bet · H101FöU6 · 2014-01-21 00:00:00 — Utskottet konstaterar att SSM har upprättat en nationell handlingsplan för att ta till vara resultaten av den oberoende internationella granskning av säkerheten vid de svenska kärnkraftsanläggningarna som har genomförts på regeringens uppdrag, att anslagen till myndigheten har förstärkts för att möjliggöra bl.a. ökad tillsyn samt att regeringen har aviserat en uppföljande granskning . Vidare konstaterar utskottet att beredningen av en ny strålsäkerhetslagstiftning pågår, liksom ett omfattande myndighetsarbete med en ny författningssamling om kärntekniska anläggningar. Utskottet noterar också att en rad åtgärder vidtagits för att stärka det fysiska skyddet runt de kärntekniska anläggningarna och att regeringen har tillsatt utredningar för att arbeta vidare med de frågor som återstår när det gäller förmågan att skydda anläggningarna mot antagonistiska hot. När det gäller frågan om att regeringen genom ägardirektiv till bör slå fast att säkerhetsarbetet måste gå före vinst anser utskottet alltjämt att intentionen redan är tillgodosedd genom de höga säkerhetskrav som ställs för driftstillstånd för kärnteknisk verksamhet. Även när det gäller behovet av årlig återrapportering om förbättringsarbetet i fråga om säkerheten vid kärnkraftsanläggningarna anser utskottet, liksom tidigare, att detta tillgodoses genom befintliga rapporteringsuppdrag. Utskottet konstaterar vidare att regeringen har tagit initiativ för att stärka den svenska kärnenergiberedskapen och att arbete pågår på såväl nationell som regional nivå bl.a. för att utveckla förmågan till samordning och samverkan i händelse av en olycka. Kärnenergiberedskapen bevakas och utvecklas också löpande genom återkommande övningar på olika nivåer och i olika omfattning. Sammantaget finner utskottet att ett omfattande arbete pågår för att genomlysa och stärka säkerheten i och omkring de svenska kärnkraftverken och för att stärka beredskapen på olika nivåer i händelse av en olycka. Utskottet finner därmed inte anledning att ändra sitt tidigare ställningstagande utan avstyrker de aktuella motionerna. Utskottets förslag i korthet avslår ett motionsyrkande om kärnavfallsavgiften. Utskottet hänvisar i sitt ställningstagande till gällande bestämmelser och till den pågående beredningen av frågor som rör förutsättningarna för fastställande av avgiften. Jämför reservation 3 (MP). m.fl. (MP) framhåller i motion 2013/14:N334 yrkande 4 att kärnavfallsavgiften bör spegla den verkliga kostnaden för kärnkraftens restprodukter. Motionärerna hänvisar till att Kärnavfallsfonden lider av ett stort underskott och att förordade en höjning av avgiften för att täcka kostnaderna för avfallshanteringen. Motionärerna menar att den nuvarande kärnavfallsavgiften innebär en subventionering av kärnkraften och att den bör höjas till den nivå som den ansvariga myndigheten bedömt nödvändig för att täcka kostnaderna för slutförvaringen av kärnbränsleavfall. Enligt lagen (1984:3) om kärnteknisk verksamhet ansvarar den som har tillstånd till kärnteknisk verksamhet för kostnaderna för att ta hand om kärnavfall från verksamheten och för att avveckla och riva anläggningar på ett säkert sätt (13 § punkt 1). De finansiella förutsättningarna regleras i lagen (2006:647) om finansiella åtgärder för hanteringen av restprodukter från kärnteknisk verksamhet (finansieringslagen) och i förordningen (2008:715) om finansiella åtgärder för hanteringen av restprodukter från kärnteknisk verksamhet (finansieringsförordningen). Finansieringslagen föreskriver att den som har tillstånd att inneha eller driva en kärnteknisk anläggning ska betala en kärnavfallsavgift som motsvarar den avgiftsskyldiges andel av samtliga avgiftsskyldigas restprodukter (6 §) samt ställa säkerhet för de kostnader som avgiften ska täcka men som inte täcks av de avgifter som har betalats (9 §). En tillståndshavare kan också åläggas att betala en särskild riskavgift för att skydda staten mot