bet · H201FöU6 · 2014-12-15 00:00:00 — omkommer fortfarande ett stort antal människor i bränder, och samverkande demografiska faktorer indikerar att kan vara på väg mot ett ökat antal bränder och ett ökat antal omkomna i brand. Regeringen anser att brandskyddsarbetet, inom ramen för den rådande ansvarsfördelningen och de gällande ekonomiska ramarna, bör utvecklas i takt med den övriga samhällsutvecklingen. Brandskyddsarbetet bör i större utsträckning utgå från enskildas förutsättningar och behov av skydd. Bränder kan också utgöra ett hot mot samhällets robusthet och funktionalitet. Det är därför viktigt att säkerställa att ett bra brandskyddsarbete även bedrivs inom samhällsviktig Även i kulturhistoriska miljöer, där bränder kan förstöra oersätt- liga värden, är det angeläget att ha ett bra brandskyddsarbete. Regeringen anger vidare att inom ramen för den nationella strategin för stärkt brandskydd har den nationella samverkansgruppen för brandskyddsfrå- gor, som samordnas av MSB, bedrivit en mängd aktiviteter för att ge stöd till Regeringen bedömer att arbetet med den nationella strategin stöder och driver på brandskyddsarbetet. bedöms möjliggöra att arbetet fortsätter och utvecklas. har bl.a. i bred samverkan inlett en långsiktig nationell informationskampanj (Aktiv mot brand) i syfte att öka människors kunskap och motivera dem att ta ett aktivt ansvar för det egna brandskyddet. Utskottet är fortsatt positivt till den nationella strategi och vision för att stärka brandskyddet som MSB har tagit fram på regeringens uppdrag. Att ingen ska omkomma eller skadas allvarligt till följd av brand är en viktig ledstjärna då står inför flera utmaningar som påverkar arbetet med skydd mot olyckor, däribland brandskyddsarbetet. Ett bra brandskydd består av flera olika delar och bygger på att alla parter, både ägare och användare av t.ex. en byggnad, tar ansvar för det. För att säkerställa att samtliga delar i brandskyddet fungerar anser utskottet att det behövs ett systematiskt brandskyddsarbete som går ut på att både förebygga bränder och minska konsekvenserna vid sådana. Här är ökad samverkan mellan MSB, länsstyrelserna och kommunerna inom det övergripande området skydd mot olyckor viktigt. Utskottet instämmer med regeringen i att arbetet fortsatt bör utvecklas i takt med den övriga samhällsutvecklingen, inom ramen för den rådande ansvarsfördelningen och de gällande ekonomiska ramarna. Utskottet ser inte något behov av att vidta åtgärder med anledning av de av motionärerna föreslagna ändringarna i gällande ordning vad avser brandvarnare, inte heller beträffande döva och hörselskadades behov. Ut- skottet bedömer att information till den enskilda medborgaren måste komplettera den befintliga lagstiftningen och att den långsiktiga nationella på ett bra sätt kan bidra till att öka kunskapsnivån hos enskilda och få dem att ta ett ökat ansvar för det egna skyddet mot bränder, t.ex. genom att ha en fungerande brandvarnare. Utskottet konstaterar sammanfattningsvis att den gällande ordningen och det pågående arbetet i många viktiga avseenden tillgodoser motionärernas huvudsakliga syften och vill därför inte föreslå några ytterligare åtgärder från sida på området. Jämställdhet och mångfald inom Utskottets förslag i korthet avslår motionsyrkanden om jämställdhet och mångfald inom . Utskottet anser bl.a. att beaktandet av jämställdhets- och mångfaldsaspekter när det gäller rekrytering är en viktig principfråga. Jämför reservation 2 (SD). och (båda SD) anför i motion 2014/15:1109 yrkandena 6, 7 och 8 att de fysiska kraven vid brandkårsantagningen ska höjas för båda könen till männens tidigare nivå, att inte ska tillåtas bedriva s.k. positiv särbehandling eller kvotering genom att anta mindre kvalificerade till respektive utbildning endast för att de är av ett visst kön eller har invandrarbakgrund, och att sådan praxis inte heller ska få ske i val mellan två sökande med lika kvalifikationer, samt att inte ska tillåtas bedriva riktade