frsrdg · H204JO1 · 2014-11-11 00:00:00 — Detta är skälet till att det infördes en uttrycklig regel som ger utlänningar som är förvarstagna och placerade i kriminalvårdsanstalt, i häkte eller i polisarrest samma rätt till kontakt med personer utanför lokalen som utlänningar som vistas på en förvarsenhet (se prop. 2011/12:60 s. 81). De förvarstagna som är placerade i häkte eller i anstalt ska således ha samma rätt till kontakter utanför inrättningen som en förvarstagen person som vistas i förvar. Som framgår av redogörelsen ovan utför Migrations- verket inte några förhandskontroller när det gäller telefonsamtal eller besök. Inte heller förekommer det att telefonsamtal avlyssnas. Att kontrollera besö- kare i belastningsregister eller att kräva att en samtyckesblankett fylls i innan ett telefonsamtal tillåts innebär enligt min mening en inskränkning av de för- varstagnas rätt till obegränsad kontakt med omvärlden och dessutom en integri- tetskränkning av de personer som vill ha kontakt med den förvarstagne. Samma synpunkter gör sig gällande när det gäller avlyssning av förvarstagnas telefon- samtal. Frågan om de förvarstagnas tillgång till datorer har inte berörts i re- missvaret, men en sådan möjlighet är självklart viktig när det gäller kontakter med omvärlden. Min slutsats är att i praktiken leder Kriminalvårdens överväganden och in- struktioner till berörda verksamhetsställen om hur det nya regelverket ska till- lämpas till att de förvarstagnas rättigheter, när det gäller kontakter med omvärl- den, inte kommer att tillgodoses fullt ut i häkten och anstalter. Det är dock inte något jag vill lägga Kriminalvården till last. I stället visar detta på det olämpliga i att förvarstagna som inte ska utvisas efter att ha avtjänat fängelsestraff vistas i lokaler som är anpassade för personer misstänkta eller dömda för brott. Att inrätta fler särskilda avdelningar för förvarstagna inom kriminalvården borde kunna medföra att vissa hinder mot att fullt ut tillämpa regler för för- varstagnas rätt till kontakter med omvärlden undanröjdes. Det vore dock, enligt min mening, mer naturligt att fick ett större ansvar för de för- varstagna utlänningar som placeras inom kriminalvården av säkerhetsskäl. Ett förslag i linje med detta har lämnats av i dess slutbe- tänkande Förvar (SOU 2011:17 s. 318 f.). Det allra bästa vore enligt min me- ning att fick hela ansvaret för de förvarstagna som inte ska utvisas efter att ha avtjänat fängelsestraff, och att Kriminalvården befrias från detta uppdrag. 2 014 /1 5:JO1 K R I M I N A L V Å R D JO Axberger uttalade i beslut JO 2011/2012 s. 314 (s. 366 f.) följande angå- ende förvarstagna som placeras i häkte: En kriminalvårdsplacering [av förvarstagna] innefattar vidare en mycket mer kännbar frihetsinskränkning än vad som gäller för vistelse vid ett för- var. Medan förvaren präglas av en tydlig ambition att vara så öppna som möjligt, där verksamheten och personalens kompetens är anpassad till än- damålet, är förhållandena på häktena i många avseenden de motsatta. Häk- ten är till för att hysa brottsmisstänkta. Verksamheten där är av naturliga skäl inte utformad efter de förvarstagnas behov, och deras möjligheter till kontakt med omvärlden är kraftigt begränsade. Den förvarstagne tvingas tillbringa större delen av dygnet inlåst i en cell. Förvarstagna i häkte ska enligt lagen visserligen beviljas de lättnader och förmåner som är möjliga men det fungerar dåligt i praktiken. Jag kan konstatera att Kriminalvården i sitt remissvar har gett utryck för de svårigheter som finns när det gäller att kunna leva upp till utlänningslagens krav på rättigheter för förvarstagna inom . JO Axbergers utta- landen synes alltjämt vara aktuella. Sammanfattningsvis innebär det anförda att jag delar den uppfattning som Kriminalvården nu och har gett uttryck för, dvs. att häkten och anstalter inte utgör en lämplig miljö för förvarstagna. Det är naturligtvis också mycket olyckligt om de ändringar i utlänningslagen som syftade