frsrdg · H104RB1 · 2014-02-10 00:00:00 — I rapporten bedömde att de pågående förändringarna kan öka effektiviteten på den svenska massbetalningsmarknaden men att det kan uppstå vissa risker. Dessa risker bedöms kunna uppstå inom den finansiella infrastrukturen, inom utbudet och efterfrågan på betaltjänster, inom lagstiftningen och inom myndigheternas roller. Användningen av kontanter bedöms minska med tiden, men kontanter lär bli kvar som betalningsmedel åtminstone in . Om kontantanvändningen minskar kraftigt kan det dock försvaga kontanternas ställning som legalt betalningsmedel och som alternativt betalningsmedel i en krissituation när elektroniska betalningar inte kan genomföras. I rapporten identifierade också fyra områden där det är extra viktigt att marknadsaktörer och myndigheter följer utvecklingen framöver: kontanter, konkurrensfrågor, teknikutveckling och reglerings-processer på EU-nivå. Utveckling av metoder för att bedöma konsekvenser av risker för det finansiella systemet tog fram en stresskarta för att på ett systematiskt sätt fånga vilka konsekvenser olika finansiella chocker kan få för de finansiella institutionerna, de finansiella marknaderna, den finansiella infrastrukturen och den reala ekonomin. Stresskartan gör det möjligt att få en bild av hur stora konsekvenserna kan bli för den finansiella stabiliteten om ett risk-scenario förverkligas. Stresskartan är ett visuellt och analytiskt hjälpmedel som vilar på subjektiva bedömningar för att ta ställning till specifika risker. Den kan dock bidra till att skapa en medvetenhet om dessa risker och deras konsekvenser. remissyttrande över betänkandet Att förebygga och hantera finansiella kriser Regeringen beslutade att tillsätta en kommitté för en översyn av regelverket för hantering av finansiella kriser. () lämnade delbetänkandet Att förebygga och hantera finansiella kriser (SOU 2013:6) till regeringen . lämnade sitt remissvar på delbetänkande . välkomnade att det svenska regelverket för att förebygga och hantera finansiella kriser har blivit föremål för en utredning. ställde sig bakom flera av de bedömningar och förslag som fördes fram i delbetänkandet. Hit hörde till exempel förslaget om att ändra riksbankslagen och specificera uppdrag vad gäller finansiell stabilitet samt finansieringsarrangemanget för krishantering. hade dock en annan syn än kommittén på vad som är en lämplig organisatorisk struktur för makrotillsyn. En utgångspunkt för överväganden i remissvaret var att stärka statens förmåga att förebygga uppkomsten av finansiella kriser. ansåg att det institutionella ramverk för makrotillsyn som FKK föreslog med ett makrotillsynsråd där och skulle samråda om makrotillsynsåtgärder var otillräckligt i det avseendet. Ett sådant makrotillsynsråd riskerar att leda till oklarhet om vem som ansvarar för och vem som har rätt att fatta beslut om makrotillsynsverktygen. Det blir där-igenom sannolikt också svårt att utkräva ansvar efter att en kris har uppkommit. menade att det centrala, om man vill kunna förebygga finansiella kriser, är att det finns en organisatorisk struktur som ger såväl tillräcklig beslutskraft som verktyg för att hantera identifierade risker i det finansiella systemet. föreslog att det skulle skapas ett makrotillsynsorgan som har ett tydligt ansvar för makrotillsynen och som tilldelas väl definierade verktyg. Det fanns sedan ett antal principiella aspekter att ta hänsyn till vid valet av organisatorisk struktur, såsom behovet av god och varaktig kapacitet att analysera risker för det finansiella systemet som helhet, resurseffektiviteten och interaktionen med närliggande politikområden både i och inter-nationellt. argumenterade för att ensam skulle vara ansvarig för makrotillsynen i , i det fall ett fåtal cykliska verktyg infördes, men att det var viktigt att tillvarata kompetens. förordade därför tydliga samarbetsformer mellan och . I sedvanlig ordning skulle regeringen och besluta om och sätta ramar för användningen av de nya