· H101UbU19 · 2014-06-04 11:12:34 — Jag skulle vilja säga att det är en ganska betydande börda som våra lärare efter den här propositionen inte kommer att behöva arbeta med. Sedan har vi delen att man så fort man har varit rädd för att någon inte ska uppnå kunskapsresultaten har satt sig för att skriva åtgärdsprogram. I de underlag vi har ser vi att ett antal åtgärdsprogram skrivs och att det läggs ned en enorm arbetsbörda på detta där det kanske inte skulle behövas. Där ser jag att propositionen ger stöd för att den bördan inte ska behöva fortgå. Det är en del i en minskad arbetsbörda.Det är dock fortfarande rektorernas ansvar att ta detta. Där vill vi trycka på att det är professionen som ska ha ansvaret, inte politikerna. Jag uppfattar inte fullt ut vad fråga består av, men jag förstår så mycket som att hon är orolig över att den proposition vi diskuterar inte ska ge den tydlighet hon önskar.Man kan väl konstatera att det finns en rad olika delar i detta. Jag som har upprättat ett antal åtgärdsprogram kan konstatera att den dubbla bördan, alltså att man har skrivit saker både i de individuella utvecklingsplanerna och i åtgärdsprogrammen, nu försvinner. Jag skulle vilja säga att det är en ganska betydande börda som våra lärare efter den här propositionen inte kommer att behöva arbeta med. Sedan har vi delen att man så fort man har varit rädd för att någon inte ska uppnå kunskapsresultaten har satt sig för att skriva åtgärdsprogram. I de underlag vi har ser vi att ett antal åtgärdsprogram skrivs och att det läggs ned en enorm arbetsbörda på detta där det kanske inte skulle behövas. Där ser jag att propositionen ger stöd för att den bördan inte ska behöva fortgå. Det är en del i en minskad arbetsbörda.Det är dock fortfarande rektorernas ansvar att ta detta. Där vill vi trycka på att det är professionen som ska ha ansvaret, inte politikerna. När det gäller IUP och åtgärdsprogram sade jag att jag tycker att det var helt okej. När det gäller stöd och särskilt stöd är jag dock fortfarande tveksam.Det var just professionen jag skulle komma till i mitt andra inlägg. Det är något också starkt poängterar. Det är ju därför vi vill att läraren ska ha ordinationsrätt när det gäller elever i behov av särskilt stöd. Jag har också jobbat med åtgärdsprogram, , och jag ser att det är många blivande lärare som går ut på praktik och får i uppdrag att skriva åtgärdsprogram under praktiken. De ska vara med om det med sina mentorer. Sedan kommer de tillbaka till utbildningen och säger: Nja, det gick inte så bra, för min lärare sade att jag inte fick skriva det. Det kunde nämligen föra med sig kostnader eller skillnader i organisation; det kunde helt enkelt föra med sig pengar eller jobb. Därför var det många lärare som uttryckte att de inte skriver det som behövs, eftersom rektorn har sista ordet. Då är det ingen idé. Det här tycker jag är en springande punkt när det gäller åtgärdsprogrammen: Det måste vara läraren som har rätt att ordinera. Det är nämligen läraren som är närmast eleven, och det är läraren som ser behoven. Det är lärarens professionalitet man ska lita på. Det är därför väldigt starkt vill ha en ordinationsrätt. Hur ser du på ordinationsrätt i förhållande till professionalitet, ? När det gäller IUP och åtgärdsprogram sade jag att jag tycker att det var helt okej. När det gäller stöd och särskilt stöd är jag dock fortfarande tveksam.Det var just professionen jag skulle komma till i mitt andra inlägg. Det är något också starkt poängterar. Det är ju därför vi vill att läraren ska ha ordinationsrätt när det gäller elever i behov av särskilt stöd. Jag har också jobbat med åtgärdsprogram, , och jag ser att det är många blivande lärare som går ut på praktik och får i uppdrag att skriva åtgärdsprogram under praktiken. De ska vara med om det med sina mentorer. Sedan kommer de tillbaka till utbildningen och säger: Nja, det gick inte så bra, för min lärare sade att jag inte fick skriva det. Det kunde nämligen