frsrdg · H204JO1 · 2014-11-11 00:00:00 — 2012 och beslut om fortsatt vård meddelades av nämnden När . överklagade det senare beslutet överlämnades båda över- klagandena till förvaltningsrätten. Nämndens hantering av överklagandet medförde att det dröjde innan för- valtningsrätten fick möjlighet att pröva överklagandet. Jag vill framhålla att det ur rättsäkerhetssynpunkt är viktigt att ett överklagande handläggs på korrekt Särskilt angeläget är det att ett överklagande av beslut som avser tvång mot den enskilde utan dröjsmål överlämnas till domstolen. i uttalade i domen att just tidsutdräkten i viss mån kunde anses ha påverkat utgången i det där aktuella målet. målet kunde ha blivit en annan om förvaltningsrätten fått in överklagandet ti- digare har nämndens felaktiga handläggning medfört allvarlig skada. Orsaken till den bristfälliga handläggningen av överklagandet synes vara att nämnden ”av misstag” behandlade ärendet som om L. vårdades med stöd av 2 § LVU, dvs. att vården hade föranletts på grund av brister i den unges hem. När det gäller vård enligt 2 § LVU ska nämnden enligt 13 § första stycket LVU ( i dess nuvarande lydelse) minst en gång var sjätte månad överväga behovet av fortsatt vård, men nämndens ställningstagande i ett sådant fall kan, till skill- nad från en s.k. omprövning av vård som ges med stöd av 3 § LVU, inte över- Bestämmelsen om möjlighet att överklaga ett beslut om fortsatt vård med stöd av 3 § LVU är en grundläggande bestämmelse i LVU, och jag vill uttrycka viss förvåning över att nämnden beskrivit det inträffade som ett miss- tag och att ett sådant misstag över huvud taget har kunnat inträffa. Om L. hade vårdats med stöd av 2 § LVU hade, som nämnts, nämndens övervägande av vården inte kunnat prövas av förvaltningsrätten. mer dock inte på beslutsmyndigheten att ta ställning till om ett beslut går att överklaga, utan det är en fråga som domstolen ska avgöra. därför ha vidarebefordrat överklagandet till förvaltningsrätten även om det överklagade beslutet enligt nämndens mening inte var överklagbart. ningen hade således inte varit felfri ens om nämnden hade haft rätt i sitt anta- gande, att överklagandet avsåg ett övervägande av vård enligt 2 § LVU. Det finns skäl att se allvarligt på nämndens bristfälliga handläggning av Jag förutsätter att nämnden ser över sina rutiner när det gäller handläggningen av överklaganden. S O C I A L T J Ä N S T 2 014 /1 5:JO1 I anmälan har även förts fram klagomål mot vårdens utformning och nämn- dens bristande samarbete med barnets vårdnadshavare. Utgångspunkten är att det är socialnämnden som bestämmer hur vården av den unge ska ordnas och var den unge ska vistas . Den omständigheten att nämnden har tagit över ansvaret för vården av den unge får emellertid inte leda till att för- äldrarna fråntas allt inflytande. Nämnden har en skyldighet att låta vårdnads- havarna vara delaktiga i frågor rörande vården av den unge. Även om det är nämnden som beslutar om vårdplanens innehåll är det viktigt att involvera den unge och vårdnadshavarna så långt det är möjligt i vårdplaneringen. Hur sam- arbetet ska gå till får avgöras i varje enskilt fall beroende på vårdnadshavarnas och den unges vilja och förmåga. Utredningen visar dock inte att nämnden brustit i detta avseende gentemot . Vad som i övrigt framförts om nämndens handläggning och bedömningar föranleder inget särskilt uttalande från min sida. Ärendet avslutas med den allvarliga kritik som innefattas i det ovan anförda. Jag finner vidare skäl att översända en kopia av beslutet till Inspektionen för vård och omsorg, som har tillsyn över bl.a. . När en socialnämnd med stöd av 11 § andra stycket LVU medger att den unge får vistas i sitt hem finns det inte något formellt hinder mot att nämnden förordnar om s.k. växelvist boende hos vårdnadshavarna (Dnr 5515-2013) framförde i en anmälan till JO klagomål mot barn- och utbildnings- förvaltningen i kommun för brister i handläggningen av ett LVU- ärende. Klagomålen avsåg