bet · H101MJU17 · 2014-05-13 00:00:00 — Enligt motion 2013/14:MJ202 av (SD) bör Samefonden ombildas till fjällfonder. Dessa bör ha lokal förankring, bestå av ledamöter från olika näringar och etniciteter och ge alla som bor i de s.k. renbetesområdena, oavsett etnisk identitet och näring, möjlighet att få utdelning från fonderna på lika grunder. Samefonden får pengar från jakt, fiske, arrendeavgifter och vattendomar och gynnar enbart samiska ändamål. Historiskt är de södra fjällen ett land befolkat av fjällbönder som har trängts undan på grund av ett ensidigt gynnande av rennäringen. I motion 2013/14:MJ203 av (SD) föreslås att rennäringsdelegationerna ombildas till fjälldelegationer. Fjälldelegationerna bör vara demokratiska instanser som representerar alla boende och näringar i de s.k. renbetesområdena. Rennäringsdelegationerna, som är instanser inom länsstyrelserna, fattar beslut om markanvändning, jakt, fiske m.m. på statens marker i renbetesområdena. Rennäringsdelegationernas ledamöter är politiker och renägare. Andra yrkeskategorier och medborgare representeras av politikerna. Rennäringsdelegationerna har sagt nej till de flesta som ansökt om att få köpa tomter för att bosätta sig i områdena samt till utveckling och etablering av företag. Enligt motion 2013/14:MJ212 av (SD) bör andra ursprungliga näringar och kulturer jämställas med rennäringen vad gäller rättigheter och skyldigheter. Rennäringen har gynnats på bekostnad av andra ursprungliga näringar och kulturer, nämligen fjälljordbruket och fjällbondekulturen men även det samiska gårdsbruket och jakt för övrig ortsbefolkning. I Miljömål i fjällandskapet – En syntes av problemställningar knutna till förvaltningen av en begränsad resurs (rapport 6366, ) anges att rennäringen och fäbodbruket på många sätt är aspekter av samma sorts betesdrift. Rennäringen har emellertid lyckats få myndigheternas stöd och uppmärksamhet medan fjälljordbruk och fäbodbruk har det svårare. Andra ursprungliga näringar och kulturer bör enligt motion 2013/14:MJ215 av (SD) jämställas med rennäringen och samekulturen i samband med utformningen av miljömål för fjällen. I de nationella preciseringarna för miljömålet Ett storslaget fjällandskap återges som första punkt och målsättning att fjällens värden för rennäringen är bevarade. Miljömålen har generellt en stor betydelse för myndighetsstyrning och statens resursfördelning till olika sektorer. Miljömål för fjällen bör omformuleras så att alla ursprungliga näringar jämställs med rennäringen. Fjälljordbruket, fjällbondekulturen, fäbodbruket och det samiska gårdsbruket får inte missgynnas. I utredningsbetänkandet En ny rennäringspolitik – öppna samebyar och samverkan med andra markanvändare (SOU 2001:101) redovisas att renskötselrätten är en särskild bruksrätt till en fastighet, som framför allt ger samerna rätt att använda marken till renbete, jakt och fiske (bet. 2011/12:MJU13). Vidare framhålls att renskötselrätten är en säregen rätt på det sättet att fast den bara är en bruksrätt är den i vissa avseenden likställd med äganderätten. Också renskötselrätten gäller , oberoende av avtal – detta i motsats till vanliga nyttjanderätter. Vidare konstateras bl.a. att det är naturligt att samernas bruk av marken enligt renskötselrättens regler kan vålla konflikter med ägaren, vare sig detta är staten eller en enskild. Rennäringslagen bestämmer, fast på ett ganska ofullständigt sätt, parternas förhållande till varandra. Det gäller två grundlagsskyddade rättigheter som kolliderar. Lagen får inte inkräkta på äganderätten så att det kränker dess grundlagsskydd enligt 2 kap. 18 § (numera 2 kap. 15 §) regeringsformen, men den får inte heller kränka den rätt samerna har enligt samma paragraf. prövade och fann i sin dom om renskötsel i att samerna efter gammal sedvana bedriver renskötsel på de områden där renskötselrätten var tvistig. Även i departementspromemorian Vissa samepolitiska frågor (Ds 2009:40) konstateras att