riktlinjerna att journal ska föras vid bl.a. de psykolo- giska bedömningar som genomförs i samband med urvalstjänster. Mot bakgrund av de uttalanden som redovisats ovan måste de psykologiska bedömningar av intagna som Kriminalvårdens psykologer på riksmottagningen gör i arbetet med att lämna ett psykologiskt utlåtande vara att bedöma som hälso- och sjukvård i HSL:s och PDL:s mening. Patientdatalagen är därmed – enligt min mening – tillämplig. Föreligger skyldighet att föra journal? Enligt 3 kap. 1 § PDL ska det föras patientjournal vid vård av patienter. Av förarbetena till PDL framgår att patientjournallagens (1985:562) be- stämmelser om kravet på journalföring och vem som är skyldig att föra pati- entjournal förs över oförändrade till PDL (prop. 2007/08:126 s. 90). Kravet på journalföring uttrycktes i 1 § patientjournallagen (1985:562) så att det vid vård av patienter inom hälso- och sjukvården ska föras patientjour- nal. Vidare angavs i bestämmelsen att med vård avses i denna lag även under- sökning och behandling. 2 014 /1 5:JO1 K R I M I N A L V Å R D I förarbetena till patientjournallagen uttalades att uttrycket vård av patient innebär en inskränkning såtillvida att kravet på journalföring inte gäller för all verksamhet inom hälso- och sjukvården utan endast för den del av verksam- heten som är individuellt inriktad mot patienten (prop. 1984/85:189 s. 36 f.). Vidare uttalades att det kan vara fråga om en synundersökning för utprovning av glasögon hos en glasögonoptiker eller ett besök utan vård- eller behandlings- syfte, såsom vid en undersökning i syfte att få intyg för körkort eller friskintyg för en anställning. När det gäller begreppet patient uttalades att detta avsåg den enskilde i hans kontakter med hälso- och sjukvården. Skyldig att föra en patientjournal är enligt 3 kap. 3 § 1 PDL den som enligt 4 kap. patientsäkerhetslagen (2010:659) har legitimation eller särskilt förord- nande att utöva ett visst yrke. Psykologer är en av de yrkeskategorier som finns med i den tabell över legitimationsyrken som återfinns i 4 kap. 1 § patientsä- kerhetslagen. Som framgår av redogörelsen ovan är psykologer således skyldiga att föra patientjournal vid vård av patienter. Det arbete som psykologerna vid riksmot- tagningen utför med intagna och som resulterar i upprättandet av ett psykolo- giskt utlåtande om den intagne måste – enligt min mening – betraktas som vård och den intagne som patient i PDL:s mening. Psykologerna är således skyldiga att föra patientjournal. Är underlaget för den psykologiska bedömningen journalhandlingar? I 3 kap. 2 § PDL anges att syftet med att föra en patientjournal i första hand är att bidra till en god och säker vård av patienten. Vidare anges att en patient- journal även är en informationskälla för patienten, uppföljning och utveckling av verksamheten, tillsyn och rättsliga krav, uppgiftsskyldighet enligt lag samt forskning. I 3 kap. 6 § PDL föreskrivs vad en patientjournal ska innehålla. Enligt be- stämmelsen ska patientjournalen innehålla de uppgifter som behövs för en god och säker vård av patienten. Om uppgifterna finns tillgängliga, ska en patient- journal alltid innehålla 1.uppgift om patientens identitet 2.väsentliga uppgifter om bakgrunden till vården 3.uppgift om ställd diagnos och anledning till mera betydande åtgärder 4.väsentliga uppgifter om vidtagna och planerade åtgärder 5.uppgift om den information som lämnats till patienten och om de ställnings- taganden som gjorts i fråga om val av behandlingsalternativ och om möj- ligheten till en förnyad medicinsk bedömning. ska vidare innehålla uppgift om vem som har gjort en viss anteckning i journalen och när anteckningen gjordes. I 3 kap. 17 § PDL finns bestämmelser om bevarandet av journalhandlingar. Av bestämmelsen följer att en journalhandling ska bevaras efter det att den sista uppgiften fördes in i handlingen. Som Kriminalvården redogjort för i sitt yttrande har i sin handbok (Ett stöd för vårdgivare, verksamhetschefer, medicinskt ansvariga K R I M I N A L V Å R D 2 014 /1 5:JO1 sjuksköterskor och hälso- och sjukvårdspersonal som ska tillämpa Socialsty- relsens föreskrifter [2008:14] om informationshantering och journalföring i hälso- och sjukvården, publicerad