frsrdg · H204JO1 · 2014-11-11 00:00:00 — Det in- nebär att en myndighet är skyldig att i ett beslut göra det begripligt för parten vilka faktiska förhållanden som är avgörande, vilka rättsregler som är tillämp- liga och hur myndigheten har resonerat på de punkter där meningarna kan gå isär.23 Med hänsyn till rättssäkerheten är det av grundläggande betydelse att en part förstår hur en myndighet har resonerat och därmed att parten i förläng- ningen ges möjlighet att argumentera för en överprövning av beslutet. I beslutet om permission har anstalten Saltvik under rubriken ”Kriminalvår- den, anstalten Saltvik gör följande bedömning” angett bl.a. följande. Permission kan inte medges om kravet på samhällsskydd eftersätts, varför anstalten enbart medger permission på egen hand där det kan säkerställas att permissionsplaneringen är för barnets bästa. Del av den brottslighet som [A.V.] är dömd för har begåtts i vårdnadshavarens och [A.V:s] dåvarande gemensamma hem där även sonen var bosatt. Utifrån dessa förhållanden är sonen utifrån 1 kapitlet 5 § Kriminalvårdens föreskrifter och allmänna råd (KVFS 2011:1) om fängelse [FARK Fängelse, JO:s anm.] att betrakta som brottsoffer. Som framgår av remissvaret är, enligt 1 kap. 5 § FARK Fängelse, ett barn – som har bevittnat när en intagen har utövat våld eller begått andra övergrepp mot en närstående till barnet – att betrakta som brottsoffer. Den omständighet som anstalten Saltvik har angett i sitt beslut är därmed inte ett förhållande som gör att A.V:s son är att betrakta som ett brottsoffer. Av remissvaret framgår emellertid att anstalten vid sin bedömning förutom det skäl som angetts i beslutet, även tagit hänsyn till uppgifter i den utredning som gjordes av anstaltens dåvarande brottsoffersluss . I en utredning som utförts av gjordes bedömningen att sonen hade bevittnat våld som A.V. utsatt sonens vårdnadshavare för. Vidare har anstalten funnit att det förhållande att våldet utövats i parets gemensamma hem, där även sonen bodde, ”ansågs tala för” att sonen hade bevittnat våld. Även ett uttalande från A.V. – som antecknats i brottmålsdomen – ”tydde” enligt anstalten på att sonen 23 Se m.fl., Förvaltningslagen med kommentarer, 3 uppl., 2010, s. 237. K R I M I N A L V Å R D 2 014 /1 5:JO1 ”sannolikt” varit närvarande vid en händelse där A.V. utsatt vårdnadshavaren för våld. Enligt domen hade A.V. sagt att han ”skulle fortsätta ösa ur sig sitt hat över målsäganden när deras barn inte var närvarande”. Dessa förhållanden har lett fram till att anstalten gjorde bedömningen att sonen med ”största sannolik- het” bevittnat våld och därigenom är att jämställa med ett brottsoffer. Det bör särskilt noteras att anstalten inte med ett ord har berört dessa omständigheter i sitt beslut. Därtill vill jag framhålla att jag för egen del ställer mig mycket tveksam till att en anstalt som en del av sin bedömning dels tolkar lösryckta citat från en brottmålsdom, dels tolkar ett förhållande som beskrivs i domen. Referaten och beskrivningarna i en brottmålsdom speglar inte helheten och domen är utfor- mad med ett annat syfte än det som anstalten har med sin tolkning. Att under sådana förhållanden tolka ett uttalande taget ur sitt sammanhang, i en situation där det kan få långtgående konsekvenser för det enskilde, är inte att rekommen- dera. Enligt min mening bör en anstalt som regel begränsa sig till att hämta konkret information från brottmålsdomar och inte ge sig in i olika former av tolkningar. Skulle anstalten ändå välja att göra det, måste det klart och tydligt anges i beslutet. Som framhållits i remissvaret får en permission inte beviljas om det finns en påtaglig risk för att den intagne kommer att begå brott, undandra sig straffets fullgörande eller på annat sätt missköta sig.24 En anstalt har således skyldighet att pröva om det finns en sådan påtaglig risk, innan en permission beviljas. I motiven till bestämmelsen står det att en sådan riskbedömning måste göras i varje enskilt fall. Vid bedömningen