till att förbättra situ- ationen för förvarstagna som kriminalvårdsplaceras i praktiken kan leda till en försämrad situation genom att de förvarstagna riskerar att i större utsträckning än tidigare isoleras från kontakt med andra människor, bl.a. genom att placeras i häkte i stället för i anstalt. Av denna anledning översänder jag detta beslut till , , för kännedom. Jag kommer att ägna de här aktuella frågorna särskild uppmärksamhet vid min tillsyn på kriminalvårdsområdet. I ärendet har jag har samrått med JO , som har ansvar för tillsynen över bl.a. . K R I M I N A L V Å R D 2 014 /1 5:JO1 Kritik mot Kriminalvården, Transporttjänsten, för att en underårig, som var omhändertagen enligt lagen (1990:52) med särskilda bestämmelser om vård av unga, LVU, tvingades övernatta i häkte i samband med transport till en domstolsförhandling (Dnr 6939-2012) Beslutet i korthet: En person som var omhändertagen enligt lagen (1990:52) med särskilda bestämmelser om vård av unga (LVU) transporte- rades av Kriminalvårdens transporttjänst från ett ungdomshem utanför En- till i och tillbaka. Transporten tog i anspråk och medförde två övernattningar i häkte för den unge. Kri- minalvården kritiseras för det sätt på vilket transporten planerades och ge- nomfördes. I en anmälan, som kom in till JO , klagade . på be- handlingen av hennes son O.E. Hon anförde därvid i huvudsak följande. hämtades hennes son O.E. på ungdomshemmet för transport till en domstolsförhandling i , som ägde rum . Först dagen efter att O.E. hämtats fick hon veta att han förts till häktet för övernattning. Efter förhandlingen fördes O.E. till häktet för övernattning. Han transporterades tillbaka till ungdoms- hemmet . Hennes son har diagnostiserats med ADD och autistiska symptom och han var vid det aktuella tillfället endast . Han var omhändertagen enligt LVU [lagen (1990:52) med särskilda bestäm- melser om vård av unga, JO:s anm.] och hör inte hemma i ett häkte. Dokumentation gällande O.E:s vistelse i häktena och samt transporten av honom den 26–begärdes in och granskades. Därefter anmodades Kriminalvården att yttra sig över anmälan. I remissva- ret anförde Kriminalvårdens huvudkontor, genom enhetschefen , följande. Uppgifter om sakförhållandena har hämtats in från Kriminalvårdens trans- porttjänst (TPT). Genom utredningen har sammanfattningsvis följande kommit fram. är född och var vid tillfället omhändertagen enligt lag (1990:52) med särskilda bestämmelser om vård av unga (LVU) och tillfäl- ligt placerad vid Statens institutionsstyrelses behandlingshem Eknäs utan- för . har, sedan (jfr 43 § LVU) hemställt fattat beslut om att handräckning ska ske och därefter uppdragit åt Kriminalvårdens transporttjänst (TPT) att transportera O.E. till och från domstolsförhandling. Av handräckningsbegäran framgick att O.E. 2 014 /1 5:JO1 K R I M I N A L V Å R D hade använt våld och att det förelåg en risk för avvikande. I utredningen har framkommit att O.E., , transporterades mellan Eknäs behandlingshem och [rätteligen tings- rätt, JO:s anm.] under en och , för att närvara vid huvudförhand- ling som var utsatt till . I ärendet är nu fråga om motsvarande trans- port som genomfördes . Huvudförhandling var utsatt i [rätteligen , JO:s anm.] . TPT bedömde att det var nödvändigt med övernattning under transporten och kontaktade därför behandlingshemmet för att fråga om de hade möjlighet att ordna övernatt- ning inom den egna myndigheten. Behandlingshemmet uppgav att man saknade sådana möjligheter och lämnade istället samtycke till att övernatt- ning skedde i . I kontakten med behandlingshem- met framkom inte att O.E. hade ett vårdbehov som medförde att övernatt- ning på häkte kunde anses vara särskilt olämplig. hämtades på behandlingshemmet runt och transporterades till häktet där han övernattade. häm- tades sedan på häktet och kördes till tingsrätt [rätteligen , JO:s anm.] för att närvara vid huvudförhandlingen. Han transporterades cirka till häktet för övernattning. Påföljande morgon kördes