bet · H101FiU24 · 2014-06-10 00:00:00 — förordade en ränteprognos där räntan låg kvar på t.o.m. tredje kvartalet 2014 för att sedan gradvis höjas till . Flodén förordade en ränteprognos där räntan låg kvar på t.o.m. tredje kvartalet för att därefter snabbt höjas till majoritetens ränteprognos. Reporäntan sänktes till . Ränteprognosen sänktes genom att reporäntan skulle ligga kvar på i ungefär för att därefter höjas långsamt till . Beslutet var enhälligt. Även om medlemmarna i direktionen var eniga om att penningpolitiken skulle fortsätta att vara expansiv var det endast vid det sista mötet som direktionen var helt enig om räntebeslutet och hur expansiv penningpolitiken skulle vara. mål är att KPI-inflationen ska bli . Penningpolitiken ska också stödja målen för den allmänna ekonomiska politiken i syfte att nå en hållbar tillväxt och hög sysselsättning. Detta görs genom att strävar efter att stabilisera produktionen och sysselsättningen runt långsiktigt hållbara utvecklingsbanor. Vice riksbankscheferna förordade vid de övriga mötena lägre räntor och en ännu mer expansiv penningpolitik. Skillnaderna i uppfattningar mellan majoritet och minoritet avspeglar framför allt skillnader i synen på penningpolitikens möjligheter att snabbt minska arbetslösheten och höja inflationen mot inflationsmålet, och penningpolitikens möjligheter att påverka hushållens skuldsättning. I punkterna nedan redovisas några av skillnaderna i ståndpunkter. En majoritet i direktionen ansåg att nivån på skuldsättningen i de svenska hushållen innebar betydande risker för den ekonomiska utvecklingen. Flertalet ledamöter ansåg också att det begränsade utrymmet för hur expansiv penningpolitiken kunde vara . Att det därmed skulle ta att nå inflationsmålet och ett normalt resursutnyttjande bedömde de som en acceptabel kostnad för att minska riskerna för en sämre ekonomisk utveckling längre fram. Några av ledamöterna ansåg dock att penningpolitiken hade alltför liten effekt på skuldsättningen och att kostnaderna för en inflation under målet och ett lågt resursutnyttjande var betydligt större. De menade därför att man inte borde ta hänsyn till hushållens skuldsättning i de penningpolitiska besluten. Eventuella risker med den höga skuldsättningen borde i stället hanteras inom andra politikområden, inom t.ex. den s.k. makrotillsynen. I direktionen diskuterades regeringens beslut att ge huvudansvaret för makrotillsynsverktygen. Innebar beslutet att det inte längre fanns skäl till att väga in skuldsättningen i de penningpolitiska besluten? En majoritet i direktionen menade att man även i fortsättningen måste ta hänsyn till riskerna för finansiella obalanser i räntebesluten, bl.a. av det skälet att nivån på skuldsättningen är viktig för stabiliteten i den övergripande ekonomin och möjligheter att långsiktigt nå inflationsmålet och ett stabilt resursutnyttjande. Diagram 6 Hushållens skuldsättning Procent av disponibel inkomst Trots att sysselsättningen steg låg arbetslösheten kvar kring av arbetskraften. I direktionen var meningarna delade om i vilken utsträckning penningpolitiken kunde bidra till lägre arbetslöshet. En majoritet menade att arbetslösheten var strukturell och att möjligheterna att nå en lägre arbetslöshet med en lägre ränta därmed var små. De byggde det argumentet på att en större andel av de arbetslösa bedömdes stå längre från arbetsmarknaden än tidigare och att en mer expansiv penningpolitik därmed inte skulle få effekt. Några ledamöter ansåg dock att en expansiv penningpolitik var särskilt viktig i detta läge för att öka efterfrågan och öka chanserna för grupper med en svag ställning på arbetsmarknaden att få jobb. Därmed skulle man kunna undvika att arbetslösheten blir kvar på en hög nivå mer långsiktigt, menade minoriteten. En av viktigaste uppgifter är att värna och hålla inflationsmålet. I direktionen diskuterades hur den låga inflationen påverkade inflationsförväntningarna i samhället. Om de långsiktiga förväntningarna blir lägre än målet