föra med sig kostnader eller skillnader i organisation; det kunde helt enkelt föra med sig pengar eller jobb. Därför var det många lärare som uttryckte att de inte skriver det som behövs, eftersom rektorn har sista ordet. Då är det ingen idé. Det här tycker jag är en springande punkt när det gäller åtgärdsprogrammen: Det måste vara läraren som har rätt att ordinera. Det är nämligen läraren som är närmast eleven, och det är läraren som ser behoven. Det är lärarens professionalitet man ska lita på. Det är därför väldigt starkt vill ha en ordinationsrätt. Hur ser du på ordinationsrätt i förhållande till professionalitet, ? Ja, här står två lärare och debatterar detta. Det är inte svårt att understryka att både du och jag anser att det är professionen som ska ha det avgörande inflytandet över detta, . Där är det så att rektorn naturligtvis vilar på lärarens bedömning. Inte sällan är det nämligen läraren som avgör och slår larm om att ett åtgärdsprogram behöver skrivas. Här ser jag inte det problem pekar på, alltså att man på något sätt får indikationer från sin rektor på att man inte ska skriva det som uppenbarligen skulle behövas. Det kommer man inte till rätta med på det här viset, utan där måste vi från politikens sida slå fast att elevernas behov ska styra. Detta står mycket tydligt i de styrdokument vi har att förlita oss på. Om en elev eller vårdnadshavare därefter anser att åtgärdsprogrammet inte uppfyller kraven i skollagen kan det faktiskt anmälas till . Här finns också möjlighet att anmäla till Skolinspektionen. På det sättet bedömer vi alltså att det i den svenska skolan finns möjligheter att överklaga och på det viset få en undersökning om man anser att man inte har fått ett korrekt åtgärdsprogram. Ja, här står två lärare och debatterar detta. Det är inte svårt att understryka att både du och jag anser att det är professionen som ska ha det avgörande inflytandet över detta, . Där är det så att rektorn naturligtvis vilar på lärarens bedömning. Inte sällan är det nämligen läraren som avgör och slår larm om att ett åtgärdsprogram behöver skrivas. Här ser jag inte det problem pekar på, alltså att man på något sätt får indikationer från sin rektor på att man inte ska skriva det som uppenbarligen skulle behövas. Det kommer man inte till rätta med på det här viset, utan där måste vi från politikens sida slå fast att elevernas behov ska styra. Detta står mycket tydligt i de styrdokument vi har att förlita oss på. Om en elev eller vårdnadshavare därefter anser att åtgärdsprogrammet inte uppfyller kraven i skollagen kan det faktiskt anmälas till . Här finns också möjlighet att anmäla till Skolinspektionen. På det sättet bedömer vi alltså att det i den svenska skolan finns möjligheter att överklaga och på det viset få en undersökning om man anser att man inte har fått ett korrekt åtgärdsprogram. Tid är nog faktiskt det enda som är helt rättvist fördelat eftersom vi alla har lika många minuter per dag - även om det ibland kan upplevas som att man över huvud taget inte hinner det man hade tänkt göra. I de många samtalen med lärare runt om i landet var temat just detta: De har så fullt upp att göra med allt annat att de inte hinner göra det de en gång brann för och utbildade sig till, det vill säga vara lärare. Det var då den stora frågan sattes i rullning. Vad kan vi från politiskt håll göra för att rensa bort administration samt förenkla och förtydliga regelverk, så att elevens rätt till en god och likvärdig utbildning säkerställs som vi befriar lärartid?Regeringens förslag till ändringar i skollagen syftar just till att förtydliga reglerna om stöd och särskilt stöd samt till att förenkla lärarnas arbete med åtgärdsprogram och annan dokumentation. Det är ett bra steg på vägen, men jag tror inte att vi är framme. Jag tror att vi kommer att behöva göra ytterligare mer. Bestämmelserna om åtgärdsprogram ändras nu så att det blir tydligt att det är de behov av stöd som eleven har som ska dokumenteras. Det