på webben ) intagit ståndpunkten att resultatet av genomförda psykologiska tester utgör väsentliga uppgifter för patientens vård och behandling (se s. 74). Enligt är det därför viktigt att resultatet sparas i patientjournalen tillsammans med ett psykologut- låtande. Även det psykologiska testmaterialet utgör – enligt – journalhandlingar och måste därför sparas. antog rekommen- dationer om Hantering och förvaring av psykologiska test inom hälso- och sjukvården. I rekommendationerna anges bl.a. att resultatet av genomförda psy- kologiska test utgör väsentliga uppgifter för patientens vård och behandling och ska sparas i patientens journal tillsammans med psykologens utlåtande. Det- samma gäller övrigt material i form av t.ex. testprotokoll om det anses ha be- tydelse för patientens vård och behandling. Som skäl till rekommendation att testprotokoll ska sparas efter genomförd utredning anges bl.a. att protokollen behövs vid en ”second opinion” för att veta vilket underlag psykologens slutsatser vilar på. Vidare anges som skäl att det är värdefullt att kunna jämföra patientens nuvarande och tidigare kognitiva funktion för att kunna utvärdera förändringar och olika behandlande insatser. Kriminalvården har i sitt yttrande anfört att skattningen av de enskilda vari- ablerna inte i sig synes vara väsentliga efter att sammanställningen av den slut- liga psykologiska bedömningen gjorts. Jag delar inte denna uppfattning. Att i efterhand kunna se hur psykologen gjort skattningen av de psykologiska instru- mentens enskilda variabler kan vara viktigt av flera skäl. För det första måste det rimligen finnas ett behov av att kunna följa upp förändring för en viss intagen. Fängelselagstiftningen förutsätter att intagna – efter bedömning i det enskilda fallet – exempelvis ska kunna få lättnader i de särskilda villkoren, få möjlighet att genomföra sär- skilda utslussningsåtgärder och få permissioner i successivt större omfattning. Det finns därför ett behov av att kunna se om och hur den intagne förändras under verkställigheten och att göra en förnyad riskbedömning. Vid denna förnyade bedömning måste det rimligen vara av värde för psykolo- gen att kunna ta del av underlaget för den tidigare riskbedömningen. Detta behov får förutsättas vara särskilt stort om det är en annan psykolog som ska göra den senare bedömningen. För det andra står en legitimerad psykolog under tillsyn av Inspektionen för vård och omsorg, (se 7 kap. 1 § patientsäkerhetslagen [2010:659]). Det måste därför vara möjligt att i efterhand granska psykologens yrkesutövning. Det är svårt att se hur kvaliteten i psykologens yrkesutövning ska kunna bedö- mas om det i efterhand endast är möjligt att ta del av slutprodukten – det psy- kologiska utlåtandet – och inte av det material som var underlag för utlåtandet. Sammanfattningsvis menar jag att det material som används som underlag för riskbedömningar som görs i psykologutlåtanden om intagna är journalhand- lingar och ska sparas. 2 014 /1 5:JO1 K R I M I N A L V Å R D hade rätt att få frågan om utlämnande av underlaget prövad av Krimi- nalvården och – i händelse av avslag – av domstol. Genom att underlaget för- stördes gick han miste om denna rätt. En annan sak är att P.G:s begäran kanske hade avslagits med hänvisning till sekretessbestämmelsen i 17 kap. 4 § offent- lighets- och sekretesslagen (2009:400), OSL (skydd för psykologiskt prov). Detta påverkar dock inte min bedömning av Kriminalvårdens agerande. Jag är kritisk till att materialet förstördes. Det som P.G. anfört i övrigt föranleder inte någon kommentar. Kritik mot Kriminalvården, anstalten , för hanteringen av omhändertagande och kvarhållande av försändelser till en intagen m.m. (Dnr 5877-2011) Beslutet i korthet: I beslutet konstateras att en begränsning av möjligheten att inneha en försändelse innebär en begränsning av den grundlagsskyddade rätten till informationsfrihet. Ett omhändertagande av en försändelse på grund av innehållet i den utgör därmed en tydlig begränsning av en intagens grundläggande rättigheter och har en påtaglig rättsverkan för den enskilde. Det kan därför – enligt JO:s mening – inte vara fråga om ett s.k. faktiskt handlande. Vidare konstateras att det inte heller kan