markägare, samebyar och andra som brukar marken inom renskötselområdet grundar sitt bruk på olika rättigheter till marken. Samebyns medlemmar grundar sin användning av mark för renskötsel, jakt och fiske på renskötselrätten. Markägare grundar sin användning av mark på äganderätten. Andra markanvändare inom renskötselområdet grundar sin rätt till bruk av marken på andra rättigheter, såsom arrende, hyra och servitut. Såväl äganderätten som renskötselrätten och andra särskilda rättigheter till fast egendom skyddas enligt 2 kap. 18 § regeringsformen mot att det allmänna tvingar rättighetshavaren att avstå från sin rätt till marken eller inskränker användningen av marken, utom när det krävs för att tillgodose angelägna allmänna intressen (det s.k. egendomsskyddet). Om inskränkningar görs på ett sådant sätt att den pågående markanvändningen inom den berörda delen av fastigheten avsevärt försvåras eller en skada uppkommer som är betydande i förhållande till värdet på denna del av fastigheten, är den enskilde enligt regeringsformen tillförsäkrad ersättning enligt grunder som ska bestämmas i lag. Enligt 2 kap. 17 § regeringsformen får begränsningar i rätten att driva näring eller utöva ett yrke införas endast för att skydda angelägna allmänna intressen och aldrig i syfte enbart att ekonomiskt gynna vissa personer eller företag. I andra stycket föreskrivs att samernas rätt att bedriva renskötsel regleras i lag. redovisade vid riksdagsbehandlingen av regeringens proposition 1993/94:117 Inkorporering av och andra fri- och rättighetsfrågor att det kan ifrågasättas om rennäringslagens bestämmelser om renskötselrätten som en kollektiv rättighet för den samiska befolkningen är helt förenliga med det föreslagna grundlagsskyddet om närings- och yrkesfriheten (bet. 1993/94:KU24, 1994/95:KU5, skr. 1994/95:23). Utskottet tillstyrkte därför regeringens förslag att det i grundlagsbestämmelsen om närings- och yrkesfriheten tas in en föreskrift som ger grundlagsförankring av samernas rätt till renskötsel som den i lag är reglerad. På så sätt markeras att denna rätt inte står i konflikt med grundlagsskyddet för närings- och yrkesfriheten. Miljö- och jordbruksutskottet vill också framhålla att den samiska befolkningen numera omnämns särskilt i bestämmelsen i 1 kap. 2 § regeringsformen om skydd för vissa minoriteter. Bestämmelsen har utformats som en obligatorisk målsättning, dvs. möjligheterna att behålla och utveckla ett kultur- och samfundsliv ska främjas (prop. 2009/10:80, bet. 2009/10:KU19, rskr. 2009/10:304, bet. 2010/11:KU4, rskr. 2010/11:21). I betänkandet Samerna – ett ursprungsfolk i . Frågan om anslutning till konvention nr 169 (SOU 1999:25) behandlas frågor som rör markrättigheter, rätt till naturtillgångar och administration av samernas rättigheter (bet. 1999/2000:MJU9). Av 2 kap. 1 § sametingslagen (1992:1433) framgår att till uppgifter hör särskilt att besluta om fördelningen av statens bidrag och av medel ur Samefonden till samisk kultur och samiska organisationer samt av andra medel som ställs till samernas gemensamma förfogande. Enligt inhämtade uppgifter består Samefonden av inbetalda ersättningar för intrång i den samiska egendomsrätten, dvs. Samefonden består av den s.k. huvudfonden, ett antal särredovisade fonder samt s.k. 4:13-medel till enskilda byar. Samefondens (huvudfondens) inkomster utgörs av ränta och vinst på fondens tillgångar, intrångsersättningar, avgifter för upplåtelser samt en del övriga medel som avsatts för att främja rennäringen. En mindre del av fondens intäkter kommer från de s.k. samefondsskogarna. I fråga om de särredovisade fonderna bildade regeringen fonder till främjande av rennäringen i samband med vattenkraftutbyggnaden. De s.k. 4:13-medlen avsattes till samebyarna i samband med vattenregleringar och utgjorde en förhöjd ersättning för intrånget enligt en äldre vattenlagstiftning. Enligt rennäringslagen (1971:437) har en berörd sameby rätt till ersättning för upplåtelse av