verktygen. påpekade också vikten av att en bred verktygslåda för makrotillsyn snabbt kom på plats och kunde användas för att motverka risker kopplade till hög kredittillväxt och skuldsättning liksom de svenska bankernas beroende av marknadsfinansiering och likviditet. förespråkade mer specifikt att verktygslådan till att börja med skulle innehålla kontracykliska kapitalkrav, sektorsvisa kapitalkrav och bolånetak. konstaterade att makrotillsynen kan ha stor påverkan på ekonomin, varför det var viktigt att säkerställa det demokratiska inflytandet. Här kunde riksbanksfullmäktige spela en viktig roll. direktion och fullmäktige stod bakom remissvaret utom de socialdemokratiska fullmäktigeledamöterna som menade att fullmäktige inte skulle komma med något svar. Vice riksbankschef lämnade ett särskilt yttrande till remissvar. lämnade regeringen besked om ett förstärkt ramverk för finansiell stabilitet. föreslås få det huvudsakliga ansvaret för de instrument som finns för att påverka den finansiella stabiliteten. Ett formaliserat stabilitetsråd bildas som ska samråda om finansiella stabilitetsåtgärder. analys och bevakning av det finansiella systemet och samarbetet med andra myndigheter inom området fortgår utifrån angivna ramverk. yttrande om betänkandet Förstärkta kapitaltäckningsregler Regeringen tillsatte 2012 en utredning som skulle lämna förslag på de lag-förändringar som behövs för att anpassa svensk rätt till för kapitaltäckning. Förslaget presenterades i betänkandet Förstärka kapitaltäckningsregler (SOU 2013:65) för regeringen . lämnade sitt remissvar på betänkandet . ställde sig bakom flera av utredningens bedömningar och förslag. Hit hörde till exempel utredningens förslag att i svensk lag införliva samtliga kapitalbuffertar som listas i EU-direktivet. gav också stöd åt utredningens bedömning att bestämmelserna om kapitalkonserveringsbufferten och den kontracykliska kapitalbufferten ska börja gälla så snart som direktivet tillåter eftersom dessa kommer att bidra till att värna den finansiella stabiliteten. höll med utredningens förslag om att det behövs beräkningar baserade på modeller för att fastställa den kontracykliska kapitalbufferten, men framhöll behovet av att även tillåta kvalitativa bedömningar av hållbarheten i kreditutvecklingen och nivån på de cykliska systemriskerna. ansåg, i motsats till utredningen, att tillsynsmyndigheten vid bedömningen om åläggande av särskilda kapitalbaskrav (Pelare 2-krav) på institut ska beakta både den risk som det enskilda institutet utsätts för och den risk som ett institut utsätter det finansiella systemet för. Detta skulle öka flexibiliteten för i dess bedömning av institutets kapitalbehov. ansåg också att man i svensk lagstiftning bör införa ett krav på att ska offentliggöra beslut om en banks särskilda kapitalbaskrav (Pelare 2-krav) samt att även bankerna offentliggör de kapitalbaskrav de åläggs. Detta skulle underlätta för utomstående marknadsaktörer att göra en riskbedömning av banken. Därtill menade att det i lagen om kapitalbuffertar ska tydliggöras att systemriskbufferten ska kunna användas för att motverka sådana risker som systemviktiga institut utgör för det finansiella systemet. I samma lag bör det enligt förtydligas att olika systembuffertkrav får införas för olika delar av den finansiella sektorn. Samordning av krisberedskapen i det centrala betalningssystemet Den statliga utredningen krisberedskap i det centrala betalnings-systemet (SOU 2011:78) föreslog 2011 att skulle få ett lagstadgat ansvar för samordning av krisberedskapsåtgärder i det centrala betalnings-systemet. har regeringen arbetat med att bereda förslaget, och har planerat för hur detta ska genomföras. Ett genomförande innebär att kommer att etablera en funktion för samordning av åtgärder för att förebygga och hantera allvarliga fel, avbrott eller störningar i det centrala betalningssystemet. Parallellt med detta arbete har banken fortsatt att verka för en god krisberedskap inom ramen för den