vara fråga om ett s.k. faktiskt handlande när Kriminalvården håller kvar en försändelse med stöd av 7 kap. 8 § fängelselagen (2010:610). I beslutet kritiseras anstalten för att vid hanteringen av försändelser till intagna inte ha gjort tydlig skillnad mellan kvarhållande och omhänder- tagande. Beslutet överlämnas till och justitieut- skott. I flera anmälningar till JO klagade . på anstaltens hantering av försändelser som skickats till honom. Han anförde därvid i huvudsak följande. Anstalten ”beslagtar” ofta hans post fast den varken innehåller något olag- ligt eller någon planerad brottslighet. får han inte ens reda på att han fått kort och brev, utan posten läggs direkt i hans förråd. För det mesta får han dock titta på brevet i närvaro av personal och får därefter lämna ut det till förrådet. Anstalten har bl.a. beslagtagit en adresslista från honom utan att han fått besked om att den tagits ifrån honom. Vid ett annat tillfälle fick han inte veta att an- K R I M I N A L V Å R D 2 014 /1 5:JO1 stalten omhändertagit ett vykort som hans far skickat till honom. ifråga- satte Kriminalvårdens rätt att ”beslagta” post utan att underrätta honom samt att neka honom att inneha fotografier m.m. A.J:s behandlingsjournal begärdes in och granskades. Bland de granskade handlingarna återfinns bl.a. ett beslut fattat av anstalten . Av beslutet framgår bl.a. följande. Anstalten beslutar att kvarhålla ett brev som anlänt till anstalten adresserat till [A.J.]. Brevet är av den karaktär att det kan äventyra ordningen och sä- kerheten på avdelningen. Då brevet bedöms olämpligt att inneha då det innehåller delar som kan äventyra säkerheten och ordningen kommer brevet efter påseende tillföras [A.J:s] effekter i centralförrådet. Kriminalvården anmodades att yttra sig över det som A.J. anfört i några av anmälningarna. I remissen angavs att yttrandet borde belysa om anstalten vid sin prövning gör åtskillnad mellan granskning/kvarhållande av försändelse under befordran och frågan om innehav av försändelsen. I remissvaret anförde Kriminalvården, genom generaldirektören , följande. Uppgifter angående sakförhållandena har inhämtats från region som i sin tur har inhämtat upplysningar av kriminalvårdsinspektör , anstalten . Av utredningen har bl.a. följande framkommit. På anstalten har det förekommit en viss oklarhet avseende gräns- dragningen mellan frågan om innehav av försändelser och granskning/kvar- hållande av försändelse under befordran. Anstalten har fattat ett stort antal beslut om kvarhållande av försändelser till A.J. Av besluten framgår att försändelsernas innehåll var sådant att de kunde äventyra säkerheten i anstalten och att de därför skulle omhändertas. Flera beslut omprövades av regionen utan ändring. har inte överklagat reg- ionens beslut. /2012 fattades ett antal skriftliga beslut om att försändelser omhändertogs. begärde omprövning av flera av besluten. Regionen beslutade att inte ändra dem. Inte heller dessa beslut överklagades. har anstalten slutat fatta beslut om omhän- dertagande av försändelser. dokumenteras omhändertagandet och den intagne informeras om att ett omhändertagande har skett. Den intagne informeras om möjligheten att ansöka om att få inneha försändelsen på sitt bostadsrum och därigenom få ett skriftligt, överklagbart beslut i frågan. Oavsett hur den formella hanteringen har gått till, dvs. om beslut om kvarhållande eller omhändertagande har fattats eller om anstalten doku- menterat omhändertagandet och underrättat A.J. om det, har A.J. fått för- sändelserna för påseende innan de har lämnats för förvaring i anstaltens förråd. 