frsrdg · H204JO1 · 2014-11-11 00:00:00 — Självfallet uppstår situat- ioner som innebär att myndigheten måste ändra sina anvisningar. Ändringarna får emellertid inte resultera i att anvisningarna strider mot författning, förar- betsuttalanden eller centralt utformade allmänna råd (jfr JO 1998/99 s. 381). I förevarande fall innebär det bl.a. att kravet på att frågan om god tro måste be- dömas i varje enskilt fall, inte får åsidosättas. Enligt min uppfattning är Pens- ionsmyndighetens anvisningar, så som de uttryckts till medarbetarna och som framgår av remissvaret, alltför generaliserade och kategoriska för att ge ut- rymme för någon egentlig individuell bedömning. Anvisningarna strider där- med mot vad som indirekt framgår av författningstexten och direkt uttalas i Vägledning 2005:3, Version 7, s. 31. Jag anser inte heller att det är acceptabelt att en myndighet, som i förevarande fall, utfärdar anvis- ningar med insikten om att de kommer att leda till felaktiga beslut. Jag är mycket kritisk till det sätt på vilket anvisningar har ut- formats. Av 17 § förvaltningslagen (1986:233), FL, följer att ett ärende inte får avgöras utan att den som är sökande, klagande eller annan part har underrättats om en uppgift som har tillförts ärendet genom någon annan än honom eller henne själv och han eller hon har fått tillfälle att yttra sig över den, om ärendet avser myn- dighetsutövning mot någon enskild. Myndigheten får dock i särskilt angivna undantagsfall avgöra ärendet utan att så har skett t.ex. om avgörandet inte går parten emot, om uppgiften saknar betydelse eller om åtgärderna av någon an- nan anledning är uppenbart obehövliga. Kommunikationsplikten i 17 § FL innebär inte endast att den enskilde har rätt att ta del av det tillförda utredningsmaterialet utan också, i ett andra led, att myndigheten är skyldig att bereda honom eller henne möjlighet att yttra sig över detsamma. Kommuniceringstidens längd är inte författningsreglerad utan får bestäm- mas med hänsyn till ärendets art och utredningsmaterialets omfattning. Givet- vis måste kommuniceringstiden vara så väl tilltagen att den enskilde har prak- tisk möjlighet att yttra sig om hon eller han så önskar. I detta ligger att mellan- kommande helgdagar måste beaktas. Kommuniceringstiden och det eventuella anståndets längd måste också vägas mot förvaltningslagens allmänna krav på en enkel och snabb handläggning. I vägledningen och förvaltningslagen, som bör kunna vara rådgivande även för , anges bl.a. att den försäkrade normalt bör få på sig att yttra sig efter det att hon eller han har fått del av handlingarna. Det anges vidare att myndigheten för att den ”normala tiden”, , ska kunna uppnås behöver beakta postgången (Vägledning 2004:7, Version 9, s. 53). har till sin anmälan även bifogat den anvisning om kommuniceringsti- der som hon refererar till. Av anvisningen framgår bl.a. att pensionstagarna ska informeras om att kommuniceringstiden är och att myndigheten ska lägga för beräknad postgång. 2 014 /1 5:JO1 S O C I A L F Ö R S Ä K R I N G En rekommenderad kommuniceringstid hindrar inte myndig- heten att i vissa situationer förkorta tiden om det kan ske utan att kraven i 17 § FL åsidosätts. Jag finner inte skäl för att uttala någon kritik i denna del utan nöjer mig med att erinra om det som JO tidigare uttalat beträffande begäran om anstånd, nämligen att myndigheten bör tillmötesgå en sådan så länge den ligger inom det rimligas gräns (se t.ex. JO 1996/97 s. 319). Det som i övrigt har framkommit i ärendet föranleder inte något uttalande från min sida. M I L J Ö - O C H H Ä L S O S K Y D D S A M T D J U R S K Y D D 2 014 /1 5:JO1 Miljö- och hälsoskydd samt djurskydd Kritik mot en länsstyrelse för dröjsmål med att underrätta parterna om ett beslut om omhändertagande enligt 31 § djurskyddslagen (Dnr 427-2013) Beslutet i korthet: beslutade att omhänderta ett antal katter. Djurägarna underrättades om beslutet genom delgivning i samband med att beslutet verkställdes . skriver i sitt remissvar