kampanjer i syfte att rekrytera personer från minoritetsgrupper eller av ett visst kön. I betänkande 2013/14:FöU11 behandlade utskottet frågan om jämställdhet och mångfald inom där man delade regeringens syn på att dessa aspekter måste tas i beaktande för att ska återspegla samhället fullt ut och därmed kunna stärka sin kompetens. Utmaningarna att utforma adekvata lämplighetstester, vilket påtalats av Myndigheten för samhällsskydd och beredskap (MSB), noterades. Utskottet ansåg att den vidare behandlingen av ett genomfört regeringsuppdrag inte borde föregripas och att det därmed inte fanns något behov av ytterligare åtgärder från sida . I proposition 2013/14:144 konstaterade regeringen att antalet kvinnor och antalet män med annan bakgrund än nordisk, och särskilt med utomeuropeisk bakgrund, är få inom den kommunala räddningstjänsten. Detta stärker bilden av att räddningstjänsten alltjämt är en relativt sluten och homogen miljö. MSB har på regeringens uppdrag redovisat vilka åtgärder som vidtagits för att öka jämställdheten och mångfalden inom den kommunala räddningstjänsten (Fö2011/1697/SSK). Myndigheten har tagit fram ett femårigt handlingsprogram med åtgärder för ökad jämställdhet och mångfald inom denna räddningstjänst. Bland annat har myndigheten redovisat att de fysiska kraven i många fall är utslagsgivande i rekryteringen till den kommunala räddningstjänsten, att rekryteringskraven varierar mellan kommuner och att det finns kommuner som har så höga krav att i princip inga kvinnor klarar dem. myndigheten drar är att det finns behov av att ta fram rekryteringskrav där fysiska krav är en av flera lika viktiga kompetenser för yrket. Regeringen ansåg vidare i samma proposition att räddningstjänstens sam- mansättning vad gäller kön och etnisk bakgrund behöver utvecklas i takt med samhällets sammansättning och i möjligaste mån återspegla samhället. jämn könsfördelning och mångfald inom den kommunala räddningstjänsten bör eftersträvas för att stärka kompetensen inom denna. Det har betydelse inte minst för att stärka allmänhetens tilltro till organisationen och verksamheten. MSB bör fortsätta arbetet för ökad jämställdhet och mångfald i det kommunala Regeringen bedömde vidare att utbildning och rekrytering till den kommunala räddningstjänsten är av central betydelse för att uppnå en som speglar samhället i fråga om jämställdhet och Standardiserade lämplighetstester för antagning till utbildning och rekrytering till yrket skulle kunna underlätta rekrytering av underrepresente- Regeringen gav på grundval av detta MSB i uppdrag (Fö2013/2057/SSK) att analysera och redovisa förutsättningarna för att använda lämplighetstester med fortsatt höga kompetenskrav för antagningen till den grundläggande ut- bildningen och att arbeta med skydd mot olyckor för att, så långt möjligt, sä- kerställa att de som antas har förutsättningar för att arbeta bl.a. inom den kom- Uppdraget genomfördes i samverkan med Totalförsvarets rekryteringsmyndighet. I redovisningen, som presentera- des , uttrycker MSB att jämställdhet och mångfald inom räddningstjänst är en viktig angelägenhet för många aktörer i samhället, vilket ytterst leder till att verksamheten får förtroende hos allmänheten och att den MSB har sedan den bildades i upp- drag att främja utvecklingen av jämställdhet och mångfald inom den kommu- Myndigheten har utifrån uppdraget låtit genomföra en stor bredd av aktiviteter, vilka bl.a. innefattar kunskapsutveckling inom områ- det genom forskning, stöd till kommunala räddningstjänster till egen utveck- ling, regionala jämställdhets- och mångfaldsutvecklare och satsning på före- gångsexempel genom projektet ”Brandstation för alla”. I fråga om antalet kvinnor i den kommunala räddningstjänsten har dessa ökat från 182 (på både hel- och deltid) 2002 till 707 2013. en bidragande anledning till detta är införandet av utbildning i skydd mot Utbildning i skydd mot olyckor är en tvåårig utbildning som bl.a. syftar till yrkesverksamhet som brandman (främst på heltid) i arbetar ca 5 000 personer som brandmän och befäl på heltid i den kommunala räddningstjänsten, och ytterligare ca 10 500 personer arbetar på deltid som räddningstjänstpersonal i beredskap. MSB har med anledning av det nämnda uppdraget studerat de tillgängliga medel med vilka lämplighet kan prövas och värderas. mit till slutsatsen att en prövning och värdering av lämplighet för antagning till utbildning i skydd mot olyckor är problematisk, med anledning av dels utbildningens bredd, dels att det empiriska underlaget är bristfälligt när det gäller vilka krav som yrket är behäftat med utöver de medicinska och fysiska krav som är fastställda av genom AFS 2007:7. MSB är av meningen i sin uppdragsrapportering att lämplighetstester inte kan utformas med hög validitet och reliabilitet utan vidare studier. MSB bedömer också effekten av tillämpningen av lämplighetstester som osäker vad gäller jämställdhet och mångfald, och att detta därför behöver beaktas närmare. I sammanhanget bör också den kostnad (ca 5–) som lämplighetstester innebär vägas mot den effekt som de kan förväntas ha. Regeringen redogör i budgetpropositionen (prop. 2014/15:1, utg.omr. 6) att MSB:s syn att det behövs fler studier om hur ändamålsenliga lämplighetstester kan utformas och tillämpas gör att frågan behöver utredas vidare. I sammanhanget kan nämnas att MSB:s finansiering av regionala jämställdhetsutvecklare inom räddningstjänsten avslutades /15 för att utvärderas, i enlighet med tidigare planering. MSB:s handlingsprogram för ökad jämställdhet och mångfald i det kommunala säkerhetsarbetet har pågått –2014. är handlingsprogrammet slutfört och arbetet fortsätter i annan form, framför allt genom ett nybildat nationellt nätverk för jämställda räddningstjänster (), vilket MSB kommer att ge stöd till. Utskottet anser, i likhet med regeringen, att jämställdhets- och mångfaldsaspekter i måste beaktas för att denna ska kunna återspegla samhället fullt ut och därmed kunna stärka sin kompetens och möjlighet att bedriva verksamhet. Liksom i betänkande 2012/13:FöU14 om Försvarsmakten kan utskottet konstatera att det är en självklarhet att båda kvinnor och män ska utgöra en naturlig rekryteringsbas för . Det är sålunda viktigt att även arbetar med att säkra sin långsiktiga kompetensförsörjning genom att försöka rekrytera och behålla kvinnor och personer med olika bakgrund, med lämplig kompetens. Utskottet anser inte att uppföljningen av det genomförda regeringsuppdraget om lämplighetstester och den kommande utvärderingen av MSB:s bedrivna arbete på området bör föregripas. Det finns därmed inte något behov av ytterligare åtgärder på området från sida. Samtliga motionsyrkanden avstyrks därmed. Svenskt-finskt samarbete på räddningstjänstområdet Utskottets förslag i korthet avslår motionsyrkanden om ett svenskt-finskt samarbete på räddningstjänstområdet. Utskottet hänvisar bl.a. till pågående nordiskt utvecklingssamarbete och rådande praxis inom det nordiska räddningstjänstsamarbetet. Jämför reservation 3 (SD). (M) föreslår i motion 2014/15:1946 yrkandena 1 och 2 att regeringen bör låta finska befäl kunna leda en räddningstjänstinsats i samt överväga att inleda samtal med den om att tillåta svenska befäl att leda en räddningstjänstinsats i . Motionären anser att för flera kommuner i gränsområdet är det mer rationellt och tryggare för medborgarna att skapa avtal där den räddningstjänst som befinner sig närmast en ort också har det huvudsakliga ansvaret för en insats, oavsett på vilken sida av gränsen som orten ligger. Detta kräver dock att båda länderna ändrar sitt regelverk så att en räddningstjänstinsats kan få ledas av ett befäl från respektive land, oavsett på vilken sida av gränsen som insatsen behövs. Frågan om att ge och ta emot utländskt bistånd vid katastrofinsatser regleras i 9 kap. lagen (2003:778) om skydd mot olyckor, förkortad LSO, och i 8 och 9 §§ förordningen (2008:1002) med instruktion för Myndigheten för samhällsskydd och beredskap. Den