bl.a. att förvaltningen, i strid med en genomförd ut- redning och i syfte att påverka utgången i vårdnadsprocessen, hade beslutat om LVU i hemmet genom växelvis boende hos vardera vårdnadshavaren. gav in vissa handlingar till JO. I ett beslut anförde JO följande. Enligt 11 § lagen (1990:52) med särskilda bestämmelser om vård av unga, LVU, ankommer det på socialnämnden att bestämma hur vården av den unge ska ordnas och var han eller hon ska vistas . Nämnden får medge att den unge vistas i sitt eget hem, om detta kan antas vara bäst ägnat att främja vården av honom eller henne. Vård enligt lagen ska dock alltid inledas utanför den unges hem. Utformningen av vården får avgöras i varje enskilt fall, men det föreligger enligt min mening inte något formellt hinder mot att nämn- den, som i det nu aktuella fallet, förordnar att vården ska genomföras på så sätt att den unge ska vistas växelvis hos vårdnadshavarna. Vad som i övrigt har anförts i anmälan föranleder inget uttalande från min sida och ger mig inte anledning att fortsätta utredningen. 2 014 /1 5:JO1 S O C I A L T J Ä N S T Fråga om ett nytt beslut om omhändertagande enligt 13 § LVM kunde fattas efter att ett tidigare beslut hade förfallit därför att beslutet inte hade underställts förvaltningsrätten i rätt tid (Dnr 7099-2013) Beslutet i korthet: Den som är i behov av vård för att komma ifrån ett på- gående missbruk kan bli föremål för tvångsvård enligt lagen om vård av missbrukare i vissa fall (LVM). Beslut om vård fattas av förvaltningsrätten efter ansökan av socialnämnden. Om domstolens beslut inte kan avvaktas får nämnden under vissa omständigheter besluta att omhänderta personen i fråga. När nämnden har ansökt om vård får även domstolen besluta om om- händertagande. – Ett beslut om omhändertagande ska senast dagen efter be- slutet underställas förvaltningsrätten. Godkänner domstolen omhänderta- gandet ska en ansökan om vård ha kommit in till domstolen inom . Annars upphör omhändertagandet automatiskt. I en anmälan från i an- fördes bl.a. följande. En ansökan från nämnden om vård enligt LVM för en missbrukare som var omhändertagen kom inte in till domstolen inom tidsfristen. Detta berodde på ett misstag när ansökan faxades till dom- stolen och medförde att beslutet om omhändertagande upphörde att gälla. Ett nytt beslut om omhändertagande godkändes inte av domstolen med hän- visning till att samma skäl för omhändertagande inte får användas två gånger. – Det är olyckligt att administrativa misstag leder till att en missbru- kare inte får den vård som han eller hon är i behov av. JO uttalar i beslutet bl.a. följande. I lagen med särskilda bestämmelser om vård av unga, LVU, finns bestämmelser som liknar de regler i LVM som ska tillämpas i dessa situationer. Vissa uttalanden i förarbetena till LVU och vissa beslut från JO som rör tillämpningen av den lagen bör kunna ge väg- ledning i den situation som beskrivs i anmälan. – Nämnden torde inte kunna fatta ett nytt beslut om omhändertagande när ett tidigare sådant beslut har upphört därför att ansökan om vård inte har gjorts i rätt tid. Att det tidigare beslutet har upphört innebär dock inte att själva ansökan om vård har förfal- lit. I en sådan situation kan en möjlig väg vara att nämnden i anslutning till ansökan om vård av missbrukaren yrkar att domstolen ska besluta att ome- delbart omhänderta honom eller henne. – JO avslutar ärendet utan att rikta någon kritik mot nämnden. Av en anmälan till JO från i framgick i huvudsak följande. Efter att nämnden hade beslutat att ansöka om att NN skulle ges vård enligt lagen (1988:870) om vård av missbrukare i vissa fall, LVM, skickades ansökan med telefax och post till Förvaltningsdomstolen i . Dagen därpå kontaktade domstolen nämndens förvaltning och medde- lade att faxet hade inkommit i form av ”blanka papper”. S O C I A L T J Ä N S T 2 014 /1 5:JO1 var att ett beslut om omhändertagande av missbrukaren hade upp- hört. Ordföranden i nämnden fattade ett nytt beslut om