2 014 /1 5:JO1 K R I M I N A L V Å R D Enligt 1 kap. 6 § fängelselagen (2010:610, FäL) får verkställigheten inte innebära andra begränsningar i den intagnes frihet än som följer av lagen eller som är nödvändiga för att ordningen eller säkerheten ska kunna upp- rätthållas. En kontroll- eller tvångsåtgärd får endast användas om den står i rimlig proportion till syftet med åtgärden. Om en mindre ingripande åtgärd är tillräcklig ska den användas. Enligt 5 kap. 2 § FäL får tillhörigheter som en intagen inte får ta emot och inneha omhändertas och förvaras för den intagnes räkning. Tillhörig- heter som omhändertagits ska lämnas ut till den intagne senast i samband med att han eller hon inte längre ska vara berövad friheten. – Av Kriminal- vårdens allmänna råd till bestämmelsen i 5 kap. Kriminalvårdens föreskrif- ter och allmänna råd om fängelse (KVFS 2011:1, FARK Fängelse) framgår att en granskad försändelse som en intagen inte får inneha bör befordras till den intagne innan den omhändertas, om det är skäligt att den intagne direkt får ta del av innehållet i försändelsen. Av 7 kap. 7 § fängelselagen FäL får, i andra fall än som avses i 6 §, en försändelse till eller från en intagen i anstalt granskas, om det är nödvändigt med hänsyn till ordningen eller säkerheten. Syftet med granskningen ska vara att undersöka om försändelsen innehåller något otillåtet föremål, eller är ett led i en pågående eller planerad brottslig verksamhet, ett planerat av- vikande eller något annat liknande förfarande. Enligt 7 kap. 8 § FäL ska en försändelse som har granskats, om inte särskilda skäl talar mot det, lämnas ut till den intagne och senast när han eller hon inte längre ska vara berövad friheten. – Av Kriminalvårdens allmänna råd till bestämmelsen FARK Fängelse framgår att särskilda skäl mot att lämna ut en granskad försändelse kan finnas om ordningen eller säkerheten skulle äventyras vid befordran av försändelsen. Om försändelsen innehåller information som kan utgöra fara för någon an- nans liv eller hälsa eller uppgifter som kan äventyra ordningen eller säker- heten i anstalten även efter att den intagne frigivits kan det finnas särskilda skäl att hålla kvar försändelsen även efter den tidpunkten (jfr prop. 2009/10:135 sid. 148). Av 14 § fängelseförordningen (2010:2010, FäF) framgår att när tillhö- righeter som den intagne inte får ta emot och inneha omhändertas enligt 5 kap. 2 § FäL ska den intagne underrättas. Kriminalvården ska dokumen- tera vad som omhändertagits. Av 21 § FäF framgår att om en försändelse som har granskats inte kan lämnas ut i nära anslutning till att granskningen slutförts, ska den intagne underrättas, om inte särskilda skäl talar mot det. Av Kriminalvårdens all- männa råd till bestämmelsen i 7 kap. FARK Fängelse framgår att särskilda skäl kan vara t.ex. att arbetet i en redan inledd förundersökning skulle kunna skadas, om försändelsen i sig tyder på att polisen eller Kriminalvår- den har vetskap om planerad brottslighet eller om försändelsen innehåller information om ett planerat brott, rymnings- eller upploppsplaner eller in- formation som kan användas för att hota eller trakassera andra intagna eller kriminalvårdspersonal. Av 7 kap. 23 § FARK Fängelse framgår bl.a. följande. Granskning av en försändelse till eller från en intagen ska ske skyndsamt. Efter gransk- ningen ska försändelsen lämnas ut till den intagne om den inte ska omhändertas enligt 5 kap. 2 § FäL eller hållas kvar enligt 7 kap. 8 § samma lag. Inledningsvis kan konstateras att det inte finns något formellt krav på att andra försändelser än s.k. myndighetspost (dvs. sådana försändelser som omfattas av 7 kap. 6 § FäL) ska befordras till den intagne. Av 5 kap. 2 § K R I M I N A L V Å R D 2 014 /1 5:JO1 FäL framgår att tillhörigheter som en intagen inte får ta emot och inneha får omhändertas. Att bestämmelsen även är tillämplig på försändelser fram- går av förarbetena till FäL (prop. 2009/10:135 sid. 148). Försändelser som en intagen inte får inneha kan alltså omhändertas utan befordran. Enligt vore det dock ofta oproportionerligt att göra så; Kriminal- vårdens allmänna råd till 5 kap. 2 § FäL ska läsas mot bakgrund av det ställningstagandet. Ett omhändertagande innebär ingen annan inskränkning i den intagnes dispositionsrätt än att han eller hon är förhindrad att just inneha tillhörig- heten. Den intagne är oförhindrad att t.ex. skicka tillhörigheterna till en an- hörig eller en annan person utanför anstalten (prop. 2009/10:135 sid. 134). Den intagne ska alltid underrättas om omhändertagandet, och tillhörigheten ska lämnas ut till den intagne senast då han eller hon inte längre ska vara berövad friheten. Ett omhändertagande är givetvis oftast en tillräckligt ingripande åtgärd för att upprätthålla säkerheten i anstalten. För att nå det målet måste emel- lertid den intagnes dispositionsrätt ibland