kan det bli svårare för att nå målet. Några av ledamöterna menade att risken för att det skulle ske talade för att det fanns skäl för att bedriva en mer expansiv penningpolitik och snabbare få upp inflationen mot målet. Flertalet av ledamöterna ansåg dock att det inte fanns några större tecken på att de långsiktiga inflationsförväntningarna var på väg att sjunka alltför mycket under inflationsmålet. Har nått målen för penningpolitiken? mål är att KPI-inflationen ska bli . Penningpolitiken ska också stödja målen för den allmänna ekonomiska politiken att nå en hållbar tillväxt och en hög sysselsättning. Detta görs genom att strävar efter att stabilisera produktionen och sysselsättningen runt långsiktigt hållbara utvecklingsbanor. Som framgår av tabell 1 uppgick KPI-inflationen och KPIF-inflationen till respektive , vilket är ganska rejält under inflationsmålet på . Båda inflationsmåtten underskred målet . över hela utvärderingsperioden uppgick KPI-inflationen och KPIF-inflationen till i genomsnitt respektive , vilket även det är under inflationsmålet. Tabell 2 Inflationen i Att KPI-inflationen hamnade så långt under inflationsmålet berodde, enligt , på att sänkte reporäntan mellan för att möta den statsfinansiella oron i både och euroområdet och nedgången i den internationella konjunkturen. En lägre reporänta sänker hushållens bostadslånekostnader och minskar även inflationen mätt enligt KPI. Att även KPIF-inflationen hamnade en bra bit under inflationsmålet beror enligt på den oväntat svaga konjunktur- och efterfrågeutvecklingen. Till den låga inflationen bidrog också den snabba förstärkningen av kronan och indirekt även överskattning av inflationsutvecklingen och en stor del av 2013. Eftersom penningpolitiken baserades på prognoser som överskattade utfallen av inflationen kan man med facit i hand konstatera att penningpolitiken hade kunnat vara ännu mer expansiv än den faktiskt var, konstaterar i redogörelsen. När man bedömer utfallet av penningpolitiken är det också viktigt att titta på hur inflationsförväntningarna utvecklades. Om allmänheten har förtroende för att ska uppnå inflationsmålet bör allmänhetens förväntningar ligga kring målet. De mätningar som gjordes visar att allmänhetens långsiktiga inflationsförväntningar sjönk något , men att de fortfarande låg relativt nära inflationsmålet. På ett och var förväntningarna lägre, vilket beror på att förväntningarna till stor del återspeglar den aktuella inflationen. Trots den svaga internationella konjunkturen ökade BNP , nästan dubbelt upp mot tillväxten . Tillväxten varierade dock kraftigt , från en svag utveckling till en successiv förbättring . Den främsta drivkraften sett över helåret var hushållskonsumtionen, som steg . Antalet sysselsatta fortsatte att öka . Andelen arbetslösa låg dock kvar på samma nivå som eftersom utbudet av arbetskraft ökade ungefär lika mycket som sysselsättningen. Tabell 3 Produktion och sysselsättning (15–) (15–) –0,2 Arbetslösheten anges som procent av arbetskraften. Ett viktigt sammanfattande mått på den realekonomiska utvecklingen är resursutnyttjandet i ekonomin. Det finns tyvärr inget entydigt mått på resursutnyttjandet, utan använder sig av olika mått och indikatorer för att bedöma utnyttjandet. Måtten på produktionen (BNP-gap och s.k. timgap) visar att resursutnyttjandet var lägre än normalt , dvs. utnyttjandet i ekonomin låg under långsiktigt hållbara nivåer. Ett annat mått på resursutnyttjandet i ekonomin är arbetslösheten och arbetslöshetens långsiktigt hållbara nivå. Var den långsiktiga nivån ligger är osäkert, och den varierar över tiden. I redogörelsen bedömer att den långsiktigt hållbara arbetslösheten ligger i intervallet 5–7,. Den genomsnittliga arbetslösheten i åldersgruppen 15–låg på , vilket innebär att arbetslösheten låg över den långsiktigt hållbara nivån. Under hela utvärderingsperioden låg arbetslösheten i samma åldersgrupp på i genomsnitt , även det högre än den långsiktigt hållbara nivån. Hur bra var prognoser? Som