senares roll är dock inte relevant i detta sammanhang. Enligt LSO gäller att regeringen, en kommun eller en statlig myndighet som ansvarar för räddningstjänst får i den utsträckning som följer av överenskommelser som ingått med , , eller , begära bistånd från eller lämna bistånd till utländska myndigheter vid räddningstjänstinsatser. Enligt ramavtalet för det nordiska räddningstjänstsamarbetet (Nordred) avser avtalet samarbete över de avtalsslutande staternas territorialgränser i syfte att vid olyckshändelser och överhängande fara för olyckshändelser hindra eller begränsa skador på människor, egendom eller miljön. Staterna ska i sin nationella lagstiftning och andra bestämmelser så långt möjligt undanröja hinder för ett sådant samarbete (artikel 1). Enligt artikel 3 i avtalet har den hjälpsökande statens myndigheter det fulla ansvaret för ledningen av insatsen på olycksplatsen med undantag för sådan olycksplats som är belägen inom annan avtalsslutande parts territorium. Personal från den hjälpande staten står till förfogande under ledning av det egna befälet och tjänstgör i den hjälpsökande staten i enlighet med de tjänstgöringsbestämmelser som gäller i den egna staten. Enligt avtalet måste en räddningsstyrka från ett nordiskt land som verkar i under egen arbetsledning ledas av en svensk räddningsledare. Detta kan dock göras på distans enligt praxis, t.ex. genom att räddningsledaren kommunicerar med räddningsstyrkan via radio. Den hjälpande staten har rätt till ersättning av den hjälpsökande staten för kostnaderna för sina åtgärder, i den mån dessa är att hänföra till det lämnade biståndet (artikel 4). Utskottet konstaterade i betänkande 2012/13:FöU8 att det redan inom ramen för rådande räddningstjänstavtal med de nordiska grannländerna är möjligt att i förväg systematisera den gränsöverskridande samverkan. Därmed föreligger inga legala hinder som behöver medföra en tidsfördröjning eller hindra en effektiv samverkan vid en räddningstjänstinsats i ett grannland. Utskottet vidhöll sin tidigare uppfattning att ett ökat nordiskt samarbete är värdefullt och att delar av motionen är tillgodosedda genom den nuvarande ordningen. Utskottet såg också positivt på att regeringen i budgetpropositionen aviserade att frågor om att utveckla det nordiska räddningstjänstsamarbetet fortsatt skulle behandlas under det svenska ordförandeskapet i det nordiska Hagasamarbetet . Mot denna bakgrund såg utskottet inga skäl att föreslå någon åtgärd från med anledning av motionen, som därför avstyrktes. Utskottet hade tidigare behandlat frågan om ledning av räddningstjänstinsats i ett grannland vid ett flertal tillfällen, senast var i betänkande 2010/11:FöU2. Utskottet ansåg då, i likhet med motionären, att ett ökat nordiskt samarbete är värdefullt och fann att delar av motionen var tillgodosedda varför motionsyrkandena avstyrktes. I betänkandet anfördes bl.a. att det förekommer ett omfattande regionalt och framför allt lokalt samarbete mellan gränskommuner inom ramen för det nordiska räddningstjänstavtalet Nordred. Avtalet ger en kommun möjlighet att begära hjälp från grannlandet, vilket också görs regelbundet i vissa områden, bl.a. i just gränstrakterna mellan och . En finsk räddningsstyrka under egen arbetsledning måste då ytterst ledas av en svensk räddningsledare. Detta kan dock göras på distans, t.ex. genom att räddningsledaren kommunicerar med räddningsstyrkan via radio. Samma metodik används för övrigt även vid insatser inom . Vad gäller frågan om befäl framhöll utskottet i samband med den tidigare behandlingen av frågan att man inte bör blanda ihop arbetsledarbegreppet med räddningsledarbegreppet. En räddningsledare har en särskild status i lagstiftningen då det knyts vissa starka maktbefogenheter till rollen. Räddningsledaren kan t.ex. besluta om ingrepp i annans rätt och ta ut personer med tjänsteplikt till räddningsinsatsen. Räddningsledaren beslutar också när insatsen är avslutad, när samhällets skyldighet att utföra en