inskränkas i flera avseenden. Så sker genom kvarhållande. – I 27 § tredje stycket lagen (1974:203) om kri- minalvård i anstalt (KvaL), som upphörde att gälla i och med ikraftträdandet av FäL, fanns bestämmelser om kvarhållande av grans- kade brev. Regleringen motsvaras delvis av 7 kap. 8 § FäL och 21 § FäF. Det nya regelverket anger inte uttryckligen att försändelser får kvar- hållas. Av förarbetena till 7 kap. 8 § FäL framgår emellertid att så kan ske. Där anges följande. Paragrafen, som motsvarar 27 § tredje stycket fjärde meningen lagen om kriminalvård i anstalt, innehåller bestämmelser om när en försändelse som granskats ska lämnas ut till den intagne. Normalt ska en försändelse lämnas ut i nära anslutning till att granskningen slutförts och senast när frihetsberövandet ska upphöra, dvs. normalt för villkorlig frigivning. Endast om det finns särskilda skäl får en försändelse hållas kvar efter denna tidpunkt. Det kan t.ex. avse ett fall där en försän- delse innehåller information om den inre säkerheten i en anstalt (prop. 2009/10:135 sid. 148; Kriminalvårdens kursivering). Regleringen ger såle- des Kriminalvården möjlighet att kvarhålla försändelser till en intagen. Som framgår av 7 kap. 8 § FäL och 21 § FäF innebär ett kvarhållande, till skillnad från ett omhändertagande, att Kriminalvården inte alltid behöver underrätta den intagne om åtgärden och att tillhörigheten inte alltid behöver lämnas ut till den intagne i samband med att han eller hon inte längre ska vara berövad friheten. Enligt uppfattning är ett omhändertagande av en för- sändelse, liksom granskning av densamma, att betrakta som ett faktiskt handlande och inte som handläggning av ett ärende. Något beslut om om- händertagande behöver således inte upprättas. Omhändertagandet ska där- emot, enligt regleringen i 14 § FäF, dokumenteras och den intagne under- rättas om åtgärden. På samma sätt bör ett kvarhållande betraktas. I fråga om kvarhållande kan här vidare följande noteras. Om kvarhållan- det inte skulle betraktas som faktiskt handlande utan som ärendehandlägg- ning skulle reglerna om ärendehandläggning i förvaltningslagen (1986:223, FL) vara tillämpliga. Enligt 21 § FL ska parten underrättas om ett beslut. Det kan argumenteras för att 21 § FäF, med stöd av 3 § FL, har företräde framför bestämmelsen om underrättelse om beslut i FL. Annars skulle syf- tet med kvarhållandet ofta omintetgöras. Beslut omfattas emellertid inte av s.k. kriminalvårdssekretess (dvs. sekretess enligt 35 kap. 15 § offentlighets- och sekretesslagen [2009:400, JO:s anm.], OSL). En intagen skulle därför, genom att t.ex. begära ett s.k. § 26-utdrag [utdrag enligt bestämmelsen i 26 § personuppgiftslagen (1998:204), JO:s anm.] eller begära ut samtliga beslut gällande kvarhållande av försändelser, få kännedom om att försän- delser har kvarhållits och när det har skett. Syftet med att i enlighet med regleringen i 21 § FäF inte underrätta den intagne om kvarhållandet skulle 2 014 /1 5:JO1 K R I M I N A L V Å R D då gå om intet. – Det bör här framhållas att formerna för ett omhänderta- gande varken påverkar den intagnes möjlighet att få ta del av försändelsen eller att få frågan om innehav – som leder till ett skriftligt överklagbart be- slut – prövad. Av det anförda framgår således att Kriminalvården inte haft någon skyl- dighet att befordra de här aktuella försändelserna, om de var av sådant slag att de inte fick innehas. Av utredningen i ärendet framgår att både anstalten och, i de fall saken kom under dess prövning, regionen ansåg att så var fallet. Kriminalvården ser ingen anledning att här diskutera riktigheten av dessa ställningstaganden. Det är i stället en fråga för domstol. Av utred- ningen framgår emellertid också att försändelserna, trots att de var sådana som inte fick innehas, i enlighet med de allmänna råden till 5 kap. 2 § FäL befordrades till A.J. Av utredningen framgår dock även att anstalten inte haft skillnaderna mellan kvarhållande, om- händertagande och innehav klart för sig. Detta har numera rättats till. yttrade sig över remissvaret. Därefter genomfördes ett möte mellan företrädare för Kriminalvården och JO, där frågor angående Kriminalvårdens hantering av försändelser till intagna diskuterades.