frsrdg · H204JO1 · 2014-11-11 00:00:00 — Frågan är då om kommunens bedömning görs utifrån föreliggande uppgif- ter, till exempel ett skriftligt eller muntligt meddelande, vilket kan vara ano- nymt, från tredje person eller om kommunen får eller ska vidta viss utred- ning för sin bedömning av skyldigheten att anmäla till en polismyndighet eller till . anser att utgångspunkten för kommunens handlande, då anmälningsskyldigheten ska bedömas, är förbudet mot husrannsakan och liknande intrång samt mot att utan den enskildes samtycke kartlägga dennes personliga förhållanden i 2 kap. 6 § regeringsformen. Kommunen kan inte, vid sin bedömning av frågan om anmälningsskyl- dighet enligt bidragsbrottslagen, tillämpa de bestämmelser i socialtjänstlagen som under vissa förutsättningar ger möjlighet till hembesök och annan utred- ning för att fastställa rätten till bistånd för den enskilde. En sådan tillämpning skulle inte vara i linje med de bakomliggande motiven till bestämmelserna om utredning enligt socialtjänstlagen och riskera att stå i strid med bestämmel- serna i grundlagen. För utredning av misstanke om brott svarar de samhällsorgan lagstiftaren har bestämt ska genomföra sådan utredning. Det är beträffande misstanke om bidragsbrott polismyndigheterna och som står för sådan utredning i enlighet med bestämmelserna om förundersökning i 23 kap. rät- tegångsbalken och därtill anslutande bestämmelser. menar därför att kommunen i princip inte ska vidta någon utredningsåtgärd som syftar till att klarlägga omständighet som gäller bidrags- brott eller säkra bevisning om sådant brott, utan med befintliga uppgifter avgöra om brott "kan misstänkas" i enlighet med 6 § bidragsbrottslagen. I detta sam- manhang finns anledning att betona att detta inte innebär att varje påstående eller annan uppgift om bidragsbrott ska anmälas till polis eller åklagare. Av för- arbetena till bidragsbrottslagen framgår, som antecknats ovan, att anmälan ska gö- ras när det finns en "välgrundad anledning att anta att brott har begåtts". Social- styrelsen vill också notera att kommunen har möjlighet att samråda med åkla- gare om uppgifterna är av sådan art och betydelse att anmälan ska göras. Av utredningen i ärende hos JO framgår att den enskilde, i samband med ansökan om ekonomiskt bistånd hos kommunen, får skriva under ansök- ningshandling i vilken anges att "Vid utredning om rätten till bistånd kan hem- besök förekomma för att bl.a. kontrollera vistelse och boendeförhållanden". gör bedömningen att citerat innehåll i en ansökningshand- ling inte kan tolkas som att den enskilde samtyckt till att socialnämnden får göra hembesök då nämnden misstänker bidragsbrott och i vart fall att sådant sam- tycke torde sakna rättsverkan i följd av att kommunen inte är behörig att vidta sådan utredningsåtgärd för att utreda misstanke om bidragsbrott. . och i kommun fick ta del av yttrande. I ett beslut uttalade JO följande. . var aktuell hos nämnden gällande ekonomiskt bi- stånd. fick förvaltningen ett anonymt tips om att . var sammanboende. gjorde två tjänstemän ett oanmält hembesök hos . Enligt nämndens remissvar gjordes hembesöket i syfte att ”utreda misstänkt bidragsbedrägeri”. Handläggarna blev insläppta i S O C I A L T J Ä N S T 2 014 /1 5:JO1 De såg sig om i bostaden och ställde frågor till G.och hennes pojkvän om deras relation. Enligt 2 § bidragsbrottslagen (2007:612) döms den som lämnar oriktiga uppgifter eller inte anmäler ändrade förhållanden som han eller hon är skyldig att anmäla enligt en lag eller förordning, och på så sätt orsakar fara för att en ekonomisk förmån felaktigt betalas ut eller betalas ut med ett för högt belopp, för bidragsbrott. I 4 § bidragsbrottslagen sägs att den som av grov oaktsamhet begår en sådan gärning som avses i 2 § döms för vårdslöst bidragsbrott. Enligt 6 § bidragsbrottslagen ska en myndighet, bl.a. socialnämnden, göra en anmälan till polismyndighet eller till om det kan miss- tänkas att det har begåtts brott