framgår av diagram 7 förutsåg varken eller andra prognosmakare styrkan och uthålligheten i den internationella konjunkturnedgången . överskattade samtliga den svenska BNP-tillväxten . I takt med att avmattningen blev allt tydligare justerades prognoserna ned. låg flertalet prognoser t.o.m. en bra bit under vad som senare blev utfallet . Endast ett fåtal prognosmakare förutsåg den förbättring som kom . Diagram 7 Jämförelse mellan och andra prognosmakares BNP-prognoser I redogörelsen redovisar en jämförelse av träffsäkerheten i BNP-prognoserna 2007–2013. Jämförelsen visar att tillhörde de bättre på att förutse tillväxten , efter och . Som en följd av att prognosmakarna överskattade tillväxten och konjunkturutvecklingen överskattade man dessutom inflationstrycket i den svenska ekonomin. Som framgår av diagram 8 räknade samtliga prognosmakare under större delen av 2012 med att KPI-inflationen skulle bli mellan och . tillhörde dem som hade den högsta prognosen i inledningen av 2012. Banken räknade under nästan med att KPI-inflationen skulle bli 2013. Utfallet blev , dvs. oförändrade priser i genomsnitt. KPIF-inflationen visar samma mönster som KPI-inflationen, även om skillnaden mellan prognoserna och utfallet inte är lika stora. När det gäller träffsäkerheten i KPI-prognoserna –2013 tillhörde de sämsta, tillsammans med och . Det är framför allt en stor prognosmiss som drar ned resultat för perioden –2013. Som en konsekvens av de alltför höga KPI-prognoserna räknade också samtliga prognosmakare under större delen av 2012 med att reporäntan skulle ligga på en högre nivå än den faktiskt gjorde. Även här tillhörde de sämsta bedömarna, bl.a. eftersom de tillhörde dem som hade högst KPI-prognoser. Diagram 8 Jämförelse mellan och andra prognosmakares KPI-prognoser Externa bedömningar av penningpolitiken Nedan sammanfattas Internationella valutafondens (IMF) och bedömningar av den svenska penningpolitiska utvecklingen –2013, i den mån organisationerna har kommenterat penningpolitiken i sina respektive rapporter. IMF konstaterade att den svenska ekonomin hade återhämtat sig kraftigt efter nedgången i samband med finanskrisen, och att uppgången var starkare och snabbare än i många andra länder. KPI-inflationen hade återigen börjat stiga mot inflationsmålet, medan inflationen rensad för räntekostnader fortfarande låg en bit under målet. Pressen uppåt på energi- och råvarupriser motverkas till en del av en starkare krona, menade IMF. Även om arbetslösheten fortfarande var högre än den var innan krisen har kapacitetsutnyttjandet i ekonomin stigit till historiska genomsnittsnivåer, och indikatorer tyder på att sysselsättningen kommer att fortsätta att stiga framöver. Inflationsrisken har ökat. borde därför fortsätta att höja räntan i den takt som banken anger i sina prognoser. Det kunde enligt IMF också finnas anledning att öka takten i räntehöjningarna om råvarupriserna, fastighetspriserna och löneförhandlingarna resulterade i ett stigande inflationstryck. Å andra sidan, om kronan fortsatte att stärkas kunde det finnas anledning för att höja räntan i en långsammare takt än vad banken indikerar i den framtida räntebanan. IMF ansåg att den gällande räntenivån på var lämplig med tanke på den gynnsamma inflationsutvecklingen, det svaga kostnadstrycket och prognoserna om en nedgång i efterfrågan. Den framtida räntebanan kunde dock justeras ned bl.a. med anledning av ett kommande och mer strikt finansiellt regelverk, ansåg IMF. Om priserna på fastighetsmarknaderna återigen började stiga borde man i ökad utsträckning använda makrotillsynsåtgärder som t.ex. lånetak, riskvikter och löptidsbegränsningar för att stävja utvecklingen. IMF uttryckte viss oro över att marknaden hade en annan syn än på den framtida räntebanans utveckling. Detta skulle kunna försämra den penningpolitiska transmissionsmekanismen och underminera förtroendet för . IMF ansåg att borde se över beslutet att publicera en egen räntebana och publicera en räntebana som