finansiella sektorns privat-offentliga samverkansgrupp (FSPOS). Bedömning av den finansiella stabiliteten bedömde att stabiliteten i det svenska finansiella systemet var god. De förhållandevis goda ekonomiska förutsättningarna i gynnade de svenska bankernas intjäning och bidrog till att kreditförlusterna var små. Dessutom var bankerna relativt väl kapitaliserade jämfört med många andra europeiska banker, vilket medförde att deras tillgång till marknadsfinansiering var god. De största hoten mot den finansiella stabiliteten var utvecklingen i euroområdet och de svenska hushållens höga skuldsättning. Bankerna var finansiellt starka men mer motståndskraft behövdes dämpades oron på de globala finansiella marknaderna trots att de realekonomiska utmaningarna i euroområdet kvarstod. Den ekonomiska återhämtningen i euroområdet gick långsamt och flera länder behövde förbättra sin konkurrenskraft och konsolidera sina offentliga finanser. Därtill fortsatte ECB att förse det europeiska banksystemet med likviditet. Minskad oro och med globalt låga räntor bidrog till att investerarnas jakt på avkastning ökade och därmed steg också intresset för högavkastande obligationer och för aktier. bedömde att de svenska storbankerna var finansiellt starka, och jämfört med hade risken att de skulle hamna i problem minskat (se diagram 12). Utvecklingen förklarades bland annat av att den ekonomiska tillväxten i hade varit relativt stark jämfört med i många andra länder och att de svenska bankerna hade gynnats av förhållandevis god efterfrågan på krediter från framför allt de svenska hushållen. De ekonomiska förutsättningarna bidrog även till att bankernas kreditförluster var små. De svenska bankerna var också väl kapitaliserade jämfört med många andra europeiska banker när deras kapital mäts i förhållande till de riskvägda tillgångarna. De låga riskvikterna på framför allt bolån medförde däremot att kapitalet i relation till de totala tillgångarna var lägre än i många andra länder. bedömde att tillväxten i den svenska ekonomin liksom de svenska företagens efterfrågan på krediter skulle bli relativit svag . Detta berodde på den svaga utvecklingen i omvärlden och då i synnerhet i euroområdet. Hushållens efterfrågan på krediter förväntades öka, och till följd av detta beräknades också bankernas intjäning stiga. Vid sidan av ökad utlåning bidrog även lägre kostnader till förbättrade resultat för storbankerna. Därtill väntades storbankernas kreditförluster vara små (se diagram 13) även om kreditförlusterna i fortsatte att vara jämförelsevis höga. Systemriskindikator för det svenska finansiella systemet, sannolikhet procent Anm. Indikatorn visar sannolikheten att alla fyra storbanker hamnar i problem . Se En systemriskindikator för det svenska banksystemet, fördjupning i Finansiell stabilitet 2011:2 och i Ekonomiska kommentarer 2011:7, riksbank. Resultat före kreditförluster och kreditförluster, netto i storbankerna, summerat över fyra kvartal, miljarder kronor, fasta priser Streckade linjer avser huvudscenario enligt aktuell bedömning respektive bedömningar från stabilitetsrapporter. Källor: Bankernas resultatrapporter och . noterade också att de svenska hushållens skuldsättning var hög i både ett historiskt och ett internationellt perspektiv. bedömde till exempel att ett plötsligt och kraftigt fall i bostadspriserna skulle kunna försvaga hushållens ekonomi och leda till av lägre ekonomisk aktivitet. För att hushållen skulle återfå balansen mellan sina tillgångar och skulder skulle de då nämligen spara mer. Om övriga sektorer i ekonomin då inte skulle öka sin konsumtion eller sina investeringar för att kompensera för hushållens lägre konsumtion skulle en låg aktivitet i ekonomin kunna leda till att företagen fick svårare att betala sina löpande utgifter, såsom räntor på lån. Detta skulle i sin tur kunna leda till betydande kreditförluster i bankerna. Ett snabbt och plötsligt fall i bostadspriserna skulle dessutom kunna leda till att investerarna