blir också tydligt när och av vem programmet ska utvärderas samt att man inte längre behöver duplicera uppgifterna i två olika planer, det vill säga både i åtgärdsprogrammet och i den skriftliga individuella utvecklingsplanen. Här har det varit ett dubbelarbete för lärarna; det är helt uppenbart.Det har även varit otydligt vad "stöd" och "särskilt stöd" är, vilket redan har debatterats. Det har inneburit att det också där har varit upplagt för extraarbete, eftersom stöd, det vill säga anpassningar som kan behövas för en elev, inte kräver samma dokumentation som särskilt stöd. Särskilt stöd är sådant som särskilda undervisningsgrupper, enskild undervisning och elevassistent, och det kommer att kräva individuella åtgärdsprogram. Det kommer också att finnas kvar oavsett om det begärs eller inte av eleven eller vårdnadshavarna. Det är som en säkerhet från statens sida - samhället lämnar ingen efter sig, utan de som behöver stöd ska få det.Som en liten personlig anekdot kan jag berätta att stöd, extraanpassning, särskilt stöd, åtgärdsprogram, individuella program och så vidare var ett sammelsurium för mig till , då en till mig närstående ung man hade börjat i årskurs 1 på gymnasiet. Denne unge man hade enkelt kunnat glida igenom bara genom att vara där och snacka sig fram. när han kom till gymnasiet mötte han helt plötsligt en annan värld. Det gick inte längre att snacka sig fram, och plötsligt var uppgifterna inte koordinerade mellan lärare. Man förväntades leverera skrivningar , och man förväntades dessutom - hör och häpna - plugga efter skoltid. Eleven tappade boll efter boll, och snart hade han ett helt bollhav av missade tentor och inlämningar runt omkring sig. Självklart tärde det på honom. Föräldrar, lärare, rektor och eleven kallades till ett möte, och ett gediget detektivarbete sattes i gång. Vad behövde just den här enskilda eleven för att kunna klara av sin skolgång och nå sin maxpotential? Svaret blev stöd och anpassning i form av handgriplig hjälp med att planera skolgången. Det handlade om extra tydliga veckoscheman som visade exakt var han skulle vara, vad som skulle göras och vad som skulle lämnas in till vem samt vem som skulle stötta honom. Extralektioner sattes in för att han skulle kunna hämta igen de bollar han missat på vägen. Allra viktigast var dock handledning i studieteknik. För en som aldrig har behövt göra en läxa är det inte så enkelt att bara plugga. Detta var stöd, extra anpassningar och åtgärdsprogram i praktiken. Allt dokumenterades på längden och tvären med ansvariga, möten och kontrollpunkter i överflöd. Den unge mannen är nu uppe på banan igen, och jag är övertygad om att det extra stöd och de anpassningar han fick insatta kommer att göra att han inte bara klarar sig in på högskolan utan faktiskt också kommer att veta hur man studerar där. Det finns tusentals och åter tusentals liknande solskenshistorier i det svenska skolsystemet. Jag är glad att det gjordes tydligt och korrekt, men jag är ledsen att det skedde så sent - det vi nu ser är att åtgärder som dessa ska sättas in tidigare. Tyvärr fick berättelsen ytterligare en verklighetsförankring i och med att läraren gick in i den berömda väggen och blev långtidssjukskriven på kuppen. Hade det varit hade hon åtminstone inte behövt ha samma dokumentationskrav som för den elev som är i behov av särskilt stöd. Det hade varit tydligare och enklare för alla, och det hade uppenbarligen bidragit till att göra papperstid till lärartid för denna lärare.Eftersom jag i går återigen hörde detta vill jag förtydliga: Att åtgärdsprogrammen tas bort betyder inte att det särskilda stödet tas bort. När lärarna redan vet vad som gäller för att eleverna ska få stöd är det viktigare att lärarna fokuserar på att ge det stödet, i stället för att skriva detaljerade planer om det stöd som borde ges.I förslagen finns också ett förtydligande om att elever som behöver det skyndsamt ska ges stöd inom ramen för den ordinarie undervisningen. Det är