till JO att det fanns risk för att djurägarna skulle undanhålla djuren om de blev delgivna beslutet innan polisen hann verkställa det. JO konstaterar att det inte finns någon möjlighet att vänta med att underrätta en part om ett beslut av det här slaget. skulle ha sett till att djurägarna ome- delbart underrättades om beslutet och får kritik för att så inte skedde. framförde i en anmälan klagomål mot i med anledning av handläggningen i fyra djurskyddsärenden. Klagomålen gällde bl.a. att inte omgående hade underrättat honom och hans familj om ett beslut att omhänderta familjens katter. Handlingar i i läns ärenden 282-38018-2012, 282-38020-2012, 282-38024-2012 och 282-38025-2012 begärdes in och granskades. Bl.a. följande framgick. beslutade länssty- relsen, med stöd av 31 § 2 djurskyddslagen (1988:534), att omhänderta samt- liga katter som fanns hos C.J. och hans familj. Beslutet delgavs genom polisen i samband med att det verkställdes. Från handläggare inhämtades bl.a. följande. Anledningen till att beslutet inte skickades ut innan det verkställdes var att inte ville riskera att de berörda skulle förhindra verkställigheten. Ärendet remitterades till för upplysningar och yttrande om handläggningen såvitt avsåg underrättelse om beslutet som hade fattats . Av yttrandet skulle framgå hur handläggningen förhöll sig till reglerna i 21 och 7 §§ förvaltningslagen (1986:223), FL. kom in med ett remissvar enligt i huvudsak följande. Inför beslutet om omhändertagande av samtliga kat- ter underrättades C.J., M.J., K.J. Underrättelsen expedierades från och yttrandetiden sträckte sig till . Yttrande inkom till och . 2 014 /1 5:JO1 M I L J Ö - O C H H Ä L S O S K Y D D S A M T D J U R S K Y D D samtliga katter och begärde att polismyndigheten skulle verkställa och samti- digt delge omhändertagandebeslutet. ska verkställa omhändertagandet men då det var både jul och nyårshelger, som orsakade hög arbetsbelastning för polisen, ringde polisen och sa att de ännu inte verkställt om- händertagandet. Polisen hade varit i kontakt med katthem som skulle kunna ta emot katterna och polisen hoppades på att katterna skulle omhändertas i början av . verkställde polismyndigheten omhändertagandet och samtliga katter omhändertogs. Delgivningen ägde rum i samband med om- händertagandet. Enligt 21 § förvaltningslagen ska myndigheten underrätta om innehållet i be- slutet, myndigheten bestämmer om underrättelsen ska ske muntligen, ge- nom brev eller genom delgivning. Av 74 § djurskyddsförordningen (1988:539) framgår att beslutet om omhändertagande gäller även om det överklagas. underrättar innehållet i besluten genom delgivning. När beslutar om delgivningsform görs det utifrån en helhetsbe- dömning. har i ovanstående ärende bedömt det lämpligt att delge med stämningsman i samband med verkställigheten för att säkerställa att familjen fick ta del av beslutet i samband med omhändertagandet. I detta fall är det olyckligt att så passerat från beslutsdatum till verk- ställighetsdatum. Att det kan ta tid från beslut till verkställighet är ett skäl till att väljer att delge omhändertagandebeslut med stäm- ningsman, för att undvika att djurhållaren undanhåller djuren. Risken fanns att familjen skulle undanhålla djuren om de blev delgivna beslutet innan polisen hann verkställa. Att polisen delger i samband med verkställandet är något som Länssty- relsen använder sig av, när det bedöms nödvändigt, och det är inte unikt för just detta ärende. bereddes tillfälle att yttra sig över remissvaret. I ett beslut anförde JO följande. Enligt 21 § första stycket FL ska en sökande, klagande eller annan part under- rättas om innehållet i det beslut varigenom myndigheten avgör ärendet, om det avser myndighetsutövning mot någon enskild. Myndigheten bestämmer om underrättelsen ska ske muntligt, genom vanligt brev, genom delgivning eller på något annat sätt (21 § tredje stycket FL). Bestämmelsen i 21 § FL anger inte när underrättelseskyldigheten ska full- göras. Det följer emellertid