bet · H101SoU7 · 2014-02-14 00:00:00 — De har högskoleutbildning och kan ta ett jobb.Det är människor som mår dåligt psykiskt och som kan fungera bra men inte alls bra under andra.Det är människor med intellektuella funktionsnedsättningar som vill ha ett jobb och en lön men som går på daglig verksamhet. Det är människor som helt på egen hand klarar av hur kvalificerade jobb som helst. Det är människor som behöver ständigt stöd för att kunna fungera i ett arbete.Jag tycker att det är viktigt att vi har med dessa perspektiv. I vissa fall handlar det om att få ordning på en ingång för hjälpmedel och att det fungerar bra med information och anpassning på en arbetsplats så att arbetsgivarna inte undviker det hela för att det är krångligt.I andra fall handlar det, som var inne på, om att bygga strukturer för de människor som Arbetsförmedlingen klassar som arbetsoförmögna och som utan sådana strukturer inte kommer att få jobb med lön.När vi träffade hörsel- och dövblindorganisationer berättade de om en kille som jobbar i en stor affär och som inte kunnat delta i personalmöten på för att han inte får någon tolk. Det ska bekostas av arbetsgivaren, vilket gör att han blir dyrare och inte så attraktiv att anställa. Är det något som C vill göra något åt? Det var många frågor på en gång. Jag ska göra mitt bästa för att hinna svara på så många som möjligt.När det gäller den utredning som har kommit tar vi inte ställning till saker innan vi har skickat ut dem på remiss, men det är klart att jag tycker att det förslag som har kommit låter lite speciellt.Det finns möjlighet att lämna remissvar, och det tycker jag att man ska göra i så stor utsträckning som möjligt både när det gäller de saker man inte är nöjd med i utredningen och de saker man är nöjd med. Då får regeringen ett så bra beslutsunderlag som möjligt när förslaget sedan läggs fram för riksdagen.Jag håller med om att funktionsnedsatta inte är en homogen grupp. Det är ett stort problem när vi diskuterar, precis som när vi diskuterar unga och ungdomsarbetslöshet. Det är inte en homogen grupp, utan det ser jätteolika ut. Det gäller inte minst den här gruppen, och därför behöver vi flexibla system som ser till att vi kan hantera detta på olika sätt.Jag tror att vi behöver en helt annan arbetsförmedling. Vi behöver fler arbetsförmedlingar, som ser problemen och människorna utifrån deras individuella villkor och som vet vad som behövs för just den människan och som kan hitta en plats åt den. Där har vi mycket att göra, för den nuvarande Arbetsförmedlingen klarar inte av den situation vi har i dag.Det är alldeles för stort, och det är alldeles för många olika människor med alltför många olika behov, alternativt inga behov alls - människor kan ha problem ändå för att de möter diskriminering i samhället. Jag tror att vi har mycket att göra där.Ett första steg är att se över Arbetsförmedlingen, försöka se individen i systemen och bygga de offentliga systemen efter individen, inte tvärtom. Jag återgår till dem som behöver tolkning. Vi har , som har legat väldigt . Allteftersom tiden går kan man se att regeringens ambitioner bara sjunker.Om man läser i betänkandet ser man att var lite tuffare i sitt interpellationssvar än vad utskottet är. verkar det som att man ska titta lite i nuvarande strukturer och se vad vi kan rätta till här och där. Man verkar dock inte vilja ta ett helhetsgrepp.Tolktjänstfrågan är viktig på alla områden, inte minst när det gäller jobb. Den delen försvann lite i ditt svar, . Ska man vara dyrare att anställa när man är gravt hörselskadad eller döv för att arbetsgivaren ska bekosta tolk? Ska man ställas utanför sådant som händer på arbetsplatsen för att man inte får tolkning på personalträffar och annat? Det verkar inte vara något speciellt bra sätt att ge döva människor möjligheter att få jobb.Det är mycket annat som påverkas också. Man kan säga att tolkning är de dövas och hörselskadades personliga assistans. De behöver ständigt kunna kommunicera med omvärlden