bör det bl.a. beaktas vilken typ av brott som den intagne är dömd för och utfallet av tidigare straffverkställighet. Hänsyn bör också tas till om den intagne har använt eller på annat sätt hanterat narkotika under verkställigheten eller utan giltigt skäl vägrat att lämna prov för kontroll av drogpåverkan.25 Även om det delvis är andra förhållanden som en anstalt ska ta hänsyn till vid beviljande av besöks- och telefontillstånd26 bör prövningen ske på ett likar- tat sätt vid riskbedömningen i samband med beviljande av permissioner. I ett initiativärende avseende Kriminalvårdens brottsofferslussar uttalade dåvarande chefsJO bl.a. följande om prövningen av besöks- och tele- fontillstånd: Kriminalvårdens kontakt med den intagnes närstående måste inriktas på att inhämta uppgifter som behövs som underlag vid bedömningen av om det finns risk för skada för den närstående genom beslut som Kriminalvården fattar. […] Anstalterna måste vara uppmärksamma på att vissa situationer kräver speciella överväganden. Det kan exempelvis vara fallet när den per- son som en intagen önskar kontakt med är en partner som den intagne sedan 24Se 10 kap. 1 § första stycket 2 fängelselagen. 2009/10:135 s. 160. 26Se 7 kap. 1 § fängelselagen. 2 014 /1 5:JO1 K R I M I N A L V Å R D länge haft en relation till och den brottslighet den intagne är dömd för ligger långt tillbaka i tiden.27 I sin bedömning har anstalten Saltvik konstaterat att A.V:s son är att betrakta som ett brottsoffer. Anstalten har emellertid inte fullföljt sin analys och förkla- rat vad detta förhållande har för betydelse vid bedömningen av risken för att A.V. i samband med en permission tillsammans med sonen skulle begå brott eller på annat sätt missköta sig. Vid en sådan bedömning hade det bl.a. varit nödvändigt att anstalten analyserade de förhållande som lett fram till bedöm- ningen att sonen var att betrakta som ett brottsoffer. Det hade även varit av central betydelse att i riskbedömningen väga in den omständigheten att sonen besökt A.V. Denna prövning hade kunnat ske utan att A.V. Sammanfattningsvis innebär det anförda att anstalten i sitt beslut inte har angett det egentliga skälet till att sonen betraktades som ett brottsoffer (att han sanno- likt skulle ha bevittnat våld som fadern utsatt modern för). Vidare har anstalten inte förklarat hur man kom fram till att så varit fallet. Slutligen har anstalten inte gjort en bedömning av vad dessa förhållanden hade för betydelse för risken att A.V. vid en permission tillsammans med sonen skulle begå nya brott eller på annat sätt missköta sig. Dessa uppenbara brister gör att anstalten Saltvik förtjänar allvarlig kritik. Anstalten Saltviks kontakter med A.V:s anhöriga Utredningen visar att anstalten Saltvik hade för avsikt att kontakta A.V:s f.d. hustru för att säkerställa att sonen inte skulle vistas hos A.V:s syster i samband med permissionen. Kriminalvårdens kontakt med brottsoffer har, som nämnts ovan, varit föremål för tidigare ärenden hos JO. I JO 2012/13 s. 194 uttalades att ”Kriminalvårdens personal måste vara uppmärksam på gränsen mellan Kri- minalvårdens och uppdrag. I Kriminalvårdens uppdrag ligger inte att se till att den som utsatts för brott och dennes närstående får stöd och hjälp. Detta hör till socialnämndens uppgifter (5 kap. 11 § socialtjänstlagen)”. Jag vill återigen erinra om bestämmelsen i 5 kap. 11 § socialtjänstlagen och framhålla att det i tredje stycket i den paragrafen uttryckligen anges att i soci- alnämndens uppdrag ingår att särskilt beakta att barn som bevittnat våld eller andra övergrepp av eller mot närstående vuxna är offer för brott och kan vara i behov av stöd och hjälp. När det gäller barn som är brottsoffer anges i kom- mentaren till bestämmelsen följande: Det är viktigt att myndigheterna samarbetar så att de situationer som om- fattas av bestämmelsen kommer till kännedom. Polisen – liksom Kriminalvården, hälso- och sjukvården, skolan m.fl. – har en skyl- dighet att anmäla till att ett barn kan behöva