omhänder- tagande enligt 13 § LVM . Förvaltningsrätten beslutade att inte fastställa beslutet. Grunden för domstolens beslut var att samma skäl för omhändertagande inte får användas två gånger. Kammarrätten avslog en begäran om inhibition av förvaltningsrättens beslut. Nämnden an- förde i sin anmälan till JO vidare: Det är olyckligt när omständigheter och administrativa misstag leder till att människor i behov av vård inte erhåller sådan. Utifrån lagstiftningen är det riktigt hanterat men det hade kunnat medföra allvarliga konsekvenser för den enskildes hälsa i form av återfall i missbruk. Det kan inte vara lagstif- tarens mening att den här typen av administrativa misstag inte ska kunna rättas till. I ett beslut anförde JO följande. Vad som har kommit fram om det enskilda fall som berörs i nämndens anmälan ger mig inte anledning att vidta någon åtgärd eller att göra något uttalande. Jag vill dock med utgångspunkt i den situation som beskrivs i anmälan rent allmänt anföra följande. Om någon till följd av ett fortgående missbruk av alkohol, narkotika eller flyktiga lösningsmedel är i behov av vård för att komma ifrån sitt missbruk, och vårdbehovet inte kan tillgodoses enligt socialtjänstlagen (2001:453) eller på något annat sätt, ska han eller hon enligt 4 § lagen (1988:890) om vård av missbrukare i vissa fall (LVM) under vissa förutsättningar som anges i bestäm- melsen ges tvångsvård. Beslut om vård med stöd av LVM fattas av förvaltningsrätten efter en ansö- kan av socialnämnden. får med stöd av 13 § LVM besluta att en missbrukare ome- delbart ska omhändertas om det är sannolikt att den enskilde kan ges vård med stöd av LVM och rättens beslut om vård inte kan avvaktas bl.a. på grund av att den enskilde kan antas få sitt hälsotillstånd allvarligt försämrat om han eller hon inte får omedelbar vård. Om inte heller nämndens beslut kan avvaktas får nämndens ordförande eller någon annan ledamot som nämnden har utsett fatta beslut om ett omhändertagande. Ett beslut om omhändertagande ska senast dagen efter beslutet underställas förvaltningsrätten som ska pröva om beslutet ska bestå. För att ett omhändertagande enligt 13 § LVM inte ska bestå längre än nödvändigt ska ansökan om tvångsvård ha kommit in till förvalt- ningsrätten inom från det att domstolen beslutade att omhändertagan- det skulle bestå (18 § LVM). Av 18 a § 2 LVM följer att ett om- händertagande upphör att gälla om en ansökan om vård inte har gjorts inom den tid som anges i 18 §. Nämnden pekar i sin anmälan på att bestämmelsen att ett om- händertagande upphör när en ansökan om vård inte har gjorts i rätt tid kan leda till oönskade resultat när förseningen beror på misstag eller förbiseenden under 2 014 /1 5:JO1 S O C I A L T J Ä N S T JO har berört liknande frågeställningar i ärenden som rör vård enligt lagen (1990:52) med särskilda bestämmelser om vård av unga m.m., LVU. I förarbetena till LVM behandlas inte frågan om förutsättningarna för nämn- den att fatta ett nytt beslut i en sådan situation som är aktuell i det här ärendet. I LVU finns en bestämmelse i 9 § som motsvarar den i 18 a § LVM. Vid till- komsten av LVU-bestämmelsen anfördes i förarbetena (prop. 1979/80:1 Del A s. 592) bl.a. följande. att inom föreskriven tid ge in ansökan till rätten om vård av den som är omhändertagen, skall omhändertagandet genast upp- höra. Det får anses följa av allmänna rättsgrundsatser att ett nytt beslut om omhändertagande i sådant fall inte får träffas på samma grunder som för- anledde det tidigare beslutet. Det är uppenbart att en regel av detta innehåll, vars syfte är att förstärka rättssäkerheten i förfarandet, ställer ett oavvisligt krav på nämnden att iaktta tidsfristen. Den omständigheten att omhänder- tagandet enligt vad förut har sagts skall upphöra utgör självfallet inte hinder mot att nämnden ansöker om vård enligt LVU och att länsrätten prövar så- dan ansökan. I ett beslut som rörde tillämpningen av 9 § LVU uttalade JO bl.a. följande (JO 1998/99 s. 282) När ett