en fastställd ekonomisk risk med avseende på en viss verksamhet (14 §). Av finansieringsförordningen framgår att kärnavfallsavgiften och beloppen för säkerheterna fastställs av regeringen på förslag av () utifrån de kostnadsberäkningar som tillståndsinnehavarna är skyldiga att upprätta. SSM ska upprätta förslagen så att samtliga förväntade kostnader för en anläggning kan förväntas bli täckta av de avgifter som tillståndshavaren kommer att betala under den återstående drifttiden (3, 6, 9, 11 §§). Mot bakgrund av att ansvariga myndigheter uppmärksammat regeringen på ett antal oklarheter och problem med det nuvarande finansieringssystemet fick SSM i uppdrag att, i samråd med Kärnavfallsfonden (KAF) och Riksgälden, se över finansieringslagen och finansieringsförordningen. Syftet var att förtydliga principerna för beräkningen av kärnavfallsavgifter och förvaltningen av medlen i kärnavfallsfonden och att se över bestämmelserna om säkerheternas användning i syfte att förbättra statens finansiella säkerhet. Myndigheternas rapport överlämnades till regeringen (SSM 2011-4690-44). I rapporten föreslås en rad förändringar i lagstiftningen i syfte att skapa ett mer robust och förutsägbart finansieringssystem. De förslag till större förändringar som presenteras innefattar att KAF:s placeringsmöjligheter breddas till att omfatta ett visst aktieinnehav, att ränteberäkningen för fondmedlen förändras, att beräkningen av kärnavfallsavgifter baseras driftstid för reaktorer i stället som , samt att beräkningen av de säkerheter som tillståndshavarna är skyldiga att ställa och statens möjlighet att ta dessa säkerheter i anspråk förändras. Tillsammans med den grundläggande s.k. rullningsmekanismen – dvs. att nya kostnadsberäkningar genomförs och nya beslut om avgifter och säkerheter fattas – anses dessa åtgärder bidra till att hantera de osäkerheter som identifierats i finansieringssystemet och därmed säkerställa att statens risk minimeras. I rapporten framförs att en avgift på dagens nivå, dvs. /kWh, bedöms kunna täcka kostnaderna för omhändertagande av kärnavfall och avveckling av kärnkraftverk om förändringarna genomförs. innebär förslagen en ökning av de säkerheter som kärnkraftsindustrin måste ställa. I rapporten betonas dock att beräkningar av avgifter och säkerheter har gjorts som en del av utredningens konsekvensanalys och endast ska ses som en indikation inför kommande avgiftsberäkningar. Förutsättningarna för den beräkning av kärnavfallsavgiften och säkerheter som görs är, framhåller SSM, beroende av de underlag som industrin enligt finansieringslagen är skyldiga att ta fram. Utifrån dessa underlag kommer SSM att föreslå regeringen en kärnavfallsavgift för åren 2015–2017. Utredningsarbetet har bedrivits i nära samverkan mellan SSM, KAF och Riksgälden och myndigheterna står gemensamt bakom de förslag till förändringar i det gällande regelverket som förs fram i rapporten. har Riksgälden i ett särskilt yttrande till rapporten (2013/64) uttryckt att man anser att förslagen är åtgärder i rätt riktning men att fler frågor behöver utredas för att i högre grad underbygga de antaganden och förslag till närmare bestämmelser som påverkar beräkningar av avgifter och säkerhetsbelopp. Av rapporten framgår vidare att en serie samråd genomförts under utredningsarbetet med bl.a. berörda tillståndshavare, kärnbränslehantering AB, representanter för miljörörelsen samt berörda kommuner och länsstyrelser. remitterade rapporten tillsammans med en promemoria från departementet med överväganden om att förändra myndighetsansvaret i finansieringssystemet. Remissvaren ska ha kommit in till departementet (M2013/1587/Ke). Utskottet konstaterar att kärnavfallsavgiften, i enlighet med gällande lagstiftning, ska täcka kostnaden för kärnkraftens restprodukter. En bedömning av vilken avgiftsnivå som krävs för att uppfylla lagkravet på kostnadstäckning görs av SSM utifrån de underlag som tillståndsinnehavarna är skyldiga att upprätta. Utskottet