inte ett krav att eleven ska ha en diagnos för att få stöd, även om jag är fullständigt medveten om att vissa kommuner hänvisar till detta som ett sätt att ta sig ur det hela. Det stämmer inte. I de fallen finns överklagandemöjligheterna kvar, på samma sätt som , för den förälder som vill överklaga elevens otillräckliga särskilda stöd.Folkpartiets bedömning är att det flyttar fokus från formerna för dokumentation till det stöd som eleverna behöver.Min eminenta kollega har redan tagit upp betydelsen av speciallärarutbildningen. Det är ett kapitel som har varit sorgligt eftersatt men som återinfördes . Vi ser att det finns ett ytterst stort behov av speciallärare. får de möjlighet att komma in på skolorna.I och med detta betänkande hoppas jag att det kommer att ges mer tid för undervisning och mindre tid för pappersarbete. Men vi följer detta noga, som sagt, och det är helt klart att vi behöver göra fler reformer.Jag yrkar bifall till förslaget i betänkandet och avslag på reservationerna. Tid är nog faktiskt det enda som är helt rättvist fördelat eftersom vi alla har lika många minuter per dag - även om det ibland kan upplevas som att man över huvud taget inte hinner det man hade tänkt göra. I de många samtalen med lärare runt om i landet var temat just detta: De har så fullt upp att göra med allt annat att de inte hinner göra det de en gång brann för och utbildade sig till, det vill säga vara lärare. Det var då den stora frågan sattes i rullning. Vad kan vi från politiskt håll göra för att rensa bort administration samt förenkla och förtydliga regelverk, så att elevens rätt till en god och likvärdig utbildning säkerställs som vi befriar lärartid?Regeringens förslag till ändringar i skollagen syftar just till att förtydliga reglerna om stöd och särskilt stöd samt till att förenkla lärarnas arbete med åtgärdsprogram och annan dokumentation. Det är ett bra steg på vägen, men jag tror inte att vi är framme. Jag tror att vi kommer att behöva göra ytterligare mer. Bestämmelserna om åtgärdsprogram ändras nu så att det blir tydligt att det är de behov av stöd som eleven har som ska dokumenteras. Det blir också tydligt när och av vem programmet ska utvärderas samt att man inte längre behöver duplicera uppgifterna i två olika planer, det vill säga både i åtgärdsprogrammet och i den skriftliga individuella utvecklingsplanen. Här har det varit ett dubbelarbete för lärarna; det är helt uppenbart.Det har även varit otydligt vad "stöd" och "särskilt stöd" är, vilket redan har debatterats. Det har inneburit att det också där har varit upplagt för extraarbete, eftersom stöd, det vill säga anpassningar som kan behövas för en elev, inte kräver samma dokumentation som särskilt stöd. Särskilt stöd är sådant som särskilda undervisningsgrupper, enskild undervisning och elevassistent, och det kommer att kräva individuella åtgärdsprogram. Det kommer också att finnas kvar oavsett om det begärs eller inte av eleven eller vårdnadshavarna. Det är som en säkerhet från statens sida - samhället lämnar ingen efter sig, utan de som behöver stöd ska få det.Som en liten personlig anekdot kan jag berätta att stöd, extraanpassning, särskilt stöd, åtgärdsprogram, individuella program och så vidare var ett sammelsurium för mig till , då en till mig närstående ung man hade börjat i årskurs 1 på gymnasiet. Denne unge man hade enkelt kunnat glida igenom bara genom att vara där och snacka sig fram. när han kom till gymnasiet mötte han helt plötsligt en annan värld. Det gick inte längre att snacka sig fram, och plötsligt var uppgifterna inte koordinerade mellan lärare. Man förväntades leverera skrivningar , och man förväntades dessutom - hör och häpna - plugga efter skoltid. Eleven tappade boll efter boll, och snart hade han ett helt bollhav av missade tentor och inlämningar runt omkring sig. Självklart tärde det på honom. Föräldrar, lärare, rektor och eleven kallades till ett möte, och ett gediget detektivarbete sattes i gång. Vad behövde