valde att minska sin exponering mot den svenska banksektorn. Därmed skulle efterfrågan kunna minska på de svenska bankernas säkerställda obligationer och medföra dyrare marknadsfinansiering. Detta skulle kunna driva på den negativa utvecklingen i ekonomin ytterligare. Den ekonomiska utvecklingen i euroområdet ansågs utgöra den största risken i närtid. Många europeiska länder hade fortfarande stora strukturella problem som behövde hanteras för att inte euroområdet skulle riskera att hamna i en långvarig recession som också kunde påverka den svenska ekonomin negativt. Därtill fanns det en risk att oron på de finansiella marknaderna snabbt kunde öka. Oro på de finansiella marknaderna och en svagare realekonomisk utveckling skulle i sin tur kunna medföra att de svenska storbankernas intjäning försämrades, kreditförlusterna ökade och marknadsfinansieringen blev både dyrare och mer svårtillgänglig. stresstester visade visserligen att de svenska storbankerna var tillräckligt väl kapitaliserade för att kunna hantera de kraftigt stigande kreditförluster som skulle kunna uppstå om den ekonomiska utvecklingen blev mycket sämre än förväntat. Men fanns det faktorer som stress-testerna inte tar hänsyn till, såsom spridningsriskerna i det svenska bank-systemet. Riskerna i banksystemet kan därmed vara större än vad som framgår av resultatet för stresstesterna. Dessutom skulle en kraftigt sämre utveck-ling kunna få större effekt på bankernas tillgång till marknadsfinansiering än vad som framgår av stresstesterna. Om kreditrisken i bankernas utlåning skulle öka kunde det medföra att bankernas kreditbetyg riskerade att sänkas. Detta skulle i sin tur kunna begränsa antalet investerare som är villiga att investera i värdepapper som emitterats av de svenska storbankerna. Trots att de svenska storbankerna bedömdes vara finansiellt starka fanns det sårbarheter i det svenska banksystemets struktur som kunde påverka den finansiella stabiliteten negativt. Det svenska banksystemet är till exempel stort i förhållande till den svenska ekonomin, mätt som bankernas tillgångar i förhållande till BNP (se diagram 14), vilket kan medföra att de samhälls-ekonomiska kostnaderna blir stora i händelse av en finansiell kris. De svenska storbankerna är också nära sammanlänkade, vilket yttrar sig bland annat i att de lånar av eller handlar med varandra i mycket stor omfattning. finansierar de sig ofta på samma marknader. Detta gör att problem i en bank snabbt kan sprida sig till hela banksystemet. Dessutom har de svenska bankerna ett jämförelsevis stort inslag av marknadsfinansiering – ungefär hälften av bankernas utlåning finansieras på detta sätt. av marknadsfinansieringen sker i utländsk valuta. Bankernas tillgångar i förhållande till BNP, , procent Anm. I banktillgångar inkluderas bankkoncernernas samtliga tillgångar både inom och utom landet. Den skuggade delen av den röda stapeln visar de fyra storbankernas tillgångar utomlands i förhållande till BNP. Källor: ECB, , och . Mot bakgrund av de risker som identifierade och de strukturella omständigheterna i banksystemet rekommenderade återigen att de svenska storbankerna bör säkerställa en kärnprimärkapitalrelation på . Med mer kapital ökar bankernas motståndskraft mot oväntade förluster. På så sätt stärks marknadens förtroende för enskilda banker liksom det finansiella systemet i sin helhet. rekommenderade också de svenska storbankerna att fortsätta att minska sina strukturella likviditetsrisker och närma sig miniminivån på i det strukturella likviditetsmåttet (NSFR). Bankerna skulle kunna göra detta genom att till exempel förlänga löptiden på sin finansiering och på så sätt minska skillnaden i löptid mellan tillgångar och skulder. Genom att minska denna skillnad ökar bankerna sin förmåga att klara både av störningar på de finansiella marknaderna och andra mer permanenta förändringar som kan påverka deras finansieringsmöjligheter. rekommenderade också storbankerna att redovisa det strukturella