enligt bidragsbrottslagen. Jag begränsar min granskning till frågan om det var lämpligt att nämnden gjorde ett hembesök i syfte att ”utreda misstänkt bidragsbedrägeri”. Nämnden har i sitt yttrande inte närmare utvecklat vad som avses med detta. Jag utgår i det följande från att avsikten inte var att utreda ett eventuellt brott (det är polis och åklagare som ansvarar för en brottsutredning) utan att handläggarna avsåg att klarlägga om det fanns en sådan misstanke om brott att nämnden skulle göra en anmälan enligt 6 § bidragsbrottslagen till polis eller åklagare. I förarbetena till bidragsbrottslagen uttalades vad myndigheten bör iaktta och inkludera i sin bedömning av om en anmälan ska göras till polis eller åkla- gare (se prop. 2006/07:80 s. 90 och 99). Vid bedömningen av om en anmälan skall göras bör myndigheten, kommu- nen eller arbetslöshetskassan göra en preliminär bedömning av om det fö- religger uppsåt eller grov oaktsamhet. Denna bedömning inkluderar frågan om en gärning som i och för sig omfattas av bestämmelsen om vårdslöst bidragsbrott är mindre allvarlig och därför inte kan förväntas föranleda straffansvar. Så som anförts i den allmänna motiveringen […] bör anmälan ske när det finns en välgrundad anledning att anta att brott har begåtts. Nå- gon bedömning av om den bevisning som finns är tillräcklig för lagföring skall däremot inte göras av den anmälande myndigheten, kommunen eller arbetslöshetskassan. I förarbetena görs inga närmare uttalanden som rör frågan om en socialnämnd lämpligen får eller bör vidta några egna utredningsåtgärder vid misstanke om bidragsbrott. Några bestämmelser om detta finns inte heller i de författningar som särskilt reglerar socialnämndernas verksamhet. har i yttrandet till JO anfört att ”kommunen i princip inte ska vidta någon utredningsåtgärd som syftar till att klarlägga omständigheter som gäller bidragsbrott eller säkra bevisning om sådant brott, utan med befintliga uppgifter avgöra om brott kan misstänkas i enlighet med 6 § bidragsbrottsla- gen.” Jag föreställer mig att det ofta kan bli svårt för nämnden att nå fram till en ”välgrundad anledning att anta att brott har begåtts” om inga utredningsåt- gärder alls får vidtas. Under vissa förutsättningar som anges i 28 kap. 1 § kan polis, åklagare eller domstol besluta om en undersökning av en misstänkt per- sons bostad, en s.k. husrannsakan. För att en husrannsakan ska få ske krävs att det finns anledning att anta att ett brott har begåtts. Syftet med åtgärden får alltså inte vara att upptäcka eller att förebygga ett brott. Av kravet på att det ska finnas anledning att anta att ett brott har begåtts följer att en husrannsakan inte 2 014 /1 5:JO1 S O C I A L T J Ä N S T kan ske utan att det också finns förutsättningar för att inleda förundersökning enligt 23 kap. 1 § (se Fitger m.fl., [den 9 , Zeteo], kommentaren till 28 kap. 1 §). Om nämnden genomför ett hembesök för att utreda om det finns anledning att anta att ett brott har begåtts skulle bl.a. bestämmelserna om husrannsakan under en brottsutredning och hur en sådan ska gå till åsidosättas. skulle de regler som finns för att skapa garantier för en rättssäker utredning om brott riskera att bli åsidosatta. ska därför enligt min mening inte genomföra ett hembesök som syftar till att utreda om den enskilde kan miss- tänkas för brott. Mot den bakgrunden borde nämnden i det aktuella fallet inte ha gjort besöket i bostad. Vid sidan av nämndens skyldighet att göra en anmälan enligt 6 § bidrags- brottslagen finns särskilda regler i 9 kap. 1 § SoL om återkrav av bistånd vissa Av 9 kap. 1 § SoL följer att om någon genom att lämna oriktiga uppgifter eller genom att inte lämna uppgifter eller på något annat sätt har förorsakat att ekonomiskt bistånd enligt 4 kap. 1 § SoL har betalats ut felaktigt eller med för högt belopp, får socialnämnden återkräva det som har betalats ut för mycket. Bestämmelserna om återkrav och bidragsbrott är utformade på ett sätt som i vissa fall