beslut om omhändertagande förfallit enligt 9 § LVU har socialnämnden i och för sig möjlighet att fatta ett nytt beslut om omhänder- tagande. Detta förutsätter emellertid att det kommit fram nya omständig- heter som kan läggas till grund för bedömningen. Det räcker således inte med att de tidigare vårdmotiverande förhållandena alltjämt står kvar. I så fall hade den stipulerade tidsfristen i 8 § LVU saknat betydelse. I det uppkomna läget hade nämnden enligt min mening bort pröva om det fanns andra alternativ. Jag vill peka på möjligheten att överlåta åt länsrätten att ta ställning till om ett omhändertagande är motiverat. Nämn- den hade således omgående kunnat ge in en ansökan om vård enligt LVU till länsrätten – utredningen var ju vid det här laget avslutad – och i samband därmed enligt 6 § tredje stycket LVU göra en framställning om att pojken skulle omhändertas. Ett sådant alternativ hade svarat bättre mot lagstiftarens intentioner att ett av socialnämnden fattat beslut om omedel- bart omhändertagande skall till följd av sin provisoriska karaktär endast kunna gälla . Det synsätt för fall enligt LVU som kommer till uttryck i propositionen och det berörda beslutet från JO bör kunna anläggas även när det gäller LVM. Med den utgångspunkten torde nämnden således inte kunna fatta ett nytt beslut om omhändertagande när ett beslut om omhändertagande har upp- hört därför att ansökan om vård inte har gjorts i rätt tid. Jag har i ett beslut som rör LVU konstaterat att det i många fall kan stå i strid mot barnets intresse att ett beslut om omhändertagande upphör i en situation som motsvarar den som är aktuell i det här ärendet (JO:s beslut , dnr 534-2013). Mina överväganden i det beslutet grundades på bl.a. det s.k. barnperspektivet som kommer till uttryck i 1 § LVU. Resonemanget i beslutet kan därför inte utan vidare läggas till grund för be- S O C I A L T J Ä N S T 2 014 /1 5:JO1 dömningen av det här aktuella fallet. Ett beslut om omhänderta- gande med stöd av LVM fattas emellertid i mycket akuta situationer för att, förenklat uttryckt, skydda den enskilde eller någon närstående. Att ett sådant beslut upphör på grund av formella brister i handläggningen kan därför i vissa fall framstå som stötande. Å andra sidan finns det starka rättssäkerhetsskäl som talar för att omhändertagandet ska upphöra om ansökan om vård inte görs i rätt tid och att nämnden i ett sådant fall inte ska kunna fatta ett nytt beslut på samma grund som låg till grund för det beslut som upphörde. Jag utgår från att de handlingar som nämnden skickade per post kom fram till domstolen. Den omständigheten att ett beslut om ett omhänder- tagande har upphört på grund av att nämndens ansökan om vård har kommit in för sent innebär inte att själva ansökan om vård har förfallit. En möjlig väg i en situation som denna kan därför vara att nämnden kompletterar sin ansökan om vård med ett yrkande om att domstolen ska besluta om ett omhän- dertagande. Som framgått prövas då frågan om det finns skäl för ett ”nytt” ome- delbart omhändertagande av domstolen och inte av samma instans som fattat det första (förfallna) beslutet. Jag sänder en kopia av detta beslut till , och Inspektionen för vård och omsorg för kännedom. Ärendet avslutas med ovan gjorda uttalanden, som alltså inte innefattar nå- gon kritik mot nämnden. Fråga om socialnämndens möjlighet att under en utredning enligt 7 § LVM inhämta uppgifter från hälso- och sjukvården (JO:s inspektionsprotokoll , dnr 6532-2013) Beslutet i korthet: Den 27–inspekterade JO i kommun. Under inspek- tionen granskade JO bl.a. ärenden som rörde vård med stöd av LVM. Det som kom fram vid granskningen av de ärendena väckte bl.a. en fråga om nämndens möjlighet att inhämta uppgifter från hälso- och sjukvården. I den delen anförde JO i sitt protokoll bl.a. följande. Inhämtande av uppgifter från hälso- och sjukvården i utredningar angående vård enligt LVM Vid granskningen av ärenden som rörde vård med stöd av LVM framgick det att nämnden regelmässigt vände sig till hälso- och sjukvården och begärde att få ta del av den enskildes journaler som rörde dennes missbruksproblematik. Förvaltningen använde då en blankett som skickades till hälso- och sjukvården i vilken hänvisades till nämndens rätt att enligt 7 § LVM erhålla uppgifter. Enligt 7 § LVM har socialnämnden en långtgående möjlighet att från andra myndigheter erhålla uppgifter som omfattas av sekretess. 