konstaterar vidare att SSM, på regeringens uppdrag och tillsammans med andra berörda myndigheter, har utrett regelverket och de finansiella förutsättningarna för fastställandet av kärnavfallsavgiften. Beredningen av de förslag som myndigheterna lämnat pågår och SSM kommer , utifrån de förutsättningar som fastställs, att föreslå en kärnavfallsavgift för åren 2015–2017. Med hänvisning till redan gällande bestämmelser och till att den pågående beredningen av förslagen när det gäller förutsättningarna för beräkningen av kärnavfallsavgiften inte bör föregripas, anser utskottet att motionen bör avstyrkas. Utskottets förslag i korthet avslår en motion om elsäkerhet. Jämför reservation 4 (S, MP, V). (S) framhåller i motion 2013/14:Fö229 att elsäkerheten i har organiserats utifrån ett system där utbildade yrkesmän utför arbete som översiktligt planeras av en ansvarig behörig elinstallatör. Den huvudprincip som uttrycks i elinstallatörsförordningen (1990:806) om att elinstallatören och yrkesmannen ska vara anställda i samma företag är, menar motionären, ett grundläggande krav för att den ansvarige elinstallatören ska kunna utföra sitt uppdrag på ett elsäkerhetsmässigt säkert sätt. Elinstallatören ska ha möjlighet att planera, leda och kontrollera det arbete som yrkesmannen utför. Motionären anser att de ändringar som beslutat i föreskrifterna till elinstallatörsförordningen i praktiken har upphävt dessa anställningskrav och att en av de mest grundläggande reglerna i elsäkerhetssystemet därmed har upphävts. Vidare anförs att det är otillfredsställande att denna förändring genomförts som regeringen beslutat att utreda det framtida elansvaret. Den tillsatta utredningen bör, betonar motionären, ges möjlighet att förutsättningslöst föreslå de ändringar som den finner motiverad ur säkerhetssynpunkt. Mot denna bakgrund menar motionären att elinstallatörsförordningens regel om anställningskrav bör återställas genom att vissa paragrafer i förordningen revideras så att föreskriftsrätt och möjligheten att tillämpa undantag från anställningskravet begränsas. Motionären anser att elinstallatörsförordningen, i enlighet med regeringsformen, bör underställas prövning och att bör besluta att förordningen får den lydelse som föreslås i motionen. Enligt elinstallatörsförordningen (1990:806) ska en elinstallatör och den yrkesman som denne har överinseende över vara anställda i samma företag (6 §). Regeringen har emellertid bemyndigat att i det särskilda fallet eller genom föreskrifter medge undantag från förordningens bestämmelser (4 §). Myndigheten har med stöd i detta bemyndigande medgett vissa undantag från anställningskravet när det gäller tillfälliga arbeten. överlämnade 2011 rapporten elinstallationer – ett nytt system för elinstallatörer (2010:2) till regeringen. Myndigheten föreslog ett nytt system för kompetenskontroll av elinstallatörer och att regeringen skulle låta utreda hur ett sådant regelverk slutligt kan utformas. I rapporten konstaterades att regleringen på området är föråldrad och att det finns åtskilliga brister i och tillämpningsproblem med den nuvarande elinstallatörsförordningen. Bland annat framhölls att elinstallatörsbranschen är en heterogen bransch med en- och fåmansföretag, större installationsföretag med både elinstallatörer och yrkesmän, industrier och elnätsföretag med en eller flera anställda elinstallatörer och yrkesmän samt bemanningsföretag som tillhandahåller elinstallatörer och yrkesmän. Verksamheten är ofta organiserad så att en behörig elinstallatör, oavsett behörighetsnivå, har överinseende över ett antal yrkesmän. Det förekommer, påtalade myndigheten, att en och samme elinstallatör formellt har överinseende över upp till flera hundra yrkesmän som kan vara utspridda över landet. Med hänvisning till att det inte finns några restriktioner för hur många yrkesmän en installatör kan ha överinseende över, inga krav på geografisk närhet och inte heller någon definition av vilken