just den här enskilda eleven för att kunna klara av sin skolgång och nå sin maxpotential? Svaret blev stöd och anpassning i form av handgriplig hjälp med att planera skolgången. Det handlade om extra tydliga veckoscheman som visade exakt var han skulle vara, vad som skulle göras och vad som skulle lämnas in till vem samt vem som skulle stötta honom. Extralektioner sattes in för att han skulle kunna hämta igen de bollar han missat på vägen. Allra viktigast var dock handledning i studieteknik. För en som aldrig har behövt göra en läxa är det inte så enkelt att bara plugga. Detta var stöd, extra anpassningar och åtgärdsprogram i praktiken. Allt dokumenterades på längden och tvären med ansvariga, möten och kontrollpunkter i överflöd. Den unge mannen är nu uppe på banan igen, och jag är övertygad om att det extra stöd och de anpassningar han fick insatta kommer att göra att han inte bara klarar sig in på högskolan utan faktiskt också kommer att veta hur man studerar där. Det finns tusentals och åter tusentals liknande solskenshistorier i det svenska skolsystemet. Jag är glad att det gjordes tydligt och korrekt, men jag är ledsen att det skedde så sent - det vi nu ser är att åtgärder som dessa ska sättas in tidigare. Tyvärr fick berättelsen ytterligare en verklighetsförankring i och med att läraren gick in i den berömda väggen och blev långtidssjukskriven på kuppen. Hade det varit hade hon åtminstone inte behövt ha samma dokumentationskrav som för den elev som är i behov av särskilt stöd. Det hade varit tydligare och enklare för alla, och det hade uppenbarligen bidragit till att göra papperstid till lärartid för denna lärare.Eftersom jag i går återigen hörde detta vill jag förtydliga: Att åtgärdsprogrammen tas bort betyder inte att det särskilda stödet tas bort. När lärarna redan vet vad som gäller för att eleverna ska få stöd är det viktigare att lärarna fokuserar på att ge det stödet, i stället för att skriva detaljerade planer om det stöd som borde ges.I förslagen finns också ett förtydligande om att elever som behöver det skyndsamt ska ges stöd inom ramen för den ordinarie undervisningen. Det är inte ett krav att eleven ska ha en diagnos för att få stöd, även om jag är fullständigt medveten om att vissa kommuner hänvisar till detta som ett sätt att ta sig ur det hela. Det stämmer inte. I de fallen finns överklagandemöjligheterna kvar, på samma sätt som , för den förälder som vill överklaga elevens otillräckliga särskilda stöd.Folkpartiets bedömning är att det flyttar fokus från formerna för dokumentation till det stöd som eleverna behöver.Min eminenta kollega har redan tagit upp betydelsen av speciallärarutbildningen. Det är ett kapitel som har varit sorgligt eftersatt men som återinfördes . Vi ser att det finns ett ytterst stort behov av speciallärare. får de möjlighet att komma in på skolorna.I och med detta betänkande hoppas jag att det kommer att ges mer tid för undervisning och mindre tid för pappersarbete. Men vi följer detta noga, som sagt, och det är helt klart att vi behöver göra fler reformer.Jag yrkar bifall till förslaget i betänkandet och avslag på reservationerna. Jag ska läsa upp en kort grej: "Eleven vantrivs i skolan, har svårt att fungera i gruppen, har ett utåtagerande beteende eller drar sig undan. "Behöver den eleven stöd eller särskilt stöd? Jag ska läsa upp en kort grej: "Eleven vantrivs i skolan, har svårt att fungera i gruppen, har ett utåtagerande beteende eller drar sig undan. "Behöver den eleven stöd eller särskilt stöd? Jag hoppas att en välutbildad lärare med sin legitimation är fullständigt kapabel att bedöma vilka insatser som behövs, till exempel i samråd med rektor och i samråd med elevvården. Jag hoppas att en välutbildad lärare med sin legitimation är fullständigt kapabel att bedöma vilka insatser som behövs, till exempel i samråd med rektor och i samråd med elevvården. Med det här vill jag egentligen bara belysa svårigheten att avgöra om det behövs stöd eller