bet · H101UU12 · 2014-05-19 00:00:00 — På svenskt håll tillkom 1997 en ny SRHR-strategi som omfattade alla de här åtgärderna, inklusive mödravård, frågan om säkra aborter, ungdomshälsa, hiv och aids som då hade dykt upp, åtgärder mot kvinnlig könsstympning och så vidare. Man hade alltså ett betydligt bredare grepp på utvecklingen . Det fortsatte med en ny politik som var ännu mer grundad i mänskliga rättigheter. Det kom nya fokus på hbt-frågor, prostitution och människohandel. Jag tycker att man kan dela in de här frågorna i kontroversiella och mindre kontroversiella frågor. Till den senare gruppen hör mödra- och barnavård. I stort sett hör även tillgång till preventivmedel dit. insatser mot detta tror jag är särskilt verksamma jämfört med tidigare. De flesta länder och människor accepterar detta utan större svårighet. Men sedan har vi åtgärder som av olika skäl är mer kontroversiella i många länder: ungdomars reproduktiva hälsa, i synnerhet naturligtvis för dem som inte är gifta, mäns och pojkars roll, det könsrelaterade våldet, som i många länder inte erkänns vara något större problem, och slutligen aborter och hbtq, som vi alla vet är synnerligen kontroversiella frågor. Om vi då ser tillbaka på det svenska biståndet under de här 50 åren kan vi konstatera att var en pionjär för det tidiga biståndet, med de förtecken som fanns . blev det konflikter och en högre grad av passivitet från svensk sida och i det svenska biståndet, innan det vaknade upp igen med nya förtecken, i stort sett omkring tiden för ICPD och . Det blev plötsligt viktigt med fokus på rättigheter, jämställdhet och den enskilda människans och individens roll. Jag lämnar denna historik med en fråga till er som är beslutsfattare . Hur ska vi bygga på historien, och vilken ska roll vara ? Ordföranden: Det är en stor och viktig fråga, som vi får återkomma till. får äntra talarstolen. Det är jätteimponerande att vi håller tiden! , : Jag tänkte göra några korta nedslag bland de många förhandlingar som pågick då jag var stationerad på den svenska FN-delegationen i 2000–2005. Vad jag framför allt vill försöka visa är hur försökte driva SRHR-frågor i så många forum och förhandlingar som möjligt för att inte svagare skrivningar om SRHR skulle dyka upp i någon resolution som vi sedan skulle få svårt att ta avstånd från. Jag vill också visa att vi försökte engagera ett brett stöd för SRHR från olika länder, så att det inte skulle bli en så kallad nord–syd-fråga, och att samarbetet med civilsamhällesorganisationer var ett enormt stöd . När jag kom till höll självaste millenniedeklarationen på att slutförhandlas. Den skulle sammanfatta alla FN-konferenser , inklusive om befolkningsfrågor. Millenniedeklarationen kom att hyllas som fullständigt unik i och med att den sedan operationaliserades i de numera världsberömda millennieutvecklingsmålen. hade FN kunnat fatta sig så kort som i åtta mål. Men för svensk del stod det klart att vi hade önskat mer på rättighetsfronten, särskilt inom SRHR. Nästa batalj kom att utspela sig under förhandlingarna om det första toppmötet någonsin i FN om hiv och aids. Då var ordförande i , och vi förhandlade för EU. Vi förhandlade om allt från rubriker på rundabordsdiskussionerna till hur hiv-positiva skulle tillåtas resa in i . Vi förhandlade om huruvida NGO:er skulle få vara med och lyssna på mötet eller inte. Det här slutade i ett drama, där en ung malaysisk delegat mitt på toppmötet med ministrar som åskådare slog med skylten på bänken som protest mot att församlingspresidenten ville låta medlemsländerna rösta om huruvida en NGO skulle få delta. Givetvis förhandlade vi om SRHR, där ett nytt läge med president mycket restriktiva syn på kvinnors rätt att bestämma över sin kropp stod i bjärt kontrast till alla de studier som visade att öppenhet om sexualitet och reproduktion var en nyckel till framgång i kampen mot hiv och aids. Visserligen innehöll slutdeklarationen en skrivning om sexuell och reproduktiv hälsa som även innefattade ordet services, vilket vi då tyckte var en framgång eftersom det täckte abort. Men R:et fanns inte med – när det gäller rättigheterna lyckades vi inte. Men vi hade andra viktiga normativa frågor på det hiv-/aids-toppmötet, inte minst icke-diskriminering och hiv-positiva personers mänskliga rättigheter. Att män som har sex med män inte kunde nämnas i resolutionen var inte oväntat. Men att den egyptiske delegaten på själva toppmötet kände sig manad att påtala inför församlingen att inte kunde acceptera en sådan referens tror jag medförde en långt mer positiv uppmärksamhet kring begreppet än vad egentligen hade tänkt sig. var det i första hand de muslimska länderna som var vokala. behövde inte ta till orda då. sökte stöd hos de latinamerikanska länderna – med undantag för , där hade ett stort inflytande – samt givetvis traditionellt likasinnade länder som , och så vidare. Men när plötsligt framträdde under förhandlingarna och representerade Sadc svängde dynamiken rejält. Vi fick en stor afrikansk grupp på vår sida. ställdes mot varandra: de muslimska nordafrikanska länderna mot de södra länderna, som argumenterade för kvinnors rätt att bestämma över sina kroppar. Det här hiv-/aids-toppmötet var det första större evenemang där den nya amerikanska administrationens syn på SRHR manifesterades. hade de dragit tillbaka hela sitt stöd till UNFPA. Sedan följde med ständiga duster om SRHR i kvinnokommissionen och . satt ofta på samma sida om förhandlingsbordet som och . Under de här förhandlingarna fick vi löpande stöd, information, taktiska råd och inte minst uppmuntran från civilsamhällesorganisationerna. De var väl pålästa och utrustade med konkreta exempel, studier och forskningsresultat. Allt det hjälpte oss igenom ibland mycket svåra debatter med meningsmotståndare. NGO:er deltog