O.E. tillbaka till behandlingshemmet. Enligt 6 § förordningen (2007:1172) med instruktion för Kriminalvården får Kriminalvården bistå andra myndigheter med inrikes- och utrikestrans- porter av personer som är berövade friheten. Enligt 12 § Kriminalvårdens föreskrifter och allmänna råd om transport- verksamheten (KVFS 2012:6) (FARK Transport) får uppehåll för måltider, övernattningar eller andra avbrott i transporten med transporterade personer som har omhändertagits enligt lagen (1990:52) med särskilda bestämmelser om vård av unga (LVU), om uppehåll inte kan förläggas till lokaler eller institutioner som är förknippade med det aktuella omhändertagandet, end- ast göras i häkten eller polisarrester. För den som är omhändertagen enligt LVU och är får uppehåll för övernattning förläggas till häkte eller polisarrest endast om särskilda skäl finns. Av de allmänna råden till bestämmelsen framgår att i transporttjänstens uppdrag att utföra transporter grundade på polismyndigheters beslut om handräckning enligt de i 11 § angivna lagarna ligger att vidmakthålla fri- hetsberövandet. Det är därför nödvändigt att det finns möjlighet att tillfäl- ligt placera en sådan omhändertagen i häkte eller polisarrest. Emellertid är sådana omhändertagna personer i vissa fall frihetsberövade på grund av vårdbehov av olika slag och den omständigheten måste beaktas i samband med transportplaneringen bl.a. vad gäller lämplig plats för uppehåll under transporten. Omständigheterna kring den transporterades person kan leda till olika bedömningar av det lämpliga i att göra uppehåll med denne i häkte eller polisarrest. Sålunda kan det, t.ex. vid transporter av svårt sjuka perso- ner eller av barn , framstå som i högsta grad olämpligt med ett sådant uppehåll. Man bör beakta längden av uppehållet samt göra en avvägning mot de transportekonomiska konsekvenser som kan uppkomma för det fall häkte eller polisarrest inte utnyttjas. Det kan, med hänsyn till de bedömningar som måste göras, vara lämpligt att kontakt tas med den som har beställt handräckningen hos polisen och/eller med andra hem eller in- stitutioner som är förknippade med det aktuella frihetsberövandet för sam- råd om transporten. K R I M I N A L V Å R D 2 014 /1 5:JO1 Det är av många skäl olämpligt att placera unga människor i häkte. Sådana placeringar bör därför ske med stor restriktivitet och endast om det förelig- ger tvingande skäl, t.ex. att långa avstånd framtvingar övernattning. (Jfr JO:s beslut i ärende med diarienummer 4617-2009.) Avståndet mellan och är . Med hänsyn till att huvudförhandlingen var utsatt till förmiddagen anser Kriminalvården sam- manfattningsvis att övernattningen framstår som motiverad. O.E:s ålder borde dock ha föranlett att återresan planerades in till , särskilt med tanke på att resan veckan innan ge- nomfördes under en och . Kriminalvården bekräftar att man som regel inte lämnar information om kommande transporter. Detta sker främst med hänsyn till säkerheten kring transporten. Avslutningsvis kan konstateras att den rättsliga regleringen kring myn- digheternas möjlighet att överlämna uppdrag till Kriminalvårdens trans- porttjänst alltjämt är oklar och föremål för behandling, se Transporter av frihetsberövade (SOU 2011:7). yttrade sig över remissvaret. I ett beslut anförde chefsJO Fura följande. Planering och genomförande av transporten Av utredningen framgår att transporten av O.E. från till och tillbaka – en resa om (tur och retur) – kom att ske etapp- vis och medförde att O.E. vistades i häkte. Vidare framgår att förhandlingen i varade i . Det har från JO:s sida tidigare uttalats att den restriktivitet som gäller för placering av barn och unga i häkte också måste gälla tillfälliga häktesförva- ringar, t.ex. i samband med en transport (se JO:s beslut i ärende dnr 4617-2009). Vidare uttalade JO i samma beslut att bristen på ut- tryckligt lagstöd för häktesplaceringar i dessa fall är en ytterligare anledning till restriktivitet. Endast om det föreligger