bygger på s.k. implicita marknadsräntor. IMF ansåg vidare att borde utöka sina analyser och undersökningar av arbetsmarknaden och jämviktsarbetslösheten. borde också öka sina ansträngningar att bygga in finansiella data och finansiella samband i sitt beslutsunderlag. IMF menade också att borde överväga att öka valutareserven för att bygga upp ett skydd mot en mer negativ utveckling i . Riskerna för t.ex. betalningsinställelse i någon europeisk stat och därmed stigande finansiell oro har ökat . IMF konstaterade att KPI-inflationen gått under noll och att den låg en bra bit under inflationsmålet. Anledningen till det svaga inflationstrycket var framför allt räntesänkningar och den starkare kronan, enligt IMF. Den befintliga räntenivån på bedömdes som tillräckligt expansiv för att stödja en kommande återhämtning i ekonomin. Om tillväxten försämrades och inflationen sjönk ännu mer fanns det utrymme för ytterligare räntesänkningar. Att säkerställa den finansiella stabiliteten i den svenska ekonomin var enligt IMF den viktigaste utmaningen för de svenska myndigheterna. Hushållens skuldsättning var fortfarande hög, och det stora svenska banksystemet utgjorde fortfarande en risk för stabiliteten och den ekonomiska utvecklingen. IMF efterlyste en finansiell reformagenda som bl.a. innehöll högre amorteringskrav och högre riskvikter på bolån. IMF efterlyste i det sammanhanget också beslut om den framtida organisationen av den svenska makrotillsynen. På medellång sikt rekommenderade IMF t.ex. minskad avdragsrätt för räntekostnader och en höjd fastighetsskatt. En finansiell reformagenda skulle öka möjligheter att fokusera penningpolitiken mot inflationsutvecklingen och kortsiktig stabilisering av ekonomin. Enligt IMF bidrog upplåning till att öka valutareserven till ökad finansiell stabilitet. När det gäller penningpolitiken ansåg att stora räntesänkningar och andra okonventionella penningpolitiska åtgärder hade bidragit till att dämpa den ekonomiska nedgången. Den svenska ekonomin var nu på uppgång, och hade börjat höja reporäntan och avveckla andra extraordinära åtgärder. Denna process borde enligt fortsätta gradvis, men det fanns fortfarande risker som skulle kunna påverka den hastighet med vilken stramar åt sin politik. Den svenska penningpolitiken var anmärkningsvärt transparent, enligt , och det tjänar på i både goda och dåliga tider. Under krisen har dock förtroendet för ifrågasatts på några punkter. Det var tydligast , då skillnaderna mellan räntebana och marknadens ränteprognoser var stor. Enligt borde fundera på att byta målvariabel i inflationsmålet. Dagens målvariabel KPI innehåller räntekostnader, vilket komplicerar kommunikation med allmänheten och marknaderna. borde, enligt , också ytterligare analysera på vilket sätt förändringar i tillgångspriser och kreditutveckling bör påverka utformningen av penningpolitiken. ansåg också att det institutionella ramverket för det svenska finansiella systemet borde förbättras. Bland annat måste ansvarsförhållandena mellan myndigheterna bli tydligare, och med ansvar måste följa tydliga befogenheter och verktyg. I sin rapport konstaterade att sänkt styrräntan till för att möta den låga inflationen, den svagare ekonomiska aktiviteten och den relativt starka kronan. ansåg dock att borde sänka styrräntan ytterligare om det visar sig att det svaga inflationstrycket och konjunkturnedgången håller i sig. har ett större utrymme än andra centralbanker att lätta på penningpolitiken, enligt . konstaterade också att den svenska inflationen under de senaste 15–20 åren legat något under inflationsmålet på och att detta lett till en diskussion om att penningpolitiken varit för stram och bidragit till en för hög arbetslöshet. ansåg därför att man mer noggrant bör utreda anledningarna till att inflationen ihållande är något lägre än inflationsmålet och vilka effekter det får på den reala ekonomin. ansåg vidare att så snabbt som möjligt borde fastställa olika myndigheters ansvar för finansiell stabilitet