av 7 § samma lag att parterna ska underrättas (jfr 7 § första stycket förordningen [2003:234] om tiden för tillhandahållande av domar och beslut m.m.). Om beslutet är verkställbart från beslutets dag, bör parterna underrättas om beslutet genast (och Mal- mqvist, Förvaltningslagen med kommentarer, , Zeteo, kommenta- ren till 21 §). M I L J Ö - O C H H Ä L S O S K Y D D S A M T D J U R S K Y D D 2 014 /1 5:JO1 Av 74 § djurskyddsförordningen (1988:539) framgår att ett beslut om om- händertagande enligt 31 § djurskyddslagen gäller även om det över- klagas. Av utredningen framgår att C.J. och hans familj underrättades om beslutet genom delgivning , efter det att beslutet hade med- delats. Dröjsmålet berodde på att det bedömdes lämpligt att delge beslutet i samband med verkställigheten. Jag har inte någon synpunkt på att valde att underrätta parterna genom delgivning. Det finns emellertid inte någon möjlighet att vänta med att underrätta en part om ett beslut av det här slaget. Då beslutet var verkställbart skulle således ha sett till att C.J. och hans familj underrättades om beslutet, genom delgiv- ning eller på annat sätt. förtjänar kritik för att så inte skedde. i övrigt anfört föranleder inte någon ytterligare åtgärd eller något uttalande från min sida. Kritik mot en länsstyrelse för att inte ha anmält ett brott mot djurskyddslagen till åklagare eller polis (Dnr 6281-2012) Beslutet i korthet: I sin verksamhet som kontrollmyndighet enligt djur- skyddslagen (1988:534) fick reda på att en ridskola drevs utan tillstånd. Det är ett brott mot djurskyddslagen att driva ridskola utan tillstånd och får kritik för att inte ha fullgjort sin skyldighet att anmäla brottet till åklagare eller polis. framförde i en anmälan till JO klagomål mot i län för handläggningen av ett ärende enligt djurskyddslagen. Han hade synpunkter på att , trots kännedom om att ett bolag bedrev ridsko- leverksamhet utan erforderligt tillstånd, inte hade anmält detta till polis eller åklagare. Registerutdrag i ärenden 282-23521-2012 och 282-13021-2012 begärdes in och granskades. Muntliga upplysningar hämtades in från vid länsveterinär- enheten på . Hon uppgav följande. Bolaget kom in med en ansökan om tillstånd enligt 16 § djurskyddslagen . kom ansökan om förprövning in till myndigheten. avvaktar just nu handläggningen i tillståndsärendet därför att sökanden ska åtgärda ventilationen i stallarna. När ventilationen åtgärdats kan tillståndsärendet avslutas. Det är hennes uppfattning att det är vanligt förekom- 2 014 /1 5:JO1 M I L J Ö - O C H H Ä L S O S K Y D D S A M T D J U R S K Y D D mande att sökande i ärenden av detta slag bedriver verksamhet innan tillstånds- ärendet avgörs. har av bl.a. resursskäl inte möjlighet att utreda alla sådana fall. Ärendet remitterades därefter till som anmodades att lämna upplysningar om och yttra sig över vad hade anfört i sin anmälan. I sitt remissvar (som beslutades av länsöverdirektören ) anförde följande. är sedan l behörig myndighet att ge tillstånd till verksamheter enligt 16 § djurskyddslagen. var kommunen be- hörig myndighet och i flera kommuner var detta ett lågprioriterat arbete vilket innebar att då tillsynen övergick till 2009 fanns det ett stort antal verksamheter i länet som bedrev tillståndpliktig verksamhet men saknade tillstånd. har arbetat för att alla verksam- heter med tillståndpliktig verksamhet i länet ska ha tillstånd men då det är ett omfattande arbete så finns det fortfarande en stor mängd hästverksam- heter som saknar tillstånd. Med hänsyn till de förutsättningar som anges ovan har i tillståndsärenden valt att inte anmäla verksamheter där sökanden har in- kommit med en ansökan samt arbetar aktivt på att åtgärda eventuella brister och där det inte finns någon omedelbar fara för att djur ska fara illa. Vissa åtgärder som kan vara nödvändiga, till exempel åtgärdande av ventilation eller andra byggnadsåtgärder, tar lite att åtgärda. har i dessa fall avvaktat dessa åtgärder. Enligt djurskyddslagen ska den myndighet