likviditetsmåttet i sina offentliga redovisningar då mer information om bankernas risker bidrar till att öka genomlysningen och därmed förtroendet för banksektorn. hade tidigare riktat rekommendationer till bankerna i Stibor-panelen och att stärka ramverket kring referensräntan Stibor. Även om stora framsteg hade genomförts i detta avseende jämfört med behövde ramverket för Stibor stärkas med ett krav på oberoende uppföljning och kontroll. Referensräntor spelar en viktig roll för svenska räntor och därmed för fördelningen av kapital i samhället samt för de finansiella marknadernas funktionssätt. Med ett tydligt ramverk kan förtroendet för Stibor öka. bedömde att den finansiella stabiliteten var god men att det fanns risker att hantera Det fanns flera tecken på ljusare ekonomiska utsikter i omvärlden och fortsatta centralbanksåtgärder bidrog till minskad osäkerhet på de finansiella marknaderna . Ovissheten kring tillståndet i den europeiska bank-sektorn kvarstod dock och flera europeiska länder brottades fortfarande med strukturella problem. Därtill rådde det en osäkerhet kring hur en återgång till en normal styrräntebaserad penningpolitik i skulle påverka globala finansiella marknader. Alla dessa faktorer riskerade att påverka den interna-tionella ekonomiska utvecklingen. Trots av svag realekonomisk utveckling uppvisade de svenska storbankerna fortsatt goda resultat. Detta berodde bland annat på en förhållandevis stor efterfrågan på krediter, främst från hushållen, och låga kreditförluster. I huvudscenario bedömdes storbankernas intjäning (resultat före kreditförluster) att fortsätta att öka med den positiva ekonomiska utvecklingen (se diagram 13). I enlighet med rekommendationer hade storbankerna ökat sina kärnprimärkapitalrelationer och var välkapitaliserade utifrån ett riskjusterat mått. Precis som tidigare utgjorde dock det egna kapitalet en relativt sett liten del av de totala tillgångarna, både i ett historiskt och internationellt perspektiv. bedömde att den inhemska riskbilden dominerades av de svenska hushållens höga och stigande skuldsättning. Till bilden hörde också att den genomsnittliga amorteringstiden för svenska bolån var mycket lång och att andelen bottenlån som inte amorterades fortfarande var hög. En del av utvecklingen kunde förklaras av både efterfråge- och utbudsfaktorer, såsom sänkta räntor, skatteförändringar och ett lågt bostadsbyggande. Hushållen har emellertid blivit mer känsliga än tidigare för förändringar i sådana faktorer eftersom hushållens skulder i förhållande till deras disponibla inkomster nästan har fördubblats . En särskild stor risk ansåg förelåg om hushållen har orealistiska framtidsförväntningar och då främst avseende ränteläget. Om bolåneräntan blir högre än hushållen har förväntat sig kan de tvingas att göra stora anpassningar av sin ekonomi, vilket kan få stora realekonomiska konsekvenser. Att bostadsutlåningen till svenska hushåll utgör en dominerande del av svenska bankers tillgångar innebär att det finansiella systemet är känsligt för risker kopplade till skuldsättningen. Bankernas utlåning finansieras till stor del via de finansiella marknaderna. Möjligheterna till sådan finansiering bygger på att investerarna har ett högt förtroende för säkerheterna i de underliggande tillgångarna. ansåg att det behövdes en rad åtgärder för att minska riskerna med hushållens växande och höga skuldsättning och den fortsatta pris-ökningen på bostäder. En åtgärd skulle kunna vara ett riktat kapitalkrav. På så vis minimeras också de samhällsekonomiska kostnaderna för att motverka de identifierade riskerna. En annan åtgärd som sannolikt både stärker bankernas motståndskraft och dämpar tillväxten i hushållens skuldsättning skulle vara att höja riskviktsgolvet från den rådande nivån på . såg i sammanhanget också positivt på det pågående arbetet med att ta fram ett regelverk för en kontracyklisk kapitalbuffert i det svenska banksystemet. Om regelverket för en sådan buffert varit på plats hade