tvingande skäl, t.ex. att långa avstånd framtvingar övernattning, bör sådana häktesförvaringar komma ifråga. Kriminalvården har i sitt yttrande anfört att avståndet mellan och och den omständigheten att tingsrättsförhandlingen var utsatt till för- middagen gör att övernattningen mellan framstår som motiverad. Min uppfattning är att det var olyckligt att O.E. överhuvudtaget behövde vistas i häkte. Mot bakgrund av att Kriminalvården rimligen inte kun- nat påverka tidpunkten för förhandlingens början finner jag dock inte skäl att kritisera Kriminalvården för att O.E. tvingades övernatta i häktet på vägen till förhandlingen. Som Kriminalvården anfört borde dock hänsyn till O.E:s ålder ha föranlett att återresan planerades så att O.E. kunde återvända till ungdomshemmet efter förhandlingens slut, dvs. Enligt min uppfattning är det inte acceptabelt att O.E. tvingades övernatta i häktet mellan . Jag är mycket kritisk till att Transporttjänsten planerade transporten på detta sätt. 2 014 /1 5:JO1 K R I M I N A L V Å R D Enligt 3 § häktesförordningen (2010:2011) ska en intagen som har berövats friheten på annan grund än misstanke om brott i anslutning till att han eller hon tas in i en förvaringslokal få tillfälle att underrätta närstående om var han eller hon befinner sig, om inte särskilda skäl talar mot det. Detsamma gäller när den intagne flyttats från en förvaringslokal till en annan. har i sin anmälan anfört att hon först dagen efter att O.E. hämtats från ungdomshemmet fick veta att han förts till häktet för övernattning. Kri- minalvården har i sitt yttrande bekräftat att man som regel inte lämnar inform- ation om kommande transporter och att detta främst har att göra med säkerheten kring transporten. Jag har ingen invändning mot att Kriminalvården inte i nor- mala fall informerar i förväg om en kommande transport. Som framgår av re- dogörelsen ovan ska dock en person som tas in i häkte få tillfälle att underrätta någon närstående om var han befinner sig, s.k. ankomstsamtal. Kriminalvården har inte redogjort för om O.E. getts denna möjlighet. I den dokumentation över O.E:s vistelse i häktena och som JO haft tillgång till finns det inte någon uppgift om huruvida O.E. tillfrågats om han ville underrätta någon närstående eller om sådan underrättelse skett. Det är naturligtvis en brist. Av utredningen framgår att O.E. före den aktuella transporten också hade transporterats mellan ungdomshemmet och för att närvara under en huvudförhandling, som var utsatt till . Vid det tidigare tillfället hade O.E. – enligt Kriminalvården – transporterats fram och tillbaka under en och . Mot bakgrund av att det uppenbarligen var möjligt att planera den tidigare förhandlingen så att den inte medförde någon övernattning för O.E. måste man enligt min uppfattning ställa sig frågan varför så inte skedde också med den andra förhandlingen. I ärendet föreligger ingen utredning om varför förhandlingen sattes ut till . Det kan inte uteslutas att det berodde på att tingsrätten inte hade vet- skap om vilka följder dess planering skulle få. Det är inte omöjligt att de två övernattningarna i häkte hade kunnat undvikas om domstolen hade uppmärk- sammats på detta. Det inträffade visar enligt min mening på behovet av ett nära samarbete och god kommunikation mellan domstolar, transporterande myndig- heter och de institutioner som begär handräckning. Behovet av samarbete har också lyfts fram i betänkandet Transporter av frihetsberövade (SOU 2011:7, s. 297 f.) Mot bakgrund av det sagda finner jag skäl att skicka en kopia av mitt beslut till för kännedom. Med anledning av den pågående översynen av regleringen kring transporter av frihetsberövade finner jag skäl att skicka en kopia av mitt beslut till Justitie- departementet för kännedom. Jag har i ärendet samrått med justitieombudsmannen , som har tillsyn över bl.a. . Ärendet avslutas med den kritik som ligger i det ovan sagda. K R I M I N A L V Å R D 2 014 /1 5:JO1 Allvarlig kritik mot Kriminalvården, anstalten , för att ha genomfört tillsyn med hjälp av kameraövervakning i samband med placering av en intagen i avskildhet (Dnr 115-2013) Beslutet i korthet: En intagen, som efter ett självmordsförsök varit avskild , har under hela varit kameraövervakad. Den personal som har haft ansvaret för övervakningen har befunnit sig i en annan bygg- nad. I beslutet uttalas att om en anstalt gör bedömningen att det finns en risk för självskadebeteende så kan övervakning ske på två sätt: antingen genom ständig tillsyn, genom att personalen befinner sig i anslutning till det rum där den intagne vistas, eller genom rondering . Vid övervak- ning i det senare fallet kan kameraövervakning utgöra ett komplement till ronderingen. Anstalten får allvarlig kritik för att enbart ha utövat tillsyn genom kameraövervakning och att personalen därigenom varit för- hindrad att göra ett ingripande vid en självskadehandling. I en anmälan, som kom in till JO , anförde N.M. bl.a. föl- jande. blev han till följd av ett självmordsförsök place- rad i avskildhet. Inledningsvis ville han vistas på avskildhetsavdelningen för att ha möjlighet att få vara i fred och kunna ”tänka igenom sina möjligheter”. Kriminalvårdspersonalen informerade honom om att han skulle ha möjlighet att komma tillbaka till normalavdelningen efter att han lugnat ned sig. Så har inte skett, och trots att han har begärt att få avbryta ”isoleringen” har suttit avskild . Han har bedömts som frisk av en psykiatriker, men har trots detta inte fått möjlighet att återgå till den tidigare avdelningen. Han ges bara möjlighet att träna per dag tillsammans med rysktalande perso- nal och två rysktalande intagna. I övrigt är han helt isolerad och har varken tillgång till tv, radio eller klocka i sitt bostadsrum. Efter att vissa handlingar infordrats och granskats remitterades ärendet till Kri- minalvården för yttrande. Av yttrandet skulle särskilt framgå: –Vilka åtgärder som anstalten hade vidtagit – efter det att N.M. placerats i avskildhet – för att försöka placera honom på en gemensamhets- avdelning inom anstalten eller i annan anstalt. –Vilka överväganden som legat till grund för anstaltens beslut att låta N.M. stå under s.k. sekundbevakning under hela den tid som han var placerad i avskildhet. –Vilken typ av rum som N.M. varit placerad i under avskildheten och vilken typ av inredning som funnits i rummet i fråga om t.ex. tv, radio m.m. 2 014 /1 5:JO1 K R I M I N A L V Å R D –Om det rum som N.M. placerats i inte haft utrustning motsvarande ett nor- malt bostadsrum vid anstalten, vilka åtgärder som anstalten vidtagit för att avhjälpa denna brist. I sitt remissvar anförde Kriminalvården, , genom regionchefen , följande. Uppgifter om sakförhållanden har hämtats in från Kriminalvårdens klient- administrativa system () samt från kriminalvårdschef vid anstalten . Genom utredningen har sammanfattnings- vis följande framkommit. upptäckte personal vid upplås- ningen att N.M. hade skurit sig allvarligt i underarmen, i syfte att begå su- icid. Anstalten beslutade att placera honom i avskildhet enligt 6 kap. 7 § fängelselagen (2010:610) (FäL) med hänsyn till fara för hans egen säkerhet till liv eller hälsa, för att kunna hålla honom under uppsikt. Enligt uppgifter från påbörjades genast åtgärder för att kunna placera N.M. i gemensamhet , genom att samtal kontinuerligt fördes med N.M. samt genom diskussion mellan kriminalvårdschef, krimi- nalvårdsinspektör, övrig personal, psykiater och sjukvårdspersonal. Moha- med Gulied höll sig informerad om ärendet och det gjordes en kontinuerlig bedömning av risken för suicid och självskadande handlingar. framkom även uppgifter om att det förelåg ett hot mot N.M. från medintagna, varför ett ärende om förflyttning av honom initierades. avbröts avskildheten med anledning av att N.M. stod inte under så kallad sekundbevakning utan han övervakades av personal via övervakningskamera. Genom de samtal som fördes med N.M. framkom att det förelåg ett hot mot honom från hemlandet med