som utövar offentlig kontroll verka för att överträdelser av lagen beivras. Av regeringens proposition 2005/06:128 (s. 323 f.) framgår att syftet med denna bestämmelse är att skapa incitament för medverkan till lagföring av brott. Författningsförsla- get, som sedermera kom att antas, använder uttrycket ”verka för” och har inte formulerats som en lagstadgad skyldighet att åtals- eller polisanmäla samtliga fall där man misstänker brott mot djurskyddslagen. I det aktuella ärendet har sökanden själv kommit in med en ansökan om tillstånd och har vidtagit en rad åtgärder. Det som återstår är en ombyggnad av ventilationen vilket har bedömt som en åtgärd som kräver lite att åtgärda. handläggare, har agerat i linje med vår praxis genom att fokusera på handläggningen och inte göra en polisanmälan i detta ärende. yttrade sig över remissvar. Inför JO:s beslut i ärendet har ytterligare handlingar hämtats in från länssty- relsen. Av dessa framgår bl.a. att beviljade sökanden tillstånd enligt 16 § djurskyddslagen. I ett beslut anförde JO följande. Enligt 16 § djurskyddslagen (1988:534) ska bl.a. den som yrkesmässigt eller i större omfattning använder hästar i ridskoleverksamhet ha tillstånd till verk- samheten. Frågor om tillstånd prövas av länsstyrelserna (se 32 b § djurskydds- förordningen [1988:539]). Offentlig kontroll av efterlevnaden av djurskyddslagen, de föreskrifter och beslut som har meddelats med stöd av lagen, de EG-bestämmelser som kom- pletteras av lagen och de beslut som har meddelats med stöd av EG- M I L J Ö - O C H H Ä L S O S K Y D D S A M T D J U R S K Y D D 2 014 /1 5:JO1 bestämmelserna utövas av länsstyrelserna och andra statliga myndigheter i en- lighet med vad regeringen bestämmer (24 § första stycket djurskyddslagen). Av 24 b § djurskyddslagen framgår att den myndighet som utövar offentlig kontroll – i det här fallet – ska verka för att överträdelser av bl.a. djurskyddslagen beivras. Att utan tillstånd bedriva verksamhet som är tillståndspliktig enligt 16 § är straffbelagt genom 36 § djurskyddslagen. Enligt straffbestämmelsen döms den som med uppsåt eller av oaktsamhet bryter mot bestämmelserna om tillstånds- plikt till böter eller fängelse i högst . Om gärningen är att anse som ringa, ska inte dömas till ansvar. Av utredningen framgår att haft kännedom om att sökanden be- drivit tillståndspliktig verksamhet innan sådant tillstånd meddelats. Länsstyrel- sen har inte åtalsanmält verksamheten eller gjort något annat för att beivra över- trädelsen av djurskyddslagen. Som framgått ovan ska enligt lagen verka för att överträdelser av djurskyddslagen beivras (24 b § djurskyddslagen). I den promemoria som låg till grund för reformen fanns det inget förslag till en bestämmelse om kontrollmyndigheternas skyldighet att verka för att överträdelser av lagstiftningen beivrades. Under remissbehand- lingen hade påpekats att det fanns behov av en bestämmelse som tydligt anger kontrollmyndigheternas skyldighet att beivra överträdelser av lagstiftningen ef- tersom en sådan bestämmelse kan fungera som ett viktigt incitament för myn- digheterna att medverka till lagföring av brott. Mot bakgrund härav, och då en sådan bestämmelse föreslogs ingå i den nya livsmedelslagen, bedömde rege- ringen att det även i djurskyddslagen borde införas en bestämmelse om skyl- dighet för kontrollmyndigheterna att beivra överträdelser mot djurskyddslag- stiftningen (prop. 2005/06:128 s. 323 f.). har i sitt svar till JO skrivit att 24 b § djurskyddslagen inte har formulerats som en lagstadgad skyldighet att åtals- eller polisanmäla samtliga fall där man misstänker brott mot djurskyddslagen eftersom uttrycket ”verka för” används. Enligt har det varit i enlighet med praxis att fokusera på handläggningen och inte göra en polisanmälan i detta läge. Som jag ser det har tolkning av bestämmelsen inte fog för sig. I lagen föreskrivs att ska verka för att överträdelser av lagen beiv- ras. Det finns inget annat sätt att göra det än att anmäla misstänkta