inom livets alla områden.Jag ställer mig lite frågande till att man stoppar undan utan att ens skicka ut den på remiss. Man verkar nöja sig med att pilla lite i den här och där. Nöjer du dig med det, ? Jag tackar för replikskiftet.Det är klart att vi behöver ha en tolktjänstgöring som fungerar tillsammans med den reguljära arbetsmarknaden, för det gör att människor kan ta ett arbete som fungerar precis som alla andra arbeten. I slutändan är detta betydligt bättre både för den enskilda människan och för samhället i stort.Jag tycker att det är svårt att uttala mig om det fall du pratar om. Det rör en människa du har träffat men som jag inte har träffat och vars version av saker och ting jag inte har fått höra. Generellt sett är det dock klart att om man ska ha delaktighet i alla delar av samhället förutsätter detta även delaktighet på ett personalmöte, som det var i det här fallet.När det gäller var den inte tillräckligt bra enligt regeringens mening. Man har valt att inte skicka ut den på remiss. Det kändes helt enkelt inte meningsfullt. Då får man laga efter läge och göra de saker man ser är möjliga och aktuella . Där står vi nu.Som du säger, , var något tydligare i sitt interpellationssvar än vad utskottet är i betänkandet. Vi får hoppas att det kommer att vara tydligt framöver också. Jag är egentligen inte så förtjust i rubriken på detta betänkande. Det är viktigt att försöka hålla isär funktionshinder och funktionsnedsättning. Om vi talar om människor, vilket vi i huvudsak ska göra, bör vi använda ordet funktionsnedsättning. Funktionshindret finns inte inuti en person utan i mötet mellan henne och omvärlden.Det handlar om delaktighet och om att vi ser människors olikheter som en tillgång. Hur roligt skulle det vara om alla var stöpta i samma form? Det skulle vara ganska trist och helt enkelt inte fungera.Jag tänker mig att vi människor eller mänskligheten är som ett stort pussel, precis som det pussel jag nu håller i handen. Jag tänker inte kasta ut bitarna. Ett pussel bygger på olikhet och på att alla behövs. Det är inte 7 miljarder bitar i mitt pussel, vilket det egentligen skulle vara, utan betydligt färre. Men så ser jag det: Olikhet är en tillgång, och alla behövs.Funktionsnedsatta kan vi alla bli och särskilt när det gäller sociala sammanhang. Kultur är ett stort riskområde. Ta till exempel gester. För oss i är det självklart att tummen upp betyder att något är bra eller toppen. I ett annat land kan det få en helt annan effekt än vi hade tänkt oss, och missförståndet är ett fatalt faktum. Tummen upp kan nämligen vara en obscen gest i vissa länder, ungefär som att använda ett annat finger här i , vilket vi bör undvika.Det talade språket är ett annat område. När vi inte kan språket är vi definitivt funktionsnedsatta. När vi inte kan språket alls märks det i ett sammanhang.Knepigare blir det när vi kan kommunicera ganska bra med varandra men förstår saker på olika sätt. Man skulle kunna säga att vi nästan pratar samma språk, ungefär som svenskar och danskar. är ju mitt grannland hemma i . Vi förstår varandra ganska bra, utom när det gäller vissa ord som låter exakt lika men har helt olika betydelse. Roligt, till exempel, är samma ord men med helt olika betydelse, och det kan göra att konversationen blir totalt förvirrad. Missförståndet blir större när språken är nästan likadana. Varför säger jag allt det här? Jo, för att visa på att det behövs kunskap för att skapa förståelse och kunna undanröja de hinder som finns för delaktighet. Den kunskapen tror jag behövs på alla nivåer.Herr talman! Ett område där vi borde bli bättre, och som har nämnts tidigare i debatten, är de funktionsnedsattas delaktighet i arbetslivet. Det är positivt att ett enigt arbetsmarknadsutskott har ställt sig bakom ett tillkännagivande om att regeringen ska återkomma med förslag som tar sin utgångspunkt i det som vi brukar kalla . Här finns många bra förslag och vissa delar har genomförts, men det behövs fler insatser. Arbetslösheten är