anställningsform som avses, anförde att bestämmelsen om anställningskrav är otidsenlig och knappast fyller den avsedda funktionen att säkerställa att en behörig installatör ska ha en reell möjlighet att utöva sitt överinseende. Vidare konstaterades att kravet ger en inlåsningseffekt för yrkesmannen som inte fritt kan välja var han eller hon kan arbeta och blir oförmögen att utföra elinstallationsarbete hemma hos sig själv, och att anställningskravet påverkar uthyrningsbranschens möjligheter att arbeta med att hyra ut arbetskraft. fortsatte översynen av gällande föreskrifter i syfte att skapa regler som kan fungera som krävs för att utreda och genomföra ett nytt system. beslutade myndigheten om nya föreskrifter och allmänna råd om behörighet för elinstallatörer (ELSÄK-FS 2013:1), där ett generellt undantag från anställningskravet för elinstallationsarbeten som är tidsbegränsade och där datum för arbetets slut är fastställt i förväg införts. I den nya bestämmelsen ställs krav på att elinstallatören i olika avseenden ska dokumentera det arbete han eller hon har överinseende över (13 §). anförde i den konsekvensutredning som föregick ändringen av föreskriften att man genom den nya bestämmelsens utformning anpassar ramarna för elinstallationsarbeten till dagens företagande och de regler som finns på arbetsmarknaden utan att säkerhetsaspekten åsidosätts, dvs. att allt elinstallationsarbete ska utföras av en elinstallatör eller under dennes överinseende. Myndigheten framhåller att normalläget även fortsättningsvis är att det ska finnas ett anställningsförhållande enligt förordningens bestämmelse men att möjligheterna till undantag omformuleras och förtydligas, och att elinstallatören även i fortsättningen är ansvarig för att den som utför elinstallationsarbete har de kunskaper som fordras och för att arbetet kontrolleras i betryggande omfattning (12EV1536). Av remissvaren på myndighetens förslag till ny föreskrift framkom bl.a. att företag och bransch- och arbetsgivarorganisationer välkomnade förslaget som ansågs främja dynamik, mångfald, tillväxt och likvärdig behandling av företag i branschen, medan berörda framförde att förslaget på ett oacceptabelt sätt skulle försämra elsäkerheten i (12EV1536). beslutade regeringen att tillsätta en utredning med uppdrag att lämna förslag till ett nytt regelverk för kompetenskontroll av personer som ska utföra elinstallationer. I direktiven betonas att det nuvarande regelverket behöver moderniseras och att utredningens syfte är att förbättra elsäkerheten, göra regelverket tydligare och tryggare för konsumenterna och förbättra förutsättningarna för yrkesverksamma elektriker. Utredningen ska rapportera sitt uppdrag till regeringen (dir. 2013:81). Utskottet konstaterar att föreskrifter om behörighet för elinstallatörer redan före den ändring som avses i motionen innehöll möjligheter till undantag från anställningskravet i elinstallatörsförordningen, och att huvudprincipen även fortsättningsvis är att det ska finnas ett anställningsförhållande. Genom de nya föreskrifterna har möjligheterna till undantag omformulerats och förtydligats, bl.a. med innebörden att undantag fortsättningsvis endast ska vara möjliga för tidsbegränsade arbeten med fastställt slutdatum och att olika typer av företag kan behandlas lika. Utskottet delar inte motionärens uppfattning att elsäkerheten försämras av de nya föreskrifterna. Utskottet vill i sammanhanget framhålla att tidigare bestämmelser inte har ansetts utgöra någon reell förutsättning för en behörig elinstallatör att kontrollera utfört arbete, att de förändrade föreskrifterna inte innebär någon ändring av elinstallatörens ansvar för att den som utför elinstallationsarbete har de kunskaper som fordras och för att arbetet kontrolleras i betryggande omfattning samt att de nya bestämmelserna har kompletterats med tydligare krav på att elinstallatören i olika avseenden ska dokumentera det arbete denne har överinseende över, vilket