överträdelser till åklagare eller polis. Bestämmelsen i 24 b § djurskyddslagen innebär alltså enligt min mening en skyldighet för att göra anmälan till polis eller åklagare om i sin verksamhet som kontrollmyndighet har iakttagit sådant som objektivt utgör brott mot djurskyddslagen. Frågan om det inträffade skett uppsåtligen eller av oaktsamhet ska inte ta ställ- ning till utan det är en uppgift för rättsväsendet. Från den angivna skyldigheten kan möjligen undantag göras för de allra mest bagatellartade överträdelserna. Att den som driver en tillståndspliktig verksamhet har ansökt om tillstånd och 2 014 /1 5:JO1 M I L J Ö - O C H H Ä L S O S K Y D D S A M T D J U R S K Y D D arbetar med att avhjälpa brister spelar ingen roll vid den bedömning som läns- styrelsen har att göra enligt 24 b § djurskyddslagen. Min uppfattning om innebörden av skyldigheter enligt 24 b § djurskyddslagen är väsentligen i överensstämmelse med vad som sägs i Jord- bruksverkets vägledning för kontrollmyndigheter m.fl., Handlägg- ningen av djurskyddsärenden (dnr 31-2401/09 del IV). har i sin verksamhet som kontrollmyndighet iakttagit att bo- laget drivit ridskoleverksamhet utan tillstånd. detta till åklagare och polis enligt 24 b § djurskyddslagen och ska kritiseras för att ännu inte ha gjort det. Allvarlig kritik mot en landshövding för att ha motiverat beslut i strandskyddsärenden på ett sätt som står i strid med både reglerna om motivering av beslut i förvaltningslagen och kravet på saklighet i 1 kap. 9 § regeringsformen (Dnr 4427-2011) Beslutet i korthet: En landshövding har motiverat beslut i ärenden om strandskyddsdispens på ett sätt som var ägnat att ge intrycket att besluten var i direkt strid mot regler. Utformningen av besluten har stått i strid med både reglerna om motivering av beslut i förvaltningslagen och kravet på saklighet i regeringsformen. Landshövdingen får allvarlig kritik. framförde i en anmälan till JO klagomål mot dåvarande landshövdingen i , , för att ha åsidosatt miljö- balkens bestämmelser om strandskydd i fyra överprövningsärenden. ningen menade att det var fråga om medvetna avsteg från regeringsformens bestämmelser om att makten ska utövas under lagarna, allas likhet inför lagen och iakttagande av saklighet och opartiskhet vid myndighetsutövning. lan framfördes att landshövdingen hade stoppat beslut om att upphäva olagliga dispenser och skrivit in motiveringar som inte återfinns i den uttömmande lista på särskilda skäl som enligt lagen får läggas till grund för dispens. att det i 19 kap. 3 b § står att ska upphäva dispensbe- slutet om det inte finns förutsättningar för dispens. I anmälan, s. 2 och 3, framfördes bl.a. följande. I 7 kap. 15 § föreskrivs ett förbud mot nya byggnader och an- läggningar inom strandskyddat område. Det finns emellertid stora möjligheter i lagen att medge dispens för strandskyddet när det är motiverat. måste emellertid kunna hänvisa till ett eller flera så kallade ”särskilda skäl” för att kunna besluta om dispens. En uttömmande lista på vilka särskilda skäl som kan läggas till grund för dispens finns i 7 kap. 18 c–d §§. om strandskyddsdispenser och upphävande är således strikta i den meningen M I L J Ö - O C H H Ä L S O S K Y D D S A M T D J U R S K Y D D 2 014 /1 5:JO1 att inga andra skäl än de uppräknade får begagnas vid dispensgivningen. Det innebär emellertid långt ifrån att det är omöjligt att ge dispens, särskilt inte i sådana glesbygdskommuner som omfattas av de aktuella besluten. Särskilt den nya dispensgrunden om ”landsbygdsutveckling” som trädde i kraft har inneburit stora lättnader. Om kommuner kartlägger sina strandmiljöer och tar ett enkelt fullmäktigebeslut om tillägg till översiktsplanen om så kallade LIS- områden, kan stränder i delar av kommunen avsättas för landsbygdsutveckling på ett planerat sätt. Avsikten är att kommunerna först ska göra en bred kart- läggning och inventering av sina strandområden och sedan göra en samlad be- dömning av vilka områden som kan vara lämpliga (prop. 2008/09:119 