och även fortsätta att utveckla olika makrotillsynsåtgärder. Vidare bör ansvariga myndigheter noggrant övervaka bankernas beroende av utländsk finansiering och strama upp bankernas inrapportering av likviditetssituationen. Economic Outlook () ansåg att den svenska tillväxten försvagats, men att aktiviteten i ekonomin gradvis kommer att stiga i takt med att den internationella efterfrågan stiger. För att stödja den utvecklingen borde penningpolitiken även i fortsättningen vara expansiv. ansåg dock att behövde vidta fler åtgärder för att säkra den finansiella stabiliteten och minska de risker som är förknippade med hushållens höga skuldsättning. I motion 2013/14:Fi203 av m.fl. (V) anser motionärerna att det svenska inflationsmålet bör höjas från dagens till . Målvariabeln bör vara ett mått på den underliggande inflationen, inte inflationen mätt enligt konsumentprisindex. Finanskrisen visade att de nuvarande låga inflationsmålen allvarligt begränsade centralbankernas utrymme att kraftfullt stimulera den ekonomiska aktiviteten. Under krisen sänkte centralbankerna snabbt styrräntorna ned mot nollnivån. var det uppenbart att ekonomierna hade behövt ytterligare stimulans. Med ett högre inflationsmål får man en högre fallhöjd i penningpolitiken och utökade möjligheter för centralbankerna att föra en expansiv penningpolitik. Ett högre inflationsmål ger också en större marginal mot en deflationistisk utveckling i ekonomin, dvs. en utveckling med fallande priser (yrkande 2). Motionärerna anser också att dagens inflationsmål bör kompletteras med ett sysselsättningsmål. Sysselsättningsmålet bör dessutom inte vara underordnat inflationsmålet. Sedan inflationsmålet infördes har underskridit inflationsmålet, och den har inte varit särskilt framgångsrik i att stabilisera resursutnyttjandet i den svenska ekonomin. Penningpolitiken har genomgående varit för stram, vilket har fått negativa konsekvenser för sysselsättningen, eftersom realräntorna har varit högre än vad som motiverats av konjunkturläget. För att få penningpolitiken att mer fokusera på den realekonomiska utvecklingen bör man därför införa ett sysselsättningsmål (yrkande 1). Utskottet har granskat penningpolitiken –2013. Granskningen omfattar hela perioden, men med visst fokus på 2013. Utvecklingen har utskottet granskat tidigare i betänkandena /12:FiU24 och 2012/13:FiU24. Utvecklingen under den aktuella utvärderingsperioden kännetecknas av finansiell osäkerhet och upp- och nedgångar i den reala ekonomiska utvecklingen. Tillväxten i den svenska ekonomin har pendlat från en uppgång på 2011 till en uppgång på respektive . Inflationstakten mätt enligt KPI har varierat från till en topp på för att sedan gå ned till nollinflation . har inflationstakten t.o.m. legat på minustal, dvs. fallande priser i genomsnitt. Inflationstakten mätt enligt KPIF (dvs. KPI exklusive effekterna av ränteförändringar) har varit mer jämn , men även den har varierat en del. Som utskottet har framhållit i tidigare utvärderingar ställer den här typen av ekonomiska svängningar stora krav på penningpolitiken och ekonomiska analys. Penningpolitiken bygger i stor utsträckning på prognoser. genomgångar av prognoserna, både i årets och tidigare års redogörelser, visar också att och andra ekonomiska bedömare har haft svårt att förutse den ekonomiska utvecklingen . När det gäller målen för penningpolitiken kan utskottet konstatera följande: Inflationsmålet har inte hållits. har inflationen mätt enligt både KPI och KPIF i genomsnitt legat under inflationsmålet på . uppgick KPI-inflationen till , dvs. Som utskottet visat i de utvärderingar som gjorts efter finanskrisen har inflationen mätt enligt KPI legat under inflationsmålet , med undantag då inflationstakten uppgick till . Detsamma gäller inflationstakten mätt enligt KPIF, med den skillnaden att KPIF-inflationen noterade 2010, men den har i genomsnitt legat övriga år. Resursutnyttjandet i ekonomin har varit svagt och under långsiktigt hållbara nivåer. Olika