särskilt stöd.Skolväsendets överklagandenämnd, som jag har tagit citatet från, har bedömt detta som särskilt stöd. Jag läser innantill: "Andra tecken på att en elev har behov av särskilt stöd kan vara att eleven vantrivs i skolan, har svårt att fungera i gruppen, har ett utåtagerande beteende eller drar sig undan. "Med det här vill jag påvisa att det inte är så lätt. Jag tycker inte att den skrivning som finns gör det lättare.Som jag har sagt tror jag att det är bra att man skiljer på åtgärdsprogram och IUP. Det har varit dubbelt, och det har varit helt onödigt.Någonting som oroar mig är däremot detta med dokumentation och stöd. Det är självklart att stödet är viktigt, och det är det som är slutprodukten. Men att inte ha dokumentation innan ser jag som en brist. Det är ju verkligen det som är rättssäkert, mycket mer än att "bara" ge stödet. Det ska vara dokumentation, och förälder och elev ska ges möjlighet att diskutera stöd och problem. Ger man bara stödet är risken väldigt stor att dokumentationen försvinner. Är det okej att plocka bort så mycket av den? Med det här vill jag egentligen bara belysa svårigheten att avgöra om det behövs stöd eller särskilt stöd.Skolväsendets överklagandenämnd, som jag har tagit citatet från, har bedömt detta som särskilt stöd. Jag läser innantill: "Andra tecken på att en elev har behov av särskilt stöd kan vara att eleven vantrivs i skolan, har svårt att fungera i gruppen, har ett utåtagerande beteende eller drar sig undan. "Med det här vill jag påvisa att det inte är så lätt. Jag tycker inte att den skrivning som finns gör det lättare.Som jag har sagt tror jag att det är bra att man skiljer på åtgärdsprogram och IUP. Det har varit dubbelt, och det har varit helt onödigt.Någonting som oroar mig är däremot detta med dokumentation och stöd. Det är självklart att stödet är viktigt, och det är det som är slutprodukten. Men att inte ha dokumentation innan ser jag som en brist. Det är ju verkligen det som är rättssäkert, mycket mer än att "bara" ge stödet. Det ska vara dokumentation, och förälder och elev ska ges möjlighet att diskutera stöd och problem. Ger man bara stödet är risken väldigt stor att dokumentationen försvinner. Är det okej att plocka bort så mycket av den? Jag tror att vi alla är överens om att vad lärarna behöver är mer frilagd tid för undervisning. I och med detta förslag går vi in och rensar där vi anser att man kan ta bort dubbel administration men behålla rättssäkerheten och likvärdigheten för eleverna.Jag är också helt övertygad om, som jag sade i mitt anförande, att vi kommer att behöva göra mer inom detta område. Det är helt klart. Det gläder mig att Socialdemokraterna ställer sig bakom det här och anser att man bör överväga om de individuella utvecklingsplanerna helt ska slopas. Det är den hårdaste kritiken mot detta. Jag tror att vi är helt överens där. Vi måste fortsätta att följa denna fråga.Men jag ställer mig väldigt frågande till ställningstagande. Man tycker att det är ett sammelsurium , men man vill inte göra någonting åt det. Där ställer jag mig väldigt frågande, som sagt.Med detta förslag hoppas jag att vi har kommit en bit på vägen. Jag tycker att det är avsevärt mycket tydligare vad som är stöd och vad som är särskilt stöd. Men jag lämnar åt professionen att sitta ned och diskutera i de fall där de anser att det är en avvägningsfråga. Det kommer det alltid att vara. Detta kommer alltid att vara en bedömningsfråga. Det är precis likadant som på många andra områden där stöd behöver ges i olika former. Oavsett om det är på skolområdet eller inom omsorgen är det en bedömningsfråga.Vad vi som politiker kan göra är att skapa ett så tydligt regelverk som möjligt. Sedan måste vi se till att ha många fler välutbildade lärare i skolan, naturligtvis, som har detta som sitt kunskapsområde. Jag kommer aldrig att kunna konkurrera med dem om denna kunskap. Jag tror att vi alla är överens om att vad lärarna behöver är mer frilagd tid för undervisning.