avsevärt högre bland de funktionsnedsatta, och det är inte acceptabelt. Det handlar naturligtvis delvis om attityder. De arbetsplatser som har funktionsnedsatta bland sina medarbetare vittnar ofta om vilken stor tillgång det innebär. Men jag tror också att det behövs genomförande av de förslag som man pekar på i den här utredningen som heter Sänkta trösklar, högt i tak. Det är glädjande att vi tycks ha en politisk enighet om att gå vidare.I har vi av tradition valt olika modeller med incitament till arbetsgivare att anställa personer med funktionsnedsättning. Det handlar om olika former av lönesubventioner för att kompensera den nedsatta arbetsförmågan. I många andra länder, närmare bestämt i 17 länder i , finns det lagstiftad kvotering. Arbetsplatser är alltså skyldiga att ha en bestämd andel personer med funktionsnedsättning bland sina anställda. Andelen varierar mellan och , och i flertalet av dessa länder har man också ett sanktionssystem för arbetsplatser som inte uppfyller kraven. I till exempel har man haft denna lagstiftning ända . Den säger att vid arbetsplatser med mer än 20 anställda ska utgöras av personer med funktionsnedsättning. Man har en progressiv avgiftsskala för arbetsgivare som inte uppfyller lagkraven. Den allmänna inställningen är att kvoteringssystemet bidrar till en mer positiv inställning till personer med funktionsnedsättning. Man upptäcker att arbetsförmågan är större än vad man trodde.Det är dock inte helt enkelt att få en entydig bild av om denna typ av kvotering är en framgångsrik väg, men jag tycker det är intressant att blicka ut och se hur man gör i andra länder. Det är inte säkert att vi är bäst i på allting. Även om vi ligger långt fram på många områden tror jag att vi kan ha en del att lära av andra också.Det kommer en proposition om att bristande tillgänglighet ska utgöra grund för diskriminering. Jag ser fram emot den. Den är efterlängtad, och jag hoppas att vi ska kunna fatta beslut om den ganska snart.LSS innehåller en mängd olika hjälpinsatser, tio stycken närmare bestämt, som har stor betydelse. 30 000 personer har daglig verksamhet, 24 000 personer har boende med särskild service, 20 000 personer har kontaktperson och ca 16 000 personer har personlig assistans.Emellanåt får vi höra att assistansreformen håller på att avvecklas eller åtminstone är hotad och att personer lämnas i sticket. Faktum är att det har skett en ökning av antalet personer och timmar. hade 14 000 personer assistans. var det ungefär 16 000 personer. Även det genomsnittliga antalet timmar har ökat från 105 till ungefär 122. Vi budgeterar mer pengar för den statliga assistansersättningen. Vi drar alltså inte ned på ambitionerna.Vad vi däremot är tydliga med är att vi vill vårda reformen genom att se till att de som har rätt till hjälp också ska få det och att de som inte har rätt till det utan i stället sytematiskt lurar till sig pengar inte ska få det. Vi kommer att vilja fortsätta beivra missbruk av detta på olika sätt.Vi blundar inte för att det finns det som behöver rättas till och göras bättre. Vi har gett ISF i uppdrag att göra en kartläggning för att upprätthålla intentionerna i LSS. Slutredovisning kommer att ske under innevarande år.Sammanfattningsvis händer det en hel del på det här området. Vi som är engagerade, och det är vi många som är, måste ständigt bevaka och se till att följa upp de här frågorna. Det handlar om personer som har resurser men som behöver stöd för att nå delaktighet på många olika områden.Med detta yrkar jag bifall till förslaget i betänkandet. Jag inledde alldeles min replik med att teckna en mening. Förstod du vad jag sade, ? (TALMANNEN:Replikordningen är reglerad i riksdagsordningen så antingen är det en avslutad replik .)Förlåt! Du, , har ingen funktionsnedsättning när det gäller hörsel, men jag gjorde dig definitivt funktionshindrad när jag tecknade till dig. Det är så här väldigt många som är döva har det . När döva är tillsammans eller när döva är omgivna av tecknande