jakt, fiske och markarrenden på mark ovan odlingsgränsen och på renbetesfjällen. Vidare har en sameby rätt till intrångsersättning för exempelvis gruvnäring och vindkraft. Enligt 28 § rennäringslagen utgår ersättning om renskötselrätt upphävs och detta medför skada eller olägenhet för renskötseln eller för sådan jakt och sådant fiske som anges i 25 §. Ersättning för skada eller olägenhet som inte drabbar en bestämd person tillfaller till hälften den sameby som berörs av upphävandet och till hälften Samefonden, om inte särskilda skäl finns. Ersättningarna enligt 28 § rennäringslagen kommer således de skadelidande till del genom att tillföras Samefonden och den eller de samebyar som drabbas av intrång. Den del som tillfaller fonden blir ett skydd för den kollektiva folkgruppsrätten, medan den del som tillfaller samebyn tjänar som personlig ersättning för dem som vid skadetillfället driver renskötsel inom en sameby (prop. 1971:51 s. 147). I 16 § rennäringsförordningen (1993:384) föreskrivs att ur Samefonden lämnas i mån av tillgång på medel bidrag för att främja och stödja rennäringen, den samiska kulturen och samiska organisationer. Mot bakgrund av det anförda är utskottet inte berett att föreslå någon åtgärd med anledning av motion 2013/14:MJ202 (SD). Enligt 31 § förordningen (2007:825) med länsstyrelseinstruktion ska det finnas en delegation för rennäringsfrågor, en rennäringsdelegation, inom var och en av länsstyrelserna i , och . I rennäringsdelegationerna ska tre av totalt sju ledamöter vara rennäringsutövare. Utöver rennäringsfrågor fattar rennäringsdelegationerna i samtliga tre län beslut om den övergripande tillämpningen av bestämmelsen i 32 § rennäringslagen om upplåtelser av nyttjanderätter på mark ovanför odlingsgränsen och på renbetesfjällen. I fattar rennäringsdelegationen också enligt inhämtade uppgifter beslut i relativt många enskilda ärenden om upplåtelser av nyttjanderätter, medan detta förekommer mer sällan i de övriga länen. Det förekommer också att yttranden över försäljning och exploatering av mark ovanför odlingsgränsen och på renbetesfjällen beslutas i rennäringsdelegationerna. I praktiken fattar således rennäringsdelegationerna i alla tre länen övergripande beslut om såväl rennäringen i länet som upplåtelser av nyttjanderätter inom kronomark ovanför odlingsgränsen och på renbetesfjällen. Enligt inhämtade uppgifter gör rennäringsdelegationerna det möjligt att ta del av samisk kunskap i frågor som rör rennäringen och att på länsnivå förankra beslut om rennäringen och renbetesområdena hos dem som är rättighetsinnehavare. Utskottet avstyrker med denna redovisning motion 2013/14:MJ203 (SD). Rennäringen och andra näringar Det samiska folket är ett urfolk. Ett grundläggande dokument är FN:s deklaration om urfolks rättigheter, som antogs 2007 (bet. 2012/13:UU15). har genom att ratificera ett antal internationella konventioner förpliktat sig att respektera den samiska folkgruppen som ett urfolk (bet. 2012/13:MJU2). Enligt 1 kap. 2 § regeringsformen ska det samiska folkets och etniska, språkliga och religiösa minoriteters möjligheter att behålla och utveckla ett eget kultur- och samfundsliv främjas. Det innebär att samerna har rätt att bevara och utveckla sin kultur, inklusive sina näringar. Landsbygdsministern anförde i ett svar på interpellation 2012/13:390 om samernas ställning som ursprungsbefolkning att (SD) ställt frågan om han är beredd att omvärdera de renägande samernas status och därmed de speciella privilegier de tilldelats, generellt som ursprungsbefolkning och i synnerhet i de områden där de faktiskt inte alls uppfyller kraven som ställs för att kategoriseras som ursprungsbefolkning. Det finns enligt landsbygdsministern ingen generell eller juridiskt bindande definition av begreppet urfolk. Vad som ofta nämns som faktorer för att identifiera ett urfolk är – ett folk som härstammar från folkgrupper som bodde i ett land eller en region vid tiden för fastställandet av