möjliggör effektivare tillsyn och en större trygghet för konsumenten. Vidare konstaterar utskottet att de ändrade föreskrifterna är avsedda att fungera under en övergångstid tills ett nytt framtida system är utrett och genomfört. En utredning har tillsatts av regeringen med uppdrag att göra en översyn av regelverken för elsäkerhet och behörigheten att utföra elektriska installationer. Utskottet anser att detta arbete inte bör föregripas och gör inte bedömningen att ändring av gällande föreskrifter på något sätt förhindrar utredningen att bedriva ett förutsättningslöst arbete och redovisa sitt förslag utifrån den översyn som ska göras. Utskottet avstyrker därmed motionen. Utskottets förslag i korthet avslår motionsyrkanden om fyrverkerier och andra pyrotekniska produkter. Jämför reservationerna 5 (SD) och 6 (V). (S) efterfrågar i motion 2013/14:Fö230 ett förbud för privatpersoner mot att köpa och avfyra fyrverkerier. Motionären hänvisar till att försäljning och användning av smällare är förbjudet i men att det är tillåtet att använda fyrverkerier som har ljuseffekter som främsta effekt men som också smäller. Sådana fyrverkerier säljs i särskilt stora volymer i samband med storhelger och används, trots regleringar kring hur och var de får avfyras, ofta i tätbebyggda områden och dygnet runt. Detta gör det extra svårt att vidta försiktighetsåtgärder. Motionären anför vidare att fyrverkerier orsakar allvarliga personskador, bränder och är en belastning på miljön. Vid de begränsade tillfällen då fyrverkerier kan passa bör de hanteras av professionella yrkesmänniskor, menar motionären. I motion 2013/14:Fö213 föreslår (S) en översyn av lagstiftningen om förbud mot smällare, så att förbudet kan upprätthållas på det sätt som var avsikten när lagen infördes. Enligt motionären kringgås det gällande förbudet genom att smällare saluförs som raketer och problemen med obehag och olyckor på grund av smällare kvarstår därmed. I motion 2013/14:Fö248 av och (båda SD) framhålls att fyrverkerier är festliga men också kan medföra olägenheter som miljöförstöring och att de skrämmer djur. Motionärerna menar därför att fyrverkerier endast ska vara tillåtna vid vissa svenska högtider, nyårsafton och och vid särskilda tillfällen som exempelvis invigningar av stora idrottsarrangemang eller officiella nationaldagsfiranden. I motion 2013/14:C280 av m.fl. (V) yrkande 18 framhåller motionärerna att det finns många skäl för att reglera användandet av fyrverkerier, bl.a. miljöskäl, personskadeskäl och djurskyddsskäl. Det handlar t.ex. om att begränsa användandet till vissa anvisade platser och tidpunkter samt reglera vem som får sälja och köpa fyrverkerier och när detta ska få ske. Motionärerna anser att regeringen bör återkomma med förslag för att förbättra de brister som finns i tillsynen och efterlevnaden av regleringen på området. överlämnade sitt betänkande Ja till fyrverkerier – men med färre skador (SOU 1999:128). Utredningens uppdrag var att se över reglerna för hantering av pyrotekniska varor, framför allt fyrverkerier inklusive smällare, med hänsyn till de skador och problem som fyrverkerier kan orsaka. Utredningen framförde i sitt slutbetänkande att fyrverkerier har en lång tradition och är till glädje och nöje för många men att arten och omfattningen av de personskador som orsakas av fyrverkerier var sådan att åtgärder borde övervägas. Varken bränder orsakade av fyrverkerier eller fyrverkeriers miljöpåverkan ansågs dock vara av en sådan omfattning att de kunde tillmätas någon större betydelse i övervägandena. I enlighet med utredningens förslag infördes ett förbud mot smällare och en höjning av åldersgränsen för användning av fyrverkerier till . Utskottet har återkommande behandlat frågor om användningen av fyrverkerier, senast i betänkandena /11:FöU6 och 2012/13:FöU4. Utskottet har avstyrkt motionsyrkandena med motiveringen att man delar den olust som många känner inför den emellanåt oaktsamma användningen av