an- ledning av skulder och han uppgav att han även tidigare gjort ett försök att begå suicid genom hängning på bostadsrummet. uppgav bland annat att han var mycket rädd att bli dödad och att han inte såg någon anledning att leva längre. Anstalten fick även information om att hotet kom från andra intagna vid anstalten. Ett avskedsbrev påträffades även på hans bostadsrum. Anstaltens psykiater bedömde honom inte som psykiskt sjuk eller suicidal ur medicinsk synvinkel, men anstalten bedömde ändå att dödshotet från hemlandet kvarstod samt, mot bakgrund av uppgifterna om att hotet kom från medintagna, att risken för självskadande handlingar kvarstod och att kameraövervakningen därför var nödvändig för att förhindra att han på nytt skulle begå sådana handlingar. Under avskildheten var N.M. placerad i ett avskildhetsrum med begrän- sad utrustning för att förhindra att han skadade sig med hjälp av inred- ningen, bland annat fanns inte TV, radio och klocka eftersom el-kablar till dessa kan utgöra en fara ur suicidhänsyn. Dock fanns en signalanordning så att han hade möjlighet att kontakta personal och det fanns även böcker och tidningar som förströelse. Även möbleringen var begränsad för att förhindra att han skulle skada sig med hjälp av den och i rummet fanns därför bara en säng. bedömde man att en TV kunde installeras på rummet. gjorde dock åverkan på denna , var- för den togs ut. För att bryta N.M:s isolering och avhjälpa avsaknaden av till exempel TV och radio fick han under avskildhetsplaceringen un- der fått vistas tillsammans med en annan intagen i bostadsrummet, så kallad samsittning, samt gå på promenad tillsammans med denne. Han fick även träna tillsammans med andra intagna och han fick i stor utsträck- ning träffa personal som talade hans språk. Vidare fick han gå och röka vid K R I M I N A L V Å R D 2 014 /1 5:JO1 fler tillfällen än normalt vid avskildhetsplacering och han tilläts ringa sin familj oftare än vad som normalt kan ske. Enligt 1 kap. 4 § fängelselagen (2010:610) (FäL) ska varje intagen bemötas med respekt för sitt människovärde och med förståelse för de särskilda svå- righeter som är förenade med frihetsberövandet. Enligt 1 kap. 6 § FäL får inte verkställigheten innebära andra begräns- ningar i den intagnes frihet än som följer av denna lag eller som är nödvän- diga för att ordningen eller säkerheten ska kunna upprätthållas. En kontroll- eller tvångsåtgärd får endast användas om den står i rimlig proportion till syftet med åtgärden. Om en mindre ingripande åtgärd är tillräcklig ska den användas. Enligt 6 kap. 7 § FäL får en intagen hållas avskild från andra intagna om det är nödvändigt med hänsyn till att det finns en risk för den intagnes eller någon annans säkerhet till liv eller hälsa. Enligt 1 kap. 17 § Kriminalvårdens föreskrifter och allmänna råd [KVFS 2011:1, JO:s anm.] om fängelse (FARK Fängelse) ska en intagens bostads- rum vara utrustat med stol, bord, skåp eller hylla, säng, bäddutrustning, spegel, anslagstavla, mugg, väckarklocka, radio samt anordning som gör att den intagne själv kan reglera inflödet av dagsljus. I en anstalt där de intagna låses in i bostadsrummet i anslutning till dygnsvilan ska rummet också vara utrustat med TV. På övriga anstalter behöver rummet inte vara utrustat med TV om sådan finns i gemensamt utrymme på avdelningen. Utrustningen får begränsas om det är nödvändigt för att förhindra att den intagne allvarligt skadar sig själv eller annan eller gör sig skyldig till ska- degörelse. Av vad som framkommit i ärendet har anstalten genast efter avskildhets- placeringen inlett samtal med N.M. samt kontinuerligt fört diskussioner för att kunna återplacera honom i gemensamhet. När det framkom uppgifter om att hotet som föranlett suicidförsöket kom från medintagna vid anstalten initierades ett ärende om förflyttning. ställdes inte under så kallad sekundbevakning, dock bedömdes ett be- hov av kontroll av honom via kameraövervakning föreligga. Med anledning av risken för att N.M.