nämndens skydd. Ett typexempel på fall när detta skall ske är när barn har varit närvarande 27 Se JO 2012/13 s. 194. K R I M I N A L V Å R D 2 014 /1 5:JO1 vid fall av mäns våld mot kvinnor eller annat våld av eller mot närstående vuxna.28 Det redovisade kan enligt min uppfattning inte tolkas på annat sätt än att det inte ingår i Kriminalvårdens uppdrag att, på grund av oro för ett barns väl och ve, kontakta anhöriga för att försäkra sig om att den intagne inte träffar barnet i samband med en permission. I en sådan situation kan det däremot fin- nas skäl att anmäla förhållandet till socialnämnden, som får göra bedömningen om den behöver ingripa till barnets skydd.29 Därtill vill jag erinra om de åtgärder som Kriminalvården kan vidta för att motverka misskötsamhet eller återfall i brott i samband med permissioner.30 Exempelvis kan en anstalt förordna om att permissionen ska vara bevakad eller förena permissionsbeslutet med vissa villkor. Ett sådant villkor kan bestå av ett förbud att ta kontakt med brottsoffer.31 De åtgärder som en anstalt kan vidta har alla det gemensamt att de på olika sätt begränsar den intagne under en permis- sion. Bland Kriminalvårdens verktyg ingår däremot inte att – på det sätt som anstalten Saltvik hade för att avsikt att göra – försöka styra eller påverka tredje mans agerande i samband med en permission. Det bör noteras i sammanhanget att de skyddsåtgärder som anstalten har ansett vara nödvändiga att vidta har varit beroende av att A.V. eftergav sekre- tessen. Om en intagen vägrar efterge sekretessen skulle det – om anstalten Salt- viks ordning accepterades – regelmässigt leda till att ansökningar om permis- sion avslogs. Det synes inte ha varit lagstiftarens avsikt att intagna ska behöva välja mellan att efterge sekretessen eller att avstå från permissioner. I den aktuella situationen kontaktade anstalten Saltvik aldrig A.V:s f.d. hustru. Det saknas därmed tillräckliga skäl för mig att kritisera anstalten i denna del. Jag vill emellertid understryka vikten av att Kriminalvården ser till så att anställda som jobbar med den här typen av frågor har tillräcklig kompetens för att kunna lösa sina uppgifter på ett fullgott sätt. Med beaktande av vad som framkommit i Kriminalvårdens remissvar saknar jag skäl att kommentera A.V:s övriga klagomål. Jag konstaterar endast att ut- redningen i dessa delar inte ger anledning till kritik eller någon annan åtgärd. 28Se Thunved, Nya sociallagarna, 25:e uppl., 2012, s. 190. 29Se 14 kap. 1 § andra stycket socialtjänstlagen. 30Se 10 kap. 5 § fängelselagen. 31Se Kriminalvårdens allmänna råd till 10 kap. 5 § fängelselagen i FARK Fängelse. 2 014 /1 5:JO1 K R I M I N A L V Å R D Kritik mot Kriminalvården, anstalten Saltvik, för det sätt på vilket en kriminalvårdare inom ramen för brottsofferslussverksamheten tagit kontakt med en anhörig till en intagen m.m. (Dnr 3591-2013) Beslutet i korthet: En intagen i anstalten Saltvik har beviljats telefonsamtal med sin son. Anstaltens brottsofferslussverksamhet kontaktade sonens vård- nadshavare för att utreda hur hon upplevt de samtal som den intagne haft med sonen. I beslutet uttalas att en anstalt kan vidta två åtgärder om det finns anledning att ifrågasätta lämpligheten i att en intagen får ha fortsatt telefon- kontakt med en minderårig. Anstalten kan dels återkalla telefontillståndet, dels göra en orosanmälan till socialnämnden. En anstalt bör däremot avhålla sig från att kontakta en anhörig och på det sättet försöka följa upp resultatet av de tillstånd som har beviljats. Genom en sådan åtgärd riskerar nämligen anstalten att överträda gränsen för Kriminalvårdens uppdrag och i stället ägna sig åt sådan verksamhet som faller inom uppdrag. I Kri- minalvårdens uppdrag ingår varken att utreda eventuella misstänkta miss- förhållanden i fråga om barn eller att ge brottsoffer stöd och hjälp. Om en anstalt trots allt gör den typen av uppföljande kontroller, måste det ske på ett opartiskt sätt. I beslutet kritiseras anstalten