fyrverkerier men att man anser att lagstiftningen är tydlig och att det är upp till kommuner att begränsa de problem som kan uppstå för allmänheten. Med hänvisning till ordningslagens (1993:1617) bestämmelser om tillstånd för användning av fyrverkerier och kommunernas möjligheter att begränsa användningen genom ytterligare föreskrifter har utskottet ansett att kommunerna har goda möjligheter att reglera när och var fyrverkerier får användas och på så sätt minimera de risker och problem som uppkommer för allmänheten. Enligt 3 kap. 7 § ordningslagen får pyrotekniska varor inte användas utan tillstånd av polismyndigheten om användningen med hänsyn till tidpunkten, platsens belägenhet och övriga omständigheter innebär risk för skada på eller någon beaktansvärd olägenhet för person eller egendom. Utformningen av bestämmelsen innebär att tillståndskravet inte är avgränsat geografiskt eller till vissa varor utan anknyter till en bedömning av omständigheterna för användningen, främst tidpunkten och platsen. Med skada avses såväl fysisk som psykisk skada, t.ex. att ett barn eller djur blir skrämt, och begreppet olägenhet tar sikte på huruvida användningen av pyrotekniska varor kan anses som störande för omgivningen (prop. 1992/93:210 s. 282 f). Detta återspeglas även i den aktsamhetsregel för användning av bl.a. pyrotekniska varor som fastställs i 7 § lagen (2010:1011) om brandfarliga och explosiva varor (LBE). Av 3 kap. 9 § ordningslagen framgår att kommunen får utfärda de ytterligare föreskrifter om användning av pyrotekniska varor inom kommunen eller del av denna som behövs för att förhindra att människors hälsa eller egendom skadas. Med stöd av denna bestämmelse kan således tillståndskrav för eller förbud mot användning av pyrotekniska varor av visst slag eller inom ett visst område införas. I förarbetena framhålls att begreppet hälsa har en vid räckvidd och att hänsyn t.ex. ska kunna tas till intresset av att utan störning kunna vistas och förflytta sig utomhus (prop. 1992/93:210 s. 284). Utskottet har också framhållit genomförandet av EG-direktivet om utsläppande på marknaden av pyrotekniska artiklar (2007/23/EG), det s.k. pyrodirektivet.2[ ersätter ett omarbetat direktiv (2013/29/EU) det tidigare pyrodirektivet.] Syftet med direktivet är att skapa en gemensam bedömningsgrund i hela EU när det gäller miljöpåverkan och säkerheten för konsumenterna. ska alla nya fyrverkerier som är avsedda för svenska konsumenter ha genomgått den gemensamma bedömningen. I är Myndigheten för samhällsskydd och beredskap (MSB) ansvarig för föreskrifter och allmänna råd som rör hanteringen av fyrverkerier enligt LBE med tillhörande förordning, och direktivet har genomförts genom MSB:s föreskrift (2010:2) om pyrotekniska artiklar. Föreskriften reglerar bl.a. krav på fyrverkerierna som sådana och vilka fyrverkerier som får säljas till konsumenter. I samband med införlivandet av direktivet utredde MSB vilka produkter som ur ett säkerhetsperspektiv kunde komma i fråga för försäljning till konsumenter. Utskottet har ställt sig bakom de bedömningar och ställningstaganden som MSB redovisat när det gäller vilka typer av fyrverkeripjäser som bör få säljas till konsumenter. remitterade MSB ett förslag till nya föreskrifter om pyrotekniska artiklar med anledning av ny kunskap om faror vid användning av raketer med pyrotekniska satser. Enligt förslaget ska sådana stora raketer inte längre få säljas till eller användas av allmänheten (MSB 2013-747). Synpunkter på förslaget ska lämnas till MSB . När det gäller förbudet mot smällare uttrycks det genom en bestämmelse i förordningen (2010:1075) om brandfarliga och explosiva varor om att MSB – i den utsträckning det är möjligt med hänsyn till gällande regler inom EES – endast ska tillåta sådana fyrverkeripjäser som har annat huvudsakligt syfte än att avge knall (25 §). I enlighet med pyrodirektivet omfattar förbudet inte den produkttyp som kallas ryska smällare, som avger mindre ljud.