bufferten sannolikt varit påslagen. rekommenderade att riskviktsgolvet för svenska bolån borde höjas mot bakgrund av riskerna förknippade med den höga och fortsatt växande skuldsättningen i hushållssektorn och skuldsättningens potentiella konsekvenser för både realekonomin och den finansiella stabiliteten. delade bedömning om behovet att höja riskviktsgolvet till och ansåg att detta golv borde införas . Genom högre riskvikter skulle bankernas motståndskraft och det finansiella systemet stärkas och därmed investerarnas förtroende för bankerna. Ett höjt golv för riskvikter skulle innebära att kapitalkraven höjs så att bankerna bygger upp ytterligare buffertar. Även risken för likviditetsproblem i bankerna vid ett kraftigt bostadsprisfall skulle minska om investerarnas förtroende upprätthålls för att svenska banker har tillräckligt med kapital. rekommenderade också de svenska storbankerna att redovisa sin bruttosoliditet minst en gång per kvartal. Bankerna använder sig i allt större utsträckning av riskbaserade bedömningar i sin verksamhet. Detta har sina fördelar, men det har också ifrågasatts om bedömningarna verkligen speglar riskerna i tillgångarna på ett bra sätt. Genom att de svenska bankerna publicerar bruttosoliditeten skulle man ge investerare full tillgång till infor-mation som kan jämföras både och mellan bankerna. Man skulle också få en mer heltäckande bild av bankernas kapitalstyrka. ansåg också att de svenska storbankerna borde redovisa sitt korta likviditetsmått (LCR) i svenska kronor minst en gång per kvartal. De svenska bankerna redovisar måttet för alla valutor samman-räknat och separat i euro och amerikanska dollar. Genom att komplettera den nuvarande redovisningen med det korta likviditetsmåttet i svenska kronor ges en mer fullständig bild av de svenska bankernas likviditetsrisker i olika valutor. Ingen av de fyra storbankerna har redovisat måttet i svenska kronor. Mot bakgrund av sårbarheterna i det svenska banksystemets struktur vidhöll också sina tidigare rekommendationer att de svenska storbankerna bör säkerställa att de har en kärnprimärkapitalrelation på . upprepade också rekommendationen att de svenska storbankerna bör minska sina strukturella likviditetsrisker och närma sig miniminivån på i det strukturella likviditetsmåttet (NSFR). ansåg att förutsättningarna för de svenska storbankerna att minska sina strukturella likviditetsrisker var goda till följd av att de kunde finansiera sig på längre löptider och till lägre kostnader än många andra europeiska banker. har endast en av de svenska storbankerna offentligt rapporterat sitt strukturella likviditetsmått. upprepade därför också rekommendationen om att de svenska storbankerna bör redovisa detta mått minst en gång per kvartal. Det svenska finansiella systemet kunde upprätthålla sina funktioner väl . Oron på de finansiella marknaderna i euroområdet dämpades och räntorna på statsobligationer utgivna av skuldtyngda länder minskade. Detta berodde delvis på att ECB köpte statsobligationer utgivna av dessa länder på andrahandsmarknaden. Därtill fortsatte ECB att förse det europeiska banksystemet med likviditet. ECB erbjöd till exempel bankerna i euroområdet obegränsade lån till låg ränta mot säkerhet. De svenska bankerna hade god tillgång till marknadsfinansiering och intresset för bankernas säkerställda obligationer på längre löptider fortsatte att öka . Detta medförde att bankernas finansieringskostnader på längre löptider minskade. De svenska bankerna hade i detta perspektiv inte några problem med att förse hushåll och företag med krediter. Utlåningen till hushåll och företag fortsatte att öka . Den finansiella infrastrukturen fungerade väl trots att något fler störningar än vanligt rapporterades i det centrala betalningssystemet . De svenska storbankerna hade en kärnprimärkapitalrelation på , i enlighet med rekommendation. Deras strukturella likviditetsrisker minskade något , men det strukturella likviditetsmåttet (NSFR) var fortfarande .