2 014 /1 5:JO1 S O C I A L T J Ä N S T skyldighet att lämna uppgifter till socialnämnden är kopplad till bestämmelsen om anmälningsskyldighet i 6 § första stycket LVM. Myndigheter som i sin verksamhet regelbundet kommer i kontakt med miss- brukare är enligt 6 § första stycket LVM skyldiga att genast anmäla till social- nämnden om de får kännedom om att någon kan antas vara i behov av vård enligt denna lag. Detta gäller dock inte myndigheter inom hälso- och sjukvår- I 6 § andra stycket LVM finns en särskild bestämmelse som rör hälso- och I den anges att en läkare genast ska göra anmälan till socialnämnden, om han eller hon i sin verksamhet kommer i kon- takt med någon som kan antas vara i behov av omhändertagande enligt 13 § eller vård enligt LVM och läkaren bedömer att denne inte kan be- redas tillfredsställande vård eller behandling genom läkarens egen försorg eller i övrigt inom hälso- och sjukvården. Hälso- och sjukvårdens skyldighet att göra anmälan gäller således enbart för läkare. Om det i en verksamhet som bedriver hälso- och sjukvård inte skulle finnas en läkare föreligger således inte någon anmälningsskyldighet (prop. 1981/82:8 s. 128). Under en utredning om vård enligt LVM är myndigheter som avses i 6 § första stycket LVM skyldiga att lämna socialnämnden alla uppgifter som kan vara av betydelse för en sådan utredning. Eftersom det är fråga om en skyldig- het att lämna uppgifter bryts sekretessen enligt 10 kap. 28 § OSL. setts att sekretesslagstiftningen inte bör få lägga hinder i vägen för socialnämn- dens utredning eller för ett nödvändigt samråd om alternativa vårdformer, ef- Intresset av att domstolen får ett riktigt och fullstän- digt beslutsunderlag väger i detta fall över intresset av att inte lämna ut uppgif- Det skulle inte vara godtagbart från rättssäkerhetssynpunkt om beslut skulle grundas på lösa antaganden eller på en utredning som på grund av ofullstän- dighet ger en missvisande bild av missbrukarens situation (prop. s. 105). Som redogjorts för ovan omfattas inte myndigheter inom området för hälso- och sjukvård av anmälningsskyldigheten enligt 6 § första stycket LVM, och de är således inte heller skyldiga att på begäran av socialnämnden lämna ut upp- gifter till nämndens utredning. En läkare i allmän eller enskild verksamhet är anmälningsskyldig enligt 6 § andra stycket LVM. gentemot socialnämnden som motsvarar den skyldighet som finns för myndig- heter har inte ansetts kunna åläggas läkarna. Deras utlämnande av uppgifter ur behandlingsjournalerna, utöver vad som måste framgå av själva anmälan, får därför avgöras enligt en sådan intresseavvägning som följer av sekretessbe- stämmelserna (prop. 1981/82:8 s. 105). Enligt 25 kap. 12 § OSL hindrar sekretessen inte att en uppgift om en enskild eller närstående till denne lämnas från en myndighet inom hälso- och sjukvår- den till bl.a. socialnämnden, om det behövs för att ge den enskilde nödvändig vård, behandling eller annat stöd om denne fortgående missbrukar alkohol, nar- kotika eller flyktiga lösningsmedel. Utgångspunkten är att hälso- och sjukvår- den ska diskutera frågan om utlämnande av uppgifter med den enskilde och att dennes synpunkt ska respekteras. Detta undantag från sekretessen ska användas med försiktighet (prop. 1990/91:111 s. 41 och prop. 2007/08:70 s. 135). S O C I A L T J Ä N S T 2 014 /1 5:JO1 Som framgår av det anförda har socialnämnden inte någon rätt att med stöd av 7 § LVM begära att hälso- och sjukvården lämnar ut hela journaler eller ens lämnar uppgifter som rör den enskilde om uppgifterna omfattas av