Saltvik för att en kriminalvårdare i kontakten med den anhöriga gav uttryck för egna värde- ringar av de samtal som hade genomförts. I en anmälan, som kom in till JO , anförde A.V. i huvudsak följande. Under vistelsen i anstalten Saltvik har han beviljats möjligheten att ringa bevakade telefonsamtal till sin son. Utan hans vetskap kontaktade klient- handläggaren hans f.d. hustru. I ett e- postmeddelande till den f.d. hustrun gav uttryck för att han i samtal med sonen inte skulle ha sänt ut positiva signaler. Enligt skulle det bl.a. handla om att han försökte påverka sonen och att han skulle ha sagt saker som personalen upplevde som olustiga. Dessa uppgifter förde hans f.d. hustru in i en vårdnadsprocess om sonen. I ett möte med och konfronterade han den senare för att ha tagit kontakt med hans f.d. hustru utan hans medgivande. Hon förnekade att så skulle ha skett. Han visade emellertid e-postmeddelandet för , som ”beordrade” att kontakta hans f.d. hustrus advokat och ”rätta till” det hela. Eftersom uttalande hade betydelse för vårdnadsmålet, be- slutade A.V:s advokat att hon skulle kallas som vittne i målet. ville inte erkänna att hon hade gjort fel och lät honom förstå att eftersom hon är tjänsteman så kunde hon inte uttala sig om hans fall i domstol. Men hans advokat gav sig inte utan lyckades få att upprätta ett skriftligt K R I M I N A L V Å R D 2 014 /1 5:JO1 dokument där hon ”erkände” att veckosamtalen alltid hade skötts utan anmärk- ning. Skadan var emellertid redan skedd, och de felaktiga uppgifterna har an- vänts av hans f.d. hustru och hennes advokat, samt sonens psy- kolog. Till anmälan hade A.V. bifogat en kopia av två yttranden i ett vårdnadsmål, en anmälan enligt 14 kap. 1 § socialtjänstlagen (2001:453), e-postmeddelande från till A.V:s f.d. hustru och ett yttrande från till A.V:s ombud i vårdnadsmålet. Anmälan remitterades till Kriminalvården för yttrande. I sitt remissvar anförde Kriminalvården, region , genom regionchefen , föl- jande. Kriminalvården har utrett ärendet genom kontroller i de klientadministra- tiva systemen (KLAS-A och KVR) och genom att underremittera ärendet till anstalten. Av yttrande från anstalten framkommer följande. Bakgrund om tiden för brottsoffersluss Klienthandläggaren arbetade som anmä- lan avser, d.v.s. , som brottsofferslusshandläggare i brottsof- ferslussen på VO Saltvik. Brottsofferslussen upphörde av organisatoriska och resursmässiga skäl. Syftet med brottsofferslussens arbete inom är att skydda (omsorg om) brottsoffer och för- hindra återfall i brott. Utgångspunkten för VO Saltviks brottsofferslussar- bete var den verksamhetsbeskrivning som upprättades i samband med att brottsofferslussen upprättades (andra verksamhetsställens verksamhetsbe- skrivningar för brottsoffersluss användes vid upprättandet), utbildningar som anordnats centralt och de nätverk som bildats utifrån de frågeställ- ningar som uppkommit i samband med utredning och handläggning av brottsofferslussärenden. Brottsofferslusshandläggarens roll var att infor- mera den intagne om kriminalvårdens brottsofferslussarbete och förutsätt- ningar för kontakt, utreda brottsoffret och dennes motiv och förmåga till kontakt och etablera en relation till brottsoffret. Vidare var uppgiften att bedöma förövarens inställning till offret och våldet, inhämta externa aktö- rers syn i ärendet och beakta aktuell riskbedömning av klienten. Brottsof- ferslusshandläggaren yttrade sig i ärenden såsom telefoni- och besöksären- den. Någon tydlig vägledning i form av riktlinjer eller handbok fanns inte att förhålla sig till. Behoven av tydliga centrala direktiv hade efterfrågats av anstalten från införandet av brottsoffersluss till dess att den upphörde på VO Saltvik. En bok med vägledning om hur arbetet med sex- och relat- ionsproblematik ska bedrivas har tagits fram av Kriminalvården och fanns att tillgå först . Handledning av ärenden har erbjudits . Balansen i brottsofferslussarbetet, att skydda brottsoffret samt tillgodose den intagnes