personer har de däremot kvar sin funktionsnedsättning, men de har inget funktionshinder.Det är det här som en del av den viktiga vill se till, att personer som är beroende av teckenspråk kan få det på lika villkor i landet och att det inte ska vara så spretigt med så många intressenter som det är i dag.Jag undrar hur du ser på det här. Det är bra att du inser det, . Jag ska ta upp en annan sak om det som vi alla väntar på ska hända . Det handlar om bristande tillgänglighet som diskriminering. Om vi verkligen håller oss till det som hände för var det så att alliansregeringen över huvud taget inte ville gå med på det här. Ni var emot det. Du ser förvånad ut, men så var det. Det här var någonting som drevs igenom i utan ert medgivande, men det är bra att ni nu ser fram emot att propositionen ska komma. Att ni inte ville ha det här över huvud taget, i alla fall inte nu men möjligen sedan, kanske är en av anledningarna till att vi i oppositionen inte har så stora förväntningar.Vet du om KD har drivit den här frågan om bristande tillgänglighet som diskriminering? Är det någonting som finns med i ert partiprogram eller bland era prioriterade frågor? Ja, annars hade vi inte lagt fram en proposition. Den kommer från mitt partis departement, , där har flera ministrar.Det är självklart att har en aktiv roll när det gäller att lägga den här typen av proposition.Vi har arbetat med frågorna, och kommer det en proposition. Jag ser fram emot att se exakt vad den innehåller. Jag misstänker att kanske känner att det är han som är ansvarig minister när det gäller diskrimineringslagstiftningen.Jag skulle vilja ställa samma fråga som till de andra när det gäller ersättningsutredningen för personer som har fyllt 65. Ska de särbehandlas i fråga om att bara få grundbeloppet? Det är bra om vi kan få bort den frågan ur debatten. Den har skapat jättemycket oro hos personer som är berörda av detta. Det kan jag se på att jag redan har fått en massa reaktioner på utredningen, trots att den är så ny. Det är jättebra med . Det var yrkande som gick igenom i arbetsmarknadsutskottet. Vi tackar för att vi kunde trycka på i frågan.Du talade om kvoteringen i . Är det en fråga som KD driver som politisk linje här i eller var det bara en utblick? Det kan vara intressant att veta.Du gör sedan en blandning när det gäller personlig assistans som jag är lite allergisk mot vid det här laget, det vill säga att man pratar om människor som får många timmar och att många har fått fler timmar. Ja, det finns människor som har stora behov och som får mer assistans vid omprövningarna. Det innebär dock inte att de som drabbas av den striktare bedömningen av grundläggande behov inte förlorar sin statliga assistans. Jag tycker att det är bra med en tydlighet när det gäller det. Det innebär inte heller att de har för mycket assistans. Det handlar om integritetsfrågor som kläderna närmast kroppen, maten till munnen eller att tvätta kroppen så att man kommer nära känsliga delar, inte om att de behöver mindre än förut. Men de riskerar att få betydligt mindre än förut, eller mindre flexibel hjälp. Det vore bra om vi rensade lite i debatten och talade om det som det handlar om. Är du kritisk mot hur man bedömer de grundläggande behoven eller inte? Är KD det? Det var flera olika frågor.Jag gjorde en utblick och redogjorde lite för hur man har det i andra länder i när det gäller funktionsnedsattas möjlighet att få tillträde till arbetsmarknaden. Jag tycker att det är ganska spännande att se hur man gör. I många länder har man den kvoteringen. Jag har inte tagit ställning till om jag ska driva och förespråka det i . Generellt sett tycker jag att den modell vi har haft i med olika incitament, uppmuntran och stöd är att föredra; man har en frivillighet. Det borde vara en bättre och framkomligare väg, men vi har de facto en arbetslöshet, ett utanförskap, som är avsevärt högre bland de funktionsnedsatta. Om vi inte kommer vidare, om vi inte får några genomslag, är jag absolut beredd