nuvarande statsgränser – att folket helt eller delvis har behållit sina särskilda traditioner, sin kultur, sina språk och institutioner, vilka ofta har en stark länk till de områden och den natur de traditionellt brukat – att det inte utgör den dominerande gruppen i samhället. Det anses däremot inte avgörande att ett urfolk historiskt sett har bott i ett visst område än andra. Inte heller anses det nödvändigt att ett urfolk måste leva och livnära sig på samma sätt som dess förfäder. Forskning tyder på att den samiska kulturen uppstod för ca 2 genom en sammansmältning av flera redan då existerande fångst- och jordbrukarkulturer på . Samerna har sedan fortsatt att leva och verka inom detta område, som är delar av , , och . Det samiska folket har således en lång sammanhängande historisk anknytning till de områden där de bedrivit sin näring och utvecklat sin kultur som går tillbaka till tiden före nationalstatens bildande. Man uppfyller därmed kriterierna för ett urfolk. Detta har även bekräftats av vid ett flertal tillfällen, och det samiska folkets status befästes numera också i regeringsformen. Det samiska folket och dess kultur, som innefattar renskötseln, är en del av vårt gemensamma kulturarv. Rennäringen är en viktig del av det samiska kulturarvet. Staten har ett övergripande ansvar för att främja det samiska folkets möjligheter att behålla och utveckla ett eget kulturliv. Detta framgår av regeringsformen och återspeglar folkrättsliga förpliktelser. Dessutom kan det konstateras, så som gjorts av , att renskötselrätten är en civilrättslig rättighet som tillkommer den samiska befolkningen kollektivt. Renskötselrätten baseras på tidigare markanvändning och uppstod långt innan urfolks rättigheter blev ett begrepp i folkrätten. Det är alltså inte så att samerna skulle ha tilldelats speciella privilegier i fråga om renskötseln med anledning av att de är ett urfolk. Landsbygdsministern ser inga skäl till att omvärdera det samiska folkets status som urfolk. anförde landsbygdsministern i ett svar på interpellation 2012/13:488 att (SD) har frågat honom om han kan se att , som är en statlig myndighet med statliga resurser, flyttar fram de samiska rättigheterna på andra kulturers och näringars bekostnad och vilka konsekvenser det får för enskilda människor, andra kulturer och näringar. undrar också om han är beredd att se över och redovisa vilka konsekvenser har för människor, kulturer och näringar i det som kallar Sápmi och som inte räknas eller räknar sig som samer enligt definition. Slutligen undrar om landsbygdsministern kan tänka sig att ge alla lika villkor och förutsättningar och därför lägga ned . Enligt landsbygdsministern är dessa frågeställningar väldigt lika dem som tog upp i sin förra interpellation då han ifrågasatte samernas ställning som urfolk. Landsbygdsministern känner sig därför manad att upprepa att samerna är och förblir ett urfolk. Han vill också poängtera att samerna har en folkrättslig ställning som folk, vilket bekräftas i regeringsformen, och som ett folk har man rätt att bevara och utveckla sin kultur, inklusive sina näringar, och har också rätt till självbestämmande. Skapandet av är bl.a. ett resultat av den nämnda folkrättsliga principen att ett folk har rätt till självbestämmande. Förenklat innebär detta att , som är det folkvalda organet, har huvudansvaret för och fattar egna beslut i frågor som enbart rör det samiska samhället, såsom rörande den samiska kulturen, och i frågor av intresse för både det samiska och det övriga svenska samhället deltar man i samhällsplaneringen genom olika former av samrådsförfaranden. Detta inflytande innebär att den demokratiska förankringen i beslut som rör samerna stärks. Det är, som även pekar på, viktigt med en lokalt förankrad demokratisk gemenskap. existens utesluter lika lite som och regeringens existens att beslut fattas på regional och lokal nivå i de fall där det är mest ändamålsenligt. Landsbygdsministern finner sammantaget inget