kan göra det svårt att dra gränsen mellan vad som är en utrednings- åtgärd inom ramen för en utredning om återkrav och en åtgärd för att utreda om det finns en misstanke om brott. I proposition 1996/97:124 Ändring i Soci- altjänstlagen (s. 97) uttalas att bestämmelsen om återkrav, på grund av att den enskilde fått bistånd som grundats på oriktiga eller vilseledande uppgifter eller när uppgifter undanhållits socialnämnden, självfallet inte bör påverka eller er- sätta socialnämndens beslut att göra en polisanmälan. Frågan hur dessa båda regelsystem i övrigt förhåller sig till varandra tycks inte ha berörts närmare vare sig i förarbetena till bestämmelsen om återkrav eller till bidragsbrottslagen. Jag vill i sammanhanget erinra om artikel 6, om rätten till en rättvis rättegång. Den som är misstänkt för brott ska inte behöva bidra till utredningen eller bevisningen i målet genom att göra medgivanden eller tillhandahålla belastande material. Detta är en grundläggande princip som ingår i begreppet ”en rättvis rättegång” (se bl.a. , Mänskliga rättigheter i europeisk praxis, 4:e uppl. s. 282 f.). Det är således inte tillåtet att tvinga en enskild att lämna t.ex. upplysningar eller handlingar som kan ha betydelse för bedömningen av om den enskilde gjort sig skyldig till brott. den som ålagts att beediga en konkursbouppteckning ha rätt att vägra att beediga uppgifter som skulle avslöja att han eller hon begått brott och som skulle kunna användas som bevis mot honom eller henne i en kommande rättegång då en skyldighet att under straffansvar lämna sådana uppgifter skulle strida mot artikel 6 i (se NJA 2001 s. 563). Om den enskilde medverkar – eller inte medverkar – i en utredning som rör återkrav kan hans eller hennes uppgifter – eller vägran – bidra till att social- nämnden bestämmer sig för att med stöd av 9 kap. 3 § SoL väcka talan hos förvaltningsrätten om återbetalning av utbetalat bistånd. Det finns inte några bestämmelser som tvingar den enskilde att bidra till utredningen eller bevis- ningen i återkravsärendet. Jag finner därför i och för sig inte att nämndens ut- redning om återkrav och inhämtande av uppgifter från den enskilde utgör en S O C I A L T J Ä N S T 2 014 /1 5:JO1 kränkning av artikel 6 i . Däremot kan det tänkas att upp- gifter som den enskilde lämnar under återkravsutredningen leder till att nämn- den får en välgrundad anledning att anta att ett brott har begåtts. Då ska nämn- den göra en polisanmälan, vilket innebär att uppgifterna kan bli till nackdel för den enskilde i en kommande brottmålsrättegång. Ärendet väcker, som framgått ovan, frågor bl.a. om förhållandet mellan reg- lerna om bidragsbrott och de särskilda reglerna i socialtjänstlagen om återkrav, vilka egna utredningsåtgärder en socialnämnd kan vidta enligt dessa regelsy- stem och hur sådana åtgärder förhåller sig till artikel 6 om rätten till en rättvis rättegång. Jag har inte tillräckligt underlag för att ta slutlig ställning i denna del. Enligt min mening finns det anledning att överväga dessa frågor i ett större sammanhang. Jag skickar därför en kopia av beslutet för kännedom till och . Jag sänder även en kopia av beslutet till och Inspektionen för vård och omsorg (). Vad . har framfört i övrigt föranleder inte något uttalande från min sida. Ärendet avslutas med den kritik som ligger i det ovan anförda. Fråga bl.a. om skyldighet att dokumentera uppgift om vem som hade gjort anmälan till en ledamot i socialnämnden om oro för barn (Dnr 4133-2011) Beslutet i korthet: En person X. ringde till en ledamot i socialnämnden och uttryckte oro för barnen i en familj på orten. Det torde stå klart att X. kon- taktade ledamoten i dennes egenskap av befattningshavare i nämnden. I ett sådant fall ska de uppgifter som den enskilde lämnar behandlas som en an- mälan enligt 14 kap. 1 c § SoL. Det ankom således på ledamoten att se till att de uppgifter som X. lämnade blev dokumenterade. Någon uppgift om X:s identitet noterades inte i ärendet. Eftersom