att titta närmare på om modellen med kvotering för att få in personer på arbetsmarknaden skulle kunna vara något som vi kan tillämpa även i . Det är jag inte främmande för. Det finns saker som vi kan ta till oss av och lära oss av i andra länder.Assistansersättningsutredningen presenterades , . Spontant känns det inte som en jättebra idé att ha diskrimineringen, som det faktiskt är fråga om, för personer som har kommit över en viss ålder. Men jag vill inte föregripa det. Den ska remissbehandlas och tittas närmare på. Min spontana reaktion var att det inte kändes särskilt bra. Jag har också fått reaktioner på det, och vi kommer alltså att titta närmare på det.Du kom sedan in på assistansbehovsbedömningsinstrument. Jag har varit tydlig med att det inte alls känns bra med den typen av integritetskränkande bedömningar som har gjorts. Man använder tidtagarur för att kontrollera hur olika behov tar. Det har jag tagit avstånd från. Det är positivt att nästan alla reagerar på det här med dem som har fyllt 65. När det gäller personlig assistans är det bra att vara tydlig med att ingen är för fusk, kriminalitet och allt sådant - förutom de som genomför det för att tjäna pengar på det, så att säga. Alla partier är emot, och hela Funktionshinderrörelsen är emot.Däremot handlade frågan jag ställde till dig egentligen inte om bedömningsinstrumentet. Det är bra att du och KD är kritiska mot det; vi kanske kan vara med och förändra det och trycka på för en bättre helhetssyn. Frågan handlade om bedömningarna som görs av de fem grundläggande behoven och som leder till statlig personlig assistans. Om man inte får statlig personlig assistans åker man till kommunerna. Då kan man få hemtjänst eller personlig assistans i kommunen, men insatserna man får i kommunerna är betydligt mindre likvärdiga. Det kan inte minst påverka möjligheterna att få jobb eller, för dem som jobbar, att kunna jobba.I den striktare bedömningen som görs nu räknas det inte som grundläggande behov om det gäller ytterkläder, vantar och annat. Det räknas inte heller som grundläggande behov om det handlar om att dela maten på tallriken, att laga maten och ställa fram maten om du kan föra gaffeln till munnen själv. Människor som har ett lika stort behov i timmar åker då ut från den statliga assistansen. Det är intressant att få veta om KD är kritiska mot den striktare bedömningen, eller tycker man att det är en riktig och rätt bedömning? generaldirektör sade när han var i utskottet att den är helt okej och att den lever upp till det som var meningen med LSS och assistansen, nämligen att kunna leva som alla andra. Det är viktigt att det görs en bedömning som är så korrekt som möjligt utifrån den enskilde individen. Det är klart att man då ibland skulle önska att det gjordes en mer schabloniserad bedömning. ska man väga det emot att individer är olika - vilket vi alla har betonat här. Det måste på något sätt göras en individuell bedömning av behovet.Jag vill verkligen betona att vi behöver komma bort från tänkandet med att sitta och bedöma med tidtagarur och i stället kanske använder ett blocktänkande när vi bedömer behovet. Det är inga lätta frågor när det gäller att balansera mellan att göra en rättvis, korrekt och rättssäker bedömning av den enskilde individens behov som man inte har en integritetskränkande bedömning. Det är en svår balansgång.Jag ser också fram emot bättre utbildning av dem som sysslar med frågorna så att bedömningen blir gjord på ett bra och korrekt sätt och framför allt att det blir ett bemötande som upplevs som bra av den som ska bli bedömd. Innan jag började i jobbade jag just som personlig assistent. Jag har alltså fått möjlighet att se mitt arbete möjliggöra för andra att vara delaktiga i samhället. Jag har fått se hur personer har utvecklats och hur de har gjort framsteg tack vare personlig assistans. Jag har också fått se precis det omvända, situationer där personer har stannat i utveckling och passiviserats på grund av att de har fått minskat