räddningsinsats anses som avkla- Av bl.a. dessa skäl ställs det vissa särskilda behörighetskrav på den som ska vara räddningsledare. I betänkande 2013/14:FöU11 tog utskottet upp nordiskt samarbete på ett mer övergripande plan och konstaterade att det nordiska samarbetet på krisbe- redskapsområdet till största delen bygger på förmågan att samordna och ge- mensamt kunna ta till vara och använda nationella förmågor och resurser. skottet ansåg att det nordiska Hagasamarbetet fått nytt momentum i och med den s.k. II-deklarationen och utvecklingen med att stärka erfarenhets- och kunskapsutbytet mellan länderna, stärka arbetet med att förebygga och begränsa konsekvenserna av samhällskriser, utveckla möjligheter till gemen- sam kapacitetsuppbyggnad och insats samt stärka förmågan att agera både operativt och politiskt i olika internationella sammanhang. Utskottet hänvisade till den nordiska samverkansanalys som då pre- senterats och som är tänkt att resultera i ett planeringssystem för nordiskt be- redskapssamarbete samt en konkret och målinriktad handlingsplan för fortsatt Prioritering ska enligt denna analys ske av samarbetsområden som (1) bidrar till ett utan gränser genom att ta bort olika gränshinder som försvårar gemensamma insatser eller ömsesidigt stöd vid katastrofer, (2) bidrar till att reducera sårbarheter av olika typer, särskilt sådana med gränsöverskri- dande effekter, (3) bidrar till att höja den gemensamma förmågan, (4) bidrar till kostnadseffektivitet genom storskalighet/kompetensfördelning mellan län- derna och (5) bidrar till större gemensam kraft i och i internationella Utskottet välkomnade denna utveckling och såg likt Försvarsbered- ningen stora möjligheter till ett än mer fördjupat nordiskt samarbete. MSB:s redovisade uppdrag att analysera och redovisa hur de praktiska för- utsättningarna för stöd mellan de nordiska staterna vid kriser och allvarliga händelser i fredstid kan utvecklas på grundval av den nordiska solidaritetsför- klaringen och nationella åtgärder till följd av europeiska riktlinjer för värd- landsstöd visar också på det närmande mellan de nordiska länderna som kon- tinuerligt utvecklas, menade utskottet. Samverkan är betydelsefull både på den nationella- och internationella nivån anser regeringen i budgetpropositionen (prop. 2014/15:1, utg.omr. och uttrycker att man ytterligare vill utveckla det nordiska samarbetet inom krisberedskapen inom ramen för Hagasamarbetet. till förmågan att möta gränsöverskridande hot, möjliggör utbyten av kunskap och erfarenheter, och förbättrar förmågan att solidariskt ta emot och ge stöd vid allvarliga händelser och kriser. Regeringen hänvisar i propositionen till den nordiska solidaritetsförkla- ringen där möjligheten till hjälp i händelse av att ett nordiskt land drabbas av en katastrof tillkännagivits. Om ett land drabbas av en omfattande kris och det egna landets resurser inte skulle räcka till, är det viktigt att det finns etablerade strukturer och rutiner för hur man tar emot internationellt stöd. De nordiska länderna har vid ett möte i , inom ramen för Hagasamarbetet, enats om att den nordiska förmågan till stöd mellan länderna ska stärkas genom en fortsatt samordnad utveckling av förmågan till värdlandsstöd och genom att stärka förmågan att genomföra samordnade räddningsinsatser. Länderna ska bl.a. gemensamt etablera moduler för krishantering för att öka förmågan att hantera kriser och stärka möjligheterna för gemensamma nordiska insatser. Modulerna ska dels kunna användas om de nordiska länderna drabbas av en katastrof, dels om ett annat land drabbas av en katastrof, bl.a. inom ramen för EU:s civilskyddsmekanism. Utvecklingen av en sådan gemensam nordisk resurs, en modul för räddning under förhållanden med kraftig kyla (Nordic Cold Condition Unit), har påbörjats. Som möjliga utvecklingsområden inom samarbetet avser att lyfta frågan om gemensamma resurser för medicinsk evakuering och för skogsbrandsläckning. Arbetet sker inom ramen för tillgängliga