s. 56). Dessa nya generösa regler för att få till stånd byggande på stränder i landsbygd för utveckling har emellertid inte tagits i anspråk i de fyra länsstyrelsebesluten (vilket också fastslås i de tre första besluten). Besluten vilar inte i något av fallen på ett sådant planerat ianspråktagande av stränder i kommunerna i fråga, och har därför inte kunnat grunda besluten på några särskilda skäl i dessa fall. Även i det fjärde fallet har en kommun hänvisat till skäl som inte godtagits av . I stället anges skäl som inte finns upptaget i miljö- balken 7 kap. 18 c–d §§, nämligen att besluten avser fastigheter i områden som är ”glesbebyggda”. De aktuella besluten av var fogade till anmälan (länssty- relsens ärenden med dnr 526-9262-10, 526-9257-10, 526-719-11 och 526- 9401-10). I samtliga beslut återfanns detta stycke sist under rubriken ”Länssty- relsens bedömning”: I detta fall saknas särskilda skäl men området där det planerade fritidshuset avses att uppföras är glesbebyggt. Därav beslutar att nämn- dens beslut den […] att bevilja strandskyddsdispens på fastigheten […] ska vara alltjämt gällande. Vidare framgick att de tjänstemän hos som deltagit i handlägg- ningen av ärendena hade anmält avvikande mening. De ansåg att förutsätt- ningar för den dispens som nämnderna meddelat inte fanns och att besluten därför borde upphävas. Till anmälan var fogat tre tidningsartiklar från Norrländska Socialdemokra- ten (NSD). Ärendet remitterades till för upplysningar och yttrande över vad som anförts i anmälan till JO. kom in med ett remissyttrande. Som bakgrund anfördes bl.a. följande angående nya regler för byggande i strandnära lägen. och från många olika håll hade i framförts stark kritik mot de regler som gällt för byggande i strandnära lägen, vilket också ledde till stora förhoppningar på regering och riksdag i samband med beslut om reformering av reglerna för byggande i strandnära lägen. Från lagstifta- rens sida betonades de lättnader för byggande i strandnära lägen som de nya reglerna skulle medföra. Lagstiftaren betonade också det ökade lokala och regionala inflytandet som ävenledes skulle tjäna som ett instrument för en aktiv landsbygdsutveckling. 2 014 /1 5:JO1 M I L J Ö - O C H H Ä L S O S K Y D D S A M T D J U R S K Y D D De nya reglerna kom emellertid att tillämpas olika i olika delar av landet (också där liknande grundförutsättningar förelegat) vilket lett till starka re- aktioner och kritik mot handläggningen vid beslutande myndigheter. En del av den kritik som riktats mot vid tillämpningen av de nya reglerna var att överprövade ett alldeles för stort antal ärenden. Jämförelser med andra län visade också att det förhöll sig på detta sätt. Det kan alltså konstateras att de nya reglerna inte tillämpats lika över landet och att de inte kommit att fylla det syfte lagstiftaren avsett. Detta uttrycks på ett tydligt sätt av regeringen i budgetpropositionen för (prop. 2011/12:1) där man förtydligar intentionerna med byggande i strand- nära områden. återgav därefter bl.a. följande ur propositionen, utgiftsområde 20, s. 52. Det finns indikationer som tyder på att den ändring av strandskyddsreglerna som trädde ikraft och 2010, med syfte att bland annat underlätta för viss byggnation i strandnära lägen, inte har fyllt sitt syfte, har tillämpats olika över landet och har lett till oavsedda effekter. Medel avsätts för att underlätta för attraktivt boende på landsbygden. En översyn av utfall och tillämpning av det nya regelverket ska göras. Regeringen avser att ge Bo- verket och i uppdrag att göra en översyn av utfall och tillämpning av det nya regelverket och vid behov föreslå förändringar. För- slaget innebär även en informations- och kompetensinsats vad gäller strandskyddsreglerna, kompletterat med planeringsstöd till landsbygds- kommuner. yttrande innehöll vidare följande. Svar på anmälarens påståenden kring landshövdingens roll som tjänsteman, landshövdingens sätt att utöva sitt ämbete och hantering av strandskyddsärenden vid i