rätt till partsinsyn, är problematisk. Att etablera en kontakt med brottsoffret innebär i de allra flesta fall att öppna en ”ventil” för denne. I det aktuella fallet har kontakten med vårdnadshavaren fortsatt trots att brottsofferslussen upphörde, då övergick till att arbeta som klienthandläggare på den avdelning där A.V. var placerad i anstalten Saltvik. Det har varit komplicerat framför allt för brottsoffer och intagna 2 014 /1 5:JO1 K R I M I N A L V Å R D med övergången utifrån de skilda rollerna då arbetet som brottsoffersluss- handläggare skiljer sig från arbetet som klienthandläggare på så sätt att en klienthandläggare förutom handläggare är beslutsfattare. Hur eftergiften av sekretess sett ut från tiden för anmälan och Hur eftergiften av sekretessen har sett ut och hur den har dokumenterats har varierat sedan uppstarten av anstalten Saltviks sexualbrottsavdelning och brottsoffersluss. Från början fick den intagne muntlig information om brottsofferslussens arbete i samband med ansökan om t.ex. telefoni och be- sökstillstånd och ansågs väl införstådd med de kontakter som var nödvän- diga för anstalten att ha för att kunna tillgodose kontakt. Det vill säga att de intagna visste hur utredningsförfarandet såg ut och kände till förutsättning- arna för kontakt. En särskild blankett/intresseanmälan användes (samma som användes i brottsofferslussar på andra anstalter och som inhämtats från anstalten Salberga). Efter att kritik riktats mot Kriminalvården om att doku- mentationen om brottsofferslussens arbete varit otillräcklig, frångicks den modellen. För att tydliggöra och uppfylla kraven upprättades yttranden i där utredningsförfarandet inklusive de kontakter som skulle tas be- skrevs. Yttrandet delgavs den intagne som undertecknade att eftergift av sekretessen medgavs eller inte, vilket även dokumenterades i daganteck- ningar. ger intagna skriftligt medgivande av eftergift av sekretessen för varje enskilt tillfälle vilket dokumenteras i daganteckningar. De intagna får också skriftlig information om Kriminalvårdens utredningsskyldighet och att beslut meddelas utifrån den utredning som företagits. Vidare får de in- formation om att brottsoffers säkerhet och behov av trygghet samt barnets bästa beaktas i utredningen. Kontakten med målsägande tillika vårdnadshavare och med sonen har varit föremål för utredning genom brottsofferslussen med anledning av den dom som A.V. fick vid ankomsten till Saltvik information om brottsofferslussarbetet vilket finns dokumenterat i verkstäl- lighetsplanen (VSP:n). Den muntliga informationen bestod av en beskriv- ning av brottsofferslussens arbete och de kontakter som var nödvändiga för anstalten att ha för att kunna tillgodose utredningsarbetet. För A.V:s fall var det fråga om kontakt med vårdnadshavaren och med . samtyckte till eftergift av sekretessen på blankett/intresseanmälan som an- vändes i brottsofferslussens arbete vid tiden för anmälan. Hans sekretess- eftergift avsåg telefon- och besökstillstånd för sonen och lämnades för vårdnadshavare och för . All kontakt som tagits har därefter kommunicerats muntligen i förväg med A.V. Kontakt har inte tagits om och när A.V. motsatt sig det. De kontakter som har tagits har dokumenterats i daganteckningar och VSP. I den utredning som brottsofferslussen gjorde beträffande A.V. framgick att uppfattning var att samtalen skulle genomföras i närvaro av personal och att det i samtalen var viktigt att barnets bästa beaktades då vårdnadshavaren var målsägande och att barnet hade bevittnat våld i hem- met. Vårdnadshavaren uttryckte i utredningen att sonen inte mådde bra och att hon var orolig för hur samtalen ska påverka sonen, men samtyckte ändå till att samtalen skulle äga rum. Av beslut från i ärende avseende telefoni i form av veckosamtal till sonen framgår bland annat av yttrande från brottsofferslussen att dessa skulle ske i dialog med vårdnads- havare. Personal som närvarade under samtalen har lyft fram att samtalen inte alltid var av positiv