skäl att överväga att lägga ned utan avser i stället att fortsätta att verka för att stärka dess ställning som förvaltningsmyndighet och som ett folkvalt organ för det samiska folket. När det gäller systemet för samernas ersättning för rovdjursskador har utskottet redovisat att det övergripande målet för samepolitiken är att verka för en levande samisk kultur byggd på en ekologiskt hållbar rennäring och andra samiska näringar (bet. 2012/13:MJU2). Regeringen ser behovet och vikten av ett levande samiskt kultur- och samhällsliv och en konkurrenskraftig rennäring som ger försörjning på ett långsiktigt ekonomiskt och miljömässigt hållbart sätt i enlighet med de samiska kulturvärdena och traditionell kunskap om brukandet av de biologiska naturresurserna. Politiken ska också bidra till ett starkt och utvecklat samiskt näringsliv med rennäringsföretag som har framtidstro. Utskottet redovisade också att den regionaliserade förvaltningen av rovdjuren – som bl.a. innebär att vissa licens- och skyddsjaktsbeslut numera delegeras till länsstyrelserna – är en viktig del av den svenska rovdjurspolitiken. Delegeringen ska vara baserad på rovdjursstammarnas utveckling i länet. finns rapporter om att det ökade rovdjurstrycket i renskötselområdet, särskilt i vissa samebyar, ger betydande problem för renskötseln. gör bedömningen att rennäringen är den näring som drabbas hårdast av rovdjurens predation sett till antalet angripna djur. har genom att ratificera ett antal internationella konventioner förpliktat sig att respektera den samiska folkgruppen som ett urfolk. För samerna är rennäringen av central betydelse för den samiska kulturens fortlevnad. Jakt – såväl skyddsjakt som annan jakt – är ett av flera medel som behövs för att hantera denna problematik. Det är mot denna bakgrund angeläget att myndigheter särskilt tar hänsyn till risken för skador på renar och att snabba och effektiva skyddsjaktsbeslut prioriteras i renskötselområdet. När det gäller fäbodar har utskottet tidigare redovisat (bet. 2013/14:MJU2) att landsbygdsprogrammet när det gäller miljöersättning för biologisk mångfald och kulturmiljövärden i betesmarker, slåtterängar och våtmarker ska bidra till skötseln av betes- och slåttermarker. Vidare ska den biologiska mångfalden och kulturmiljövärden vid 230 fäbodar bevaras. Utskottet har fått information om att ca 230 fäbodar fick ersättning inom miljöersättningen för betesmarker och slåtterängar i slutet på förra programperioden och att delmålet i miljömålet sattes utifrån det (det var 234 fäbodar 2006). Senaste uppgiften är att 221 fäbodar får ersättning inom miljöersättningen för betesmarker och slåtterängar. Som har nämnts har arealen betesmarker och slåtterängar inom miljöersättningen gått ned, vilket innebär att det jämförelsevis är ganska god måluppfyllelse för just fäbodbruket. Jordbruksministern har i svar på två skriftliga frågor redovisat att det svenska fäbodbruket är en viktig del av vårt kulturarv, och som förvaltare av natur- och kulturmiljövärden är fäbodarna viktiga att bevara (bet. 2011/12:MJU16). Därför innehåller det svenska landsbygdsprogrammet omfattande ersättningar för att kompensera fäbodbrukarna för de insatser som de gör för att bevara dessa värden. Ersättningarna till fäbodbetet har förändrats på ett antal punkter jämfört med tidigare program. Motivet för dessa förändringar är bl.a. att ersättningen i vissa fall har lett till en för hög betesintensitet, vilket kan riskera de biologiska och kulturhistoriska värdena. Till skillnad från tidigare program är ersättningarna till fäbodbetet uppdelade på flera insatser. I stället för att enbart basera ersättningen på antalet djur vid fäboden innehåller de nya ersättningarna också en grundläggande kompensation för alla brukare som bedriver fäbodbruk, oavsett hur många djur de håller vid sin fäbod. Dessutom finns en möjlighet för länsstyrelserna att i sina regionala prioriteringar bevilja ytterligare stöd för angelägna