sekretess hos hälso- och sjukvården. Att nämnden likväl mer eller mindre rutinmässigt vänder sig till hälso- och sjukvården och begär att få handlingar är således inte acceptabelt. Förvaltningen bör upphöra med att använda den ovan nämnda blanketten. Nämnden bör, förslagsvis i samråd med berörda myndigheter inom hälso- och sjukvården i kommunen, diskutera hur samarbetet mellan de olika myndigheterna bör utformas när det gäller LVM-utredningarna. Fråga om ett LVM-hem har kunnat införa en rutin för posthanteringen som innebar att en intagen regelmässigt ska öppna alla sina inkommande brev i närvaro av personal (Dnr 2793-2013) Beslutet i korthet: Vid en inspektion av SiS LVM-hem Hessleby noterades att hemmet hade en rutin för posthanteringen som innebar att de intagna öppnade alla inkommande brev i närvaro av personal. Något beslut om granskning hade dock inte fattats i det enskilda fallet. JO uttalar i beslutet att det inte är tillåtet med en generell granskning av försändelser som kommer in till en intagen. Ett beslut måste fattas i varje enskilt fall om förutsättningarna för detta är uppfyllda. LVM-hemmet kriti- seras för den otillåtna brevkontrollen. På uppdrag av JO genomförde tjänstemän vid den 4–en inspektion av Statens institutionsstyrelses (SiS) LVM- hem Hessleby (JO:s ärende dnr 6378-2012). Vid inspektionen antecknades följande i inspektionsprotokollet under rubri- ken Kontakt med omvärlden (s. 4): Pappersbrev till intagna delas ut i medicinutdelningsrummet genom lucka. I samtal med personal framkom att den intagne regelmässigt öppnar mot- tagna brev i närvaro av personal, också när försändelsen kommer från en myndighet. Vid privata försändelser behåller hemmet ofta kuvertet. JO beslutade att i ett särskilt ärende (dnr 2793-2013) utreda om det beskrivna förfarandet utgör en sådan kontroll av försändelser som avses i 35 § lagen (1988:870) om vård av missbrukare i vissa fall, LVM. JO begärde att SiS skulle yttra sig över det som framkommit vid inspektionen i fråga om hanteringen av brev och förhållandet till kontroll av försändelser enligt 35 § LVM. SiS anförde i ett remissvar bl.a. följande: 2 014 /1 5:JO1 S O C I A L T J Ä N S T Institutionschefen har uppgett bl.a. följande. Vid samtal med de personer som beslutar om kontroll av försändelser enligt 35 § LVM framkommer att posten på de låsta avdelningarna delas ut antingen direkt till klienterna eller i samband med medicinutdelning genom lucka. Vår analys är att vi har haft en felaktig hantering när brev delats ut till klienter på låsta avdelningar och att vi inte tagit beslut om kontroll av försändelse. Strukturen har varit otydlig och vissa klienter kan ha uppfattat att de varit tvingade till att öppna brev och lämna kuvert till personal, trots att det varit frivilligt. Felaktigheten har gällt samtliga inkomna brev, dvs. både brev från en myndighet och privata brev. Bristerna har åtgärdats ge- nom att all personal har informerats om bestämmelserna kring kontroll av försändelser samt att de lokala riktlinjerna rörande bestämmelsen har upp- daterats. Enligt 35 § LVM får försändelser, till den som vårdas enligt LVM i ett LVM-hem för särskilt noggrann tillsyn, kontrolleras om det behövs med hänsyn till ordningen vid hemmet eller till den intagnes särskilda förhållan- den (kontroll av försändelse). Av , Flik 6, framgår bl.a. följande ifråga om kontroll av försändelse. Utgångspunkten är att en klient har rätt att skicka och ta emot post utan att denna kontrolleras. I 35 § LVM regleras möjligheterna att kontrol- lera försändelser som sänds till en klient. Kontrollen ska i det enskilda fallet alltid föregås av en individuell bedömning och behövas med hän- syn till ordningen vid hemmet eller till den intagnes särskilda förhållan- den. Avsikten är inte att alla försändelser rutinmässigt ska kontrolleras. En anledning att kontrollera posten kan vara att ankommande försän- delser till en klient misstänks innehålla narkotika eller något annat som klienten inte får inneha.