karaktär och inte heller utifrån ett barns behov. K R I M I N A L V Å R D 2 014 /1 5:JO1 Personalen har upplevt något av samtalen som olustigt. Samtalen har emel- lertid inte förts på ett sätt som medfört självklara skäl att avbryta samtalen och har alltså inte varit av den karaktären att de misskötts. Anstalten har återkopplat till A.V. hur personalen upplevt samtalen. Bedömningen av om ett samtal är lämpligt eller inte utifrån barnets behov har varit svårt att göra då samtalen inte varit avlyssnade i den meningen att man överhörde båda parterna . Personalen som närvarat vid samtalen har hört det som A.V. sagt till sin son, men inte hört vad sonen har sagt vilket medför svå- righeter att bedöma hur sonen upplevt samtalen. Vidare har vårdnadshava- ren bara hört det som sonen sagt till A.V. men inte det som A.V. sagt till sonen. Vårdnadshavaren har vid upprepade tillfällen genom brottsofferslussen sagt att sonen inte mår bra efter samtalen med A.V. och det har också kom- municerats med A.V. Anstalten har i kontakt med vårdnadshavaren infor- merat om att samtal beviljas utifrån barnets bästa och att samtycke till tele- fon- och eller besökstillstånd när som helst kan återtas av den som lämnat samtycket. I det aktuella ärendet fanns det samtycke till och skäl att, utifrån barnets bästa, följa upp samtalen med vårdnadshavaren och A.V. En sådan uppfölj- ning med vårdnadshavaren genom brottsofferslussen var en förutsättning för kontakten. var införstådd med det och hade inte heller motsatt sig det. Samtalen följdes upp enligt den plan som fanns för A.V. i brottsoffer- slussarbetet vid tiden för anmälan. E-posten skickades eftersom vårdnads- havaren sökts per telefon ett antal tillfällen utan framgång. Då vårdnadsha- varen var målsägande i aktuell dom och också hade kontakt med brottsof- ferslussen av den anledningen, var omtanke om henne också en viktig ut- gångspunkt. För sonens räkning var uppföljningen viktig utifrån huruvida vårdnadshavaren i sin särskilt utsatta ställning hade möjlighet att agera för barnets bästa utan att återta sitt samtycke till kontakt. Då blev kallad som vittne i vårdnadstvisten till följd av den e-post som skickats till vårdnadshavaren, bedömde anstalten att det var tillräckligt att lämna ett skriftligt yttrande vilket skedde i samråd med ad- vokat. har hävdat att ett möte ägde rum mellan honom, klienthandläggare och kriminalvårdsinspektör och att anstalten ljuger om vad som sas vid mö- tet. Enligt uppgift från anstalten har något sådant möte aldrig ägt rum. Av utredningen i ärendet framgår att A.V. har samtyckt till att kontakt tas med vårdnadshavare och socialtjänst i ärenden om telefon och besök avse- ende sonen och att samtycket fortlöpande förnyats. Det framgår också att A.V. varit införstådd med förutsättningarna för kontakten med sonen och att en återkoppling av utfallet av samtalen skulle ske till vårdnadshavaren. Vidare framgår att anstalten tillbakavisar att ett sådant möte som A.V. häv- dar skulle ha ägt rum och att personalen i ett sådant möte skulle ha ljugit för A.V. När det gäller medverkan vid tingsrättsförhandlingen har anstalten be- slutat att det får räcka med ett skriftligt yttrande om samtalen. Anmälan remitterades därefter till Kriminalvården, huvudkontoret, för ytt- rande. Av yttrandet önskade JO huvudkontorets syn på de sekretessfrågor som berördes i region yttrande. I ett kompletterande yttrande anförde huvud- kontoret, genom chefsjuristen , följande. 2 014 /1 5:JO1 K R I M I N A L V Å R D Med anledning av att JO begärt kompletterande uppgifter i ovanstående ärende gör Kriminalvårdens huvudkontor följande tillägg till tidigare ytt- rande av Kriminalvården region . Vad gäller de i ärendet aktuella sakförhållandena hänvisas till vad som tidigare anförts. Av 7 kap. 1 § fängelselagen (2010:610, FäL) framgår att en intagen får stå i förbindelse med en annan person genom elektronisk kommunikation i den utsträckning det lämpligen kan ske. Sådan kommunikation får dock vägras om den