antal timmar. Assistenterna skyndar i stället på arbetet, och i stället för att låta sin brukare äta själv, klä sig själv och göra momenten själv gör man det åt dem. I stället för att vara en hjälpande hand passiviserar man och vårdar. Jag har alltså sett båda delarna.Jag har lagt en hel del motioner i betänkandet men tänkte kanske framför allt beröra just behovsbedömningen av personlig assistans. Jag ska dessutom göra något som jag inte direkt brukar göra och berätta en enskild historia ur verkligheten.Tänk er in i situationen att som ung, blivande förstagångsmamma födseln få veta att ditt barn inte är fullt friskt, att det till och med svävar mellan liv och död. När den mest livshotande tiden har passerat får du nästa besked: Barnet får med största sannolikhet inte ens uppleva sin tioårsdag. Som förälder kämpar man såklart och tar sig igenom detta. Man tar sig igenom alla sjukhusbesök, man tar sig igenom alla operationer, tårar och all förtvivlan.Som förälder ändras livet alltid när man skaffar barn och kanske ännu mer om man får ett barn som är funktionsnedsatt. All ens vakna tid ägnas åt att mer eller mindre vårda barnet. Klockan ställs på ringning mitt för att under stora protester se till att inget toalettbesök missas, i hopp om att slippa bädda rent eller ta en stor dust om att duscha mitt . Operationerna avlöser varandra lika tätt som läkarmissarna, och man har att kämpa mot myndigheter för att få hjälp.När barnet mot alla odds fyller 20 och familjen utökats utbetalas inte längre det vårdnadsbidrag som möjliggör barnets enda chans till ett så normalt liv som möjligt. Föräldern kan alltså inte längre stanna hemma. Då kommer nästa tunga bakslag, inte bara ekonomiskt utan också psykiskt och fysiskt. Det handlar om en förälder som agerat vårdare till sitt eget barn, som är mentalt och fysiskt i upplösningstillstånd och som, om det inte vore för barnens skull, egentligen hellre hade lämnat in.Föräldrarna får ingen hjälp med personlig assistans av den enkla anledning som många redan berört, att man ser strikt på de grundläggande behoven. Det gäller hygien, måltider, att klä av och på sig själv och att kommunicera. I det här fallet kan barnet, som vi hört tidigare, själv stoppa maten i munnen efter uppmaning. Att barnet inte har förmåga att inhandla, tillaga, duka fram eller ens känna hunger spelar ingen roll. Att barnet efter uppmaning själv kan sköta sin personliga hygien, men inte gör det så noga, inte gör det självmant och förmodligen aldrig själv ens skulle komma på tanken att duscha spelar inte heller någon roll. Att klä av och på sig sker också under uppmaning, kläder som någon annan valt, inhandlat och lagt fram. Att barnet inte själv kan tyda signaler om att frysa eller vara för varm och själv inte kan avgöra om hon ska ta av eller på sig spelar ingen roll.När det gäller att kommunicera är det svårt att bedöma. I det aktuella fallet kan barnet kommunicera. Hon svarar precis vad hon tror att du förväntar dig att höra. En ledande fråga kan få henne att svara i princip vad som helst. Ställer du frågan: Är du hungrig? blir svaret ja. Ställer du frågan: Du är väl inte redan hungrig? blir svaret nej. Är det att kunna kommunicera? Det är alltid svårt att bedöma.Barnet gör ingenting utan att bli uppmanat. Det har till och med hänt att barnet suttit kvar i skolbussen för att chauffören glömt att säga till henne att stiga av. Chauffören har dessutom glömt att titta efter om hon suttit kvar när han parkerat bussen i garaget, låst och gått hem. Barnet sitter snällt kvar för att ingen har sagt något annat åt henne.Jag skulle kunna fortsätta, men jag tror att ni förstår vad jag vill komma fram till. Detta är alltså taget ur verkligheten i 2014.Jag vill med det här egentligen inte lägga fokus på föräldrarnas situation, utan det handlar om en förälders kamp för att barnet ska vara delaktigt i samhället och ha det så bra som möjligt. Sådana situationer påverkar hela familjen och hur föräldrarna ska orka hålla samman familjen.