resurser. Utskottet välkomnar det ökade nordiska samarbetet , både inom krisberedskapen och det försvarspolitiska området, och ser liksom Försvarsberedningen stora möjligheter till ett än mer fördjupat nordiskt samarbete på en rad områden i linje med den nordiska solidaritetsförklaringen . Då det nordiska samarbetet på krisberedskapsområdet till största delen bygger på förmågan att samordna och gemensamt kunna ta till vara och använda nationella förmågor och resurser välkomnas i detta sammanhang särskilt det arbete som bedrivs utifrån den s.k. Hagadeklarationen. Utvecklingen med att stärka erfarenhets- och kunskapsutbytet mellan länderna, stärka arbetet med att förebygga och begränsa konsekvenserna av samhällskriser, utveckla möjligheter till gemensam kapacitetsuppbyggnad och insats samt stärka förmågan att agera både operativt och politiskt i olika internationella sammanhang ses av utskottet som mycket värdefull. Resultatet av det planeringssystem för nordiskt beredskapssamarbete som aviserats samt en konkret och målinriktad handlingsplan för fortsatt utveckling emotses av utskottet. Utvecklingen av det nordiska räddningstjänstsamarbetet (Nordred) bör ses i detta sammanhang. Utskottet konstaterar, i likhet med betänkande 2012/13:FöU8, att det redan inom ramen för rådande räddningstjänstavtal med de nordiska grannländerna är möjligt att i förväg systematisera den gränsöverskridande samverkan. Därmed föreligger inga rättsliga hinder som behöver medföra en tidsfördröjning eller hindra en effektiv samverkan vid en räddningstjänstinsats i ett grannland. Utskottet anser sammantaget att pågående arbete och rådande praxis inom Nordred för gränsöverskridande räddningstjänst medför att motionärens intentioner i de aktuella yrkandena är tillgodosedda och att motionen därför inte bör bifallas av . Särskild utredning om alarmeringstjänsten Utskottets förslag i korthet tillkännager för regeringen som sin mening vad utskottet anför om att regeringen bör tillsätta en särskild utredning med uppgift att lämna förslag till hur en sammanhållen myndighet för alarmeringstjänsten bör organiseras. Utskottet hänvisar bl.a. till möjligheterna att förbättra samverkan som skäl för sitt ställningstagande. Därmed bifalls ett motionsyrkande om en sådan utredning. I motion 2014/15:2841 yrkande 7 föreslår m.fl. (FP, M, C, KD) att regeringen bör tillsätta en särskild utredning som närmare ska se över hur en sammanhållen myndighet för alarmeringstjänsten bör organiseras, särskilt utifrån hur de framtida gränsdragningarna mellan olika aktörer ska fungera. Alarmeringstjänsten är en central samhällsfunktion som garanterar medborgarna snabb tillgång till samhällets räddningstjänst, anför motionärerna. För att alarmeringstjänsten ska fungera krävs att varje enskild del fungerar och att det finns en samordnande funktion som tar ansvar för helheten. Alliansen föreslår därför att alarmeringstjänsten bör vara samordnad inom en myndighet i enlighet med . Genom att samla ansvaret hos en myndighet förbättras möjligheterna till samverkan med alla delarna i larmkedjan och likabehandling över hela landet. Den nuvarande ordningen för samordning av alarmeringsförhållandena lades fast genom beslut av att bilda ett för staten, kommuner och landsting gemensamt alarmeringsbolag (prop. 1972: 129, : 20, rskr 1972: 329). Bildandet av bolaget, då kallat , innebar en sammanslagning av statens SOS-tjänst som införts och de av kommuner och landsting bildade länsalarmeringscentralerna. bytte bolaget namn till och bolaget blev mer uttalat ett affärsdrivande bolag. tecknades ett alarmeringsavtal mellan staten och bolaget som reglerade SOS-tjänsten, dvs. mottagning och förmedling av larm på nödnummer 112 (tidigare 90 000). Efter dessa beslut om förändringar av SOS Alarms verksamhet har inga förändringar av de grundläggande alarmeringsförhållandena eller SOS Alarm AB:s verksamhet genomförts på initiativ av regeringen eller (betänkande En myndighet för alarmering, SOU 2013:33).