skötselåtgärder vid fäbodarna. Utöver de riktade ersättningarna till fäbodbete finns flera insatser inom landsbygdsprogrammet för att stärka fäbodbruket, såsom investeringsstöd, förädlingsstöd och stöd för kompetensutveckling. De samlade insatserna inom det nya landsbygdsprogrammet – både miljöersättningar och övriga insatser inom programmet – ska bidra till att fäbodbruket i ska kunna fortsätta att utvecklas och bidra till en positiv utveckling på den svenska landsbygden. Jordbruksministern såg därför inte behov av att ytterligare tillföra resurser till fäbodbruket, utöver de kraftfulla satsningar som görs inom landsbygdsprogrammet. Utskottet konstaterar att miljöersättningen för biologisk mångfald och kulturmiljövärden i betesmarker, slåtterängar och våtmarker för fäbodbete och för fäbod i bruk betalas ut med stöd av landsbygdsprogrammet. Härutöver finns inom avsnittet Regionalt prioriterade ersättningar (avsnitt 17.3) ytterligare åtgärder för att särskilt stödja skötsel av fäbodvallar och fäbodskogar. Utskottet avstyrker med denna redovisning motion 2013/14:MJ212 (SD). Miljökvalitetsmålet Storslagen fjällmiljö anger att fjällen ska ha en hög grad av ursprunglighet vad gäller biologisk mångfald, upplevelsevärden samt natur- och kulturvärden. Verksamheter i fjällen ska bedrivas med hänsyn till dessa värden och så att en hållbar utveckling främjas. Särskilt värdefulla områden ska skyddas mot ingrepp och andra störningar. Enligt uppgift från behövs fortsatt renskötsel liksom annan djurhållning för att bevara ett vidsträckt och betespräglat fjällandskap som erbjuder livsmiljöer för många arter. måste rennäringens behov av stora sammanhängande betesområden balanseras mot behovet av anläggningar för bl.a. friluftsliv, naturturism, vindkraft och mineralbrytning. Ökande turism, fler terrängfordon och ökande intresse för exploatering och nyttjande av fjällen riskerar att försvåra för renskötseln, och därmed även den positiva påverkan betet har för den biologiska mångfalden. beslutade regeringen om preciseringar och etappmål i miljömålssystemet. I beslutet anges dels de miljökvalitetsmål som preciseras, dels de beslutade etappmålen, i samtliga fall med hänvisningar till en utförlig redovisning i en bilaga till beslutet (Ds. Enligt uppgift från finns det ingen inbördes prioritering mellan vare sig miljökvalitetsmålen eller dess preciseringar. Miljökvalitetsmålet Storslagen fjällmiljö preciseras så att med målet avses att fjällens värden för rennäringen är bevarade, och fjällens karaktär av betespräglat storslaget landskap med vidsträckta sammanhängande områden är bibehållen. Det innebär att preciseringen som handlar om fjällmiljöers värden för friluftsliv är viktig för att nå målet, liksom den precisering som understryker vikten av fjällens karaktär av betespräglat, storslaget landskap. Preciseringarna för miljökvalitetsmålet Ett rikt odlingslandskap är uppbyggda på samma sätt. Preciseringen för det tidigare nämnda miljökvalitetsmålet Ett rikt odlingslandskap innebär att biologiska värden och kulturmiljövärden i odlingslandskapet som uppkommit genom långvarig traditionsenlig skötsel är bevarade eller förbättrade och att odlingslandskapets värden för friluftslivet är värnade och bibehållna samt tillgängliga för människor. Genom ett beslut gav regeringen i uppdrag att ta fram ett förslag till en strategi för miljökvalitetsmålet Storslagen fjällmiljö med etappmål, styrmedel och åtgärder som ska bidra till att miljökvalitetsmålet Storslagen fjällmiljö nås. Uppdraget ska utföras efter samråd med Miljömålsberedningen, m.fl. myndigheter. I de delar rennäringen berörs ska särskilt samråda med . ska redovisa uppdraget till () . Utskottet avstyrker även motion 2013/14:MJ215 (SD). Motioner som bereds förenklat Utskottets förslag i korthet avslår motionsyrkanden om landsbygdspolitik som tar upp samma eller i huvudsak samma frågor som har behandlat tidigare . Jämför särskilda yttrandena 1 (S), 2 (MP), 3 (SD) och 4 (V).