bedömningar visar att resursutnyttjandet har legat under normala nivåer under hela utvärderingsperioden. utvärderingar visar att resursutnyttjandet har legat under ett normalt utnyttjande under nästan alla år sedan finanskrisen. Med facit i hand tyder detta enligt utskottets mening på att hade kunnat bedriva en något mer expansiv penningpolitik och inledningen av 2013 för att inflationen skulle ha kommit närmare målet och resursutnyttjandet i ekonomin skulle ha blivit högre . Även i förra årets utvärdering av penningpolitiken 2010–2012 (bet. 2012/13:FiU24) drog utskottet slutsatsen att hade kunnat föra en något mer expansiv penningpolitik och kanske avstå från en del av räntehöjningarna för att måluppfyllelsen skulle ha blivit bättre. redogörelser och protokollen från direktionens sammanträden visar att den höga och växande skuldsättningen i hushållssektorn har spelat en på marginalen viktig roll vid räntebesluten. Den höga skuldsättningen har enligt majoriteten i direktionen begränsat utrymmet för en mer expansiv penningpolitik under större delen av utvärderingsperioden. Eftersom detta handlar om risker för finansiell instabilitet och svag ekonomisk utveckling en bra bit in är det enligt utskottets mening svårt att nu utvärdera om räntebesluten och hänsynen till den höga skuldsättningen har varit väl avvägda eller inte. En viktig fråga i sammanhanget, och som diskuteras internationellt, är hur och i vilken utsträckning en centralbank ska ta hänsyn till risker för finansiell instabilitet vid utformningen av penningpolitiken. Utskottet återkommer till den frågan under avsnittet Ny extern utvärdering nedan. beslutade regeringen att lägga huvudansvaret för de s.k. makrotillsynsverktygen hos . inrättades Finansiella stabilitetsrådet med uppgift att diskutera och samråda om finansiell stabilitet och stabilitetsåtgärder. Rådet består av företrädare för regeringen, , och Riksgälden. Förutom ett förberedande möte har rådet haft två möten . Enligt utskottets mening är det viktigt att håller sig informerad om rådets arbete och diskussioner. Utskottet kommer därför att , när rådets arbetsformer har lagts fast och prövats, ta kontakt med rådet för att hitta lämplig form för fastare möten mellan utskottet och rådet. beslutade utskottet att genomföra en extern och oberoende utvärdering av den svenska penningpolitiken. Den första genomfördes av professorerna (2006/07:RFR1 Utvärdering av den svenska penningpolitiken 1995–2005) och den andra av professorerna (2010/11:RFR5 Utvärdering av penningpolitik och arbete med finansiell stabilitet 2005–2010). Utskottet håller just nu på att slutföra förberedelserna för den tredje externa utvärderingen. Utvärderingen ska omfatta perioden –2014 – en period som kännetecknas av följderna efter finanskrisen och en stundtals livlig diskussion om centralbankernas mål, medel och ansvar. Sammanfattningsvis (utvärderingsdirektiven är ännu inte beslutade) ska utvärderingen behandla utformningen av den svenska penningpolitiken 2010–2014, dvs. bedöma om penningpolitiken varit väl avvägd och nått sina mål. I det ingår bl.a. att utifrån erfarenheter och den senaste forskningen även bedöma direktionens beslut att väga in riskerna med den höga skuldsättningen i räntebesluten. Utvärderingen ska också granska och analysera utformningen av inflationsmålet och penningpolitikens andra s.k. sekundära mål. Prognoser över inflationsutvecklingen är en mycket viktig del av det penningpolitiska beslutsunderlaget. Därför ska utvärderingen särskilt granska utfallet av inflationsprognoser och bedöma och analysera prognosmetodik. Utvärderingen, som är ganska unik i ett internationellt perspektiv, ska genomföras och vara klar eller början av 2016. I motion 2013/14:Fi203 (V) föreslås bl.a. att det svenska inflationsmålet höjs och att det införs ett sysselsättningsmål som ska vara likvärdigt inflationsmålet. Den kommande externa utvärderingen av penningpolitiken kommer att behandla de frågeställningar som tas upp i motionen.