det inte har kunnat klarläggas att X. vid samtalet med ledamoten eller senare uppgav sitt namn riktas ingen kritik mot myndigheten för att vårdnadshavaren inte kunde få veta vem som hade gjort anmälan. I en anmälan till JO klagade . på i Vans- bro kommun för handläggningen av ett ärende som rörde hans familj. Han var missnöjd med bl.a. att han inte hade kunnat få uppgift om vem som hade gjort en anmälan om oro för hans barn. 2 014 /1 5:JO1 S O C I A L T J Ä N S T JO begärde ett yttrande från Kommunstyrelsen i kommun som är ansvarig för i kommunen. I ett remissvar anförde kommunstyrelsens omsorgsutskott i huvudsak följande. Begäran om utredning och yttrande till JO överlämnas till Ifo-chef för handläggning. Det material som har använts i detta yttrande är de dokument som finns hos individ och familjeomsorgen samt kommunens diarium. Ärendet är gammalt och socialsekreterare slutade sin anställning hos individ och familjeomsorgen och socialnämndens ledamot har inga politiska upp- drag i Kommunstyrelsen eller de utskott som lyder under KS. Denna för- ändring skedde 110101. I de handlingar som finns hos individ och familjeomsorgen gällande ärendet så framkommer det att socialsekreterare 100723 hade telefonkontakt med socialnämndens ledamot som drar ärendet anonymt för socialsekreteraren. skulle ha bli- vit uppringd av någon som har vetskap om familjen och uttryckt sin oro. Möjligheter finns att konsultera ett ärende anonymt med om man misstänker att ett barn far illa om man inte vet om det är tillräcklig grund för att gå vidare till en anmälan. Vid konsultation uppger man inte namn på barn, föräldrar eller den det gäller. I detta fall ansåg socialsekreterare att det fanns grunder för att gå vidare i ärendet och socialnämndens ledamot namnger föräldrarna. I den dokumentation som finns hos individ och famil- jeomsorgen står att socialsekreterare uppmanar att be den som har ringt till henne att ringa till . skall då ta kontakt med personen i fråga och få dem att göra en anmälan till . ringer en person till socialsekreterare . Den som ringer till socialsekreterare uppger inte sitt namn. I en anmälan till har man rätt som enskild person att vara anonym och att anmälan från en anonym anmälare skall tas på lika stort allvar som om någon framträder med sitt namn. Socialtjänstemän försöker så långt det är möjligt att få en person som vill vara anonym att framträda med sitt namn men bör ej pressas till att uppge namnet. Även om man helst ser att anmä- lare uppger sin identitet och öppet svara för sina uppgifter, kan dock i valet mellan en anonym anmälan och ingen anmälan alls det förstnämnda vara att föredra. Om anmälan har gjorts av en myndighet, en nämnd- ledamot eller av personal som har lagreglerad anmälningsplikt finns det inget lagstöd för att hemlighålla vilken myndighet som gjort anmälan eller namnet på den som gjort anmälan. Enligt det skrivna så tar socialsekreterare emot denna anmälan där anmälaren, som enligt uppgift i mottagandet är en hon, beskri- ver varför det finns oro för barnen i denna familj samt att det blir värre och värre. Dagen innan denna anmälan har man observerat vissa saker som framkallar oro för hur barnen har det. Uppgiftslämnaren uppger att de som har sett och hört vill p.g.a. rädsla inte göra en anmälan p.g.a. att är så litet. gjorde sedan en bedömning utifrån att man träffade famil- jen och barnen att det inte fanns några grunder för att inleda utredning man gjorde en s.k. förhandsbedömning. Denna förhandsbedömning kommuni- cerades med Ifo-chef och man kom tillsammans fram till att inte inleda utredning vilket också kommunicerades med familjen samt att allt material som individ och familjeomsorgen hade i verksamheten gäl- lande ärendet skickades hem till familjen brevledes 100727. S O C I A L T J Ä N S T 2 014 /1 5:JO1 i den pärm som finns hos individ och familjeomsorgen för ej inledda ären- den. Detta då familjen tidigare inte varit/var kända inom . 100809 inkommer till socialnämnden en begäran om utlämnande av uppgifter från . Ifo-chef samtalar då med socialsek- reterare om hon har/eller har fått uppgift om vem den ano- nyma personen var som gjorde anmälan. Socialsekreterare uppger att den som ringde till henne inte presenterade sig med namn och att hon fick ej heller något namn på anmälaren från . I ett brev till . daterat 100811 informeras . att hans efter- frågan om utlämnande av uppgifter kommer att tas upp i socialnämndens sammanträde 100823. Ifo-chef skickar ärendet vidare till då nämndsledamot sitter i nämnden och bör tillfrågas av nämnden om detta samt att skulle veta namnet och den som har ringt har bett att få vara anonym så är det social- nämnden som skall ta ställning till om namnet skall sekretessbeläggas eller inte. Någon garanti för att få sitt namn sekretessbelagt finns inte. Ärendet kommer upp i socialnämnden 100823. blir tillfrågad om hon vet namnet på den som har ringt till henne och man ber henne i så fall att lämna ut namnet under sammanträdet. uppger att hon inte vet vem det är som har ringt till henne. Ifo-chef redogör vilka regler som gäller för anmälningar som inkommer till socialnämnden. Efter denna redogörelse vidhåller att hon inte vet namnet på den som ringt henne. Därmed gör nämnden bedöm- ningen att det finns inget namn att lämna ut. Detta protokollsutdrag skickas till familjen. Enligt vad . uppger i sin skrivelse så skulle ha uttryckt vid ett telefonsamtal att hon hade kännedom om anmälarens iden- titet och telefonnummer och att hon skulle kontakta anmälaren för att tala om att dennes farhågor inte stämde och att barnen i familjen har det bra. Det framgår inte av skrivelse om familjen ställde frågan till Mo- nica om namnet på anmälaren. Däremot måste familjen ha god- känt att tog denna kontakt för att återrapportera familjens förhållanden. I sin anmälan till JO skriver . att han åter tillskrivit socialnämn- den 101203 och efterfrågat anmälarens identitet men att detta brev ej har besvarats. har ingen kännedom att ett sådant brev har in- kommit till förvaltningen. Det finns ej någon sådan handling diarieförd vil- ket det borde om den har inkommit och man hade då diariefört det under samma ärende som . har i diariet. Utdrag från den sidan medskickas till JO. Hade brev inkommit så hade socialnämnden besvarat hans brev, med att man känner inte till anmälarens namn. Detta då det inte är känt inom förvaltningen vem som har ringt och gjort anmälan samt att so- cialnämndens ledamot har vid nämndmötet 100823 med- delat nämnden att hon vet inte namnet på den som ringt till henne. . tar även upp i sin anmälan till JO att socialförvaltningen har agerat felaktigt i och med att man kontaktat sambons far och redogjort för honom delar av anmälans innehåll. Kontakten med morfadern togs efter att socialsekreterare föredragit ärendet för Ifo-chef , där det framkommer att socialsekreterare och so- cialsekreterare har varit hem till familjen och knackat på uppre- pade gånger utan att någon öppnar. Man går sedan runt huset och går åter- igen och knackar på utan resultat. Bedömningen görs att det finns en risk att inte föräldrarna öppnar eftersom detta var en del av innehållet i anmälan där det framkom att man varit dit och knackat på och ingen öppnat trots att man har hört röster inifrån, att familjen aldrig är ute, att familjen inte öppnar vid påringning och att barnen finns i huset. Överenskommelsen som gjor- des mellan socialsekreterare och Ifo-chef 2 014 /1 5:JO1 S O C I A L T J Ä N S T var att inte informera morfadern om innehållet i anmälan utan enbart efter- fråga familjen var dom finns och söka telefonnummer till familjen och att informera om att det inkommit ett samtal till om oro för bar- nen och att ville komma i kontakt med familjen. I doku- mentationen som är gjord från samtalet med morfadern framkommer det att socialsekreterare berättar kort att det har inkommit en på- ringning kring oro för hans dotters barn och att man är i behov av att komma i kontakt med familjen och undrar var de befinner sig då de inte är hemma. Utifrån den dokumentation daterad 100723 som socialsekreterare har gjort i ärendet så framgår det av anteckningarna att skall ta kontakt med personen i fråga och få dem att göra en an- mälan till . Det framgår enligt dokumentationen att har blivit upp- ringd av någon som har vetskap om familjen och uttryckt sin oro. 100723 finns dokumentation över att en person ringer in till individ och familjeomsorgen till socialsekreterare som inte uppger sitt namn och gör en anmälan gällande samma familj. När ärendet tas upp för behandling i socialnämnden så uppger vid för- frågan att hon inte vet vem anmälaren är. Det är också det protokoll som skickas ut till familjen. Enligt . så skall ha uppgett att hon känner till anmälarens identitet och telefonnummer och uppger att hon skall kontakta anmälaren för att tala om att dennes farhågor inte stämde. Det framgår inte av skrivelse om familjen ställde frågan till vem anmälaren var. Familjen måste ha gett sitt godkännande till att ringde till anmälaren för att återrapportera deras familjeförhållan- den. . skall ha tillskrivit socialnämnden och återigen efterfrågat anmä- identitet men har inte fått detta brev besvarat. Någon sådan handling från . har inte registrerats i diariet vilket det borde ha gjort och då under ärende i diariet. . uppger att socialförvaltningen agerat felaktigt då man kontaktat hans sambos fader och redogjort delar av anmälans innehåll. Enligt det som framkommer i dokumentationen så har tjänsteman berättat för sambons fa- der att det inkommit en påringning kring oro för hans dotters barn. Att man från socialförvaltningens sida skulle ha informerat om detaljer i anmälan framkommer inte i dokumentationen. Till sitt yttrande fogade utskottet omfattande dokumentation rörande handlägg- ningen av anmälningarna rörande barn. . yttrade sig över remissvaret. I ett beslut anförde JO följande. Enligt 14 kap. 1 c § socialtjänstlagen (2001:453), SoL, bör var och en som får kännedom om eller misstänker att ett barn far illa anmäla detta till socialnämn- den (bestämmelsen motsvarar 14 kap. 1 § första stycket SoL i dess lydelse före ). Bestämmelsen riktar sig till allmänheten och personer som inte omfattas av anmälningsskyldigheten enligt 14 kap. 1 § SoL. En anmälan från allmänheten görs inte sällan per telefon till någon tjänste- man vid den enhet hos socialnämndens förvaltning som handlägger ärenden S O C I A L T J Ä N S T 2 014 /1 5:JO1 som rör barn. Om en sådan anmälan görs muntligt ska den enligt 11 kap. 5 § SoL dokumenteras (se JO 2012/13 s. 268, dnr 2180-2010). Det är i första hand den som tar emot en muntlig anmälan som är skyldig att dokumentera den. Den som är ledamot i socialnämnden är en offentlig befattningshavare inom . Om en ledamot vidtar en åtgärd i ett ärende som rör en enskild ankommer det på honom eller henne att se till att handläggningen dokumente- ras. Det praktiska arbetet med dokumentationen bör som regel utföras av en tjänsteman vid nämndens förvaltning. Detta innebär att om en nämndledamot tar emot en anmälan om oro för barn ska anmälan dokumenteras. Om däremot ledamoten exempelvis tar emot ett telefonsamtal men vidarebefordrar samtalet eller hänvisar den enskilde till en tjänsteman vid nämndens förvaltning kan han utgå från att tjänstemannen dokumenterar uppgifterna. Ledamoten kan i den situationen knappast anses skyldig att dokumentera det som har sagts vid hans samtal med den enskilde. Om anmälarens namn blir känt för nämnden föreligger begränsade möjlig- heter för nämnden att undanhålla namnet för en part i ärendet (se 26 kap. 5 § offentlighets- och sekretesslagen, 2009:400). Detta förhållande kan leda till att någon som hyser oro för ett barn underlåter att göra en anmälan och att ange- lägna anmälningar från allmänheten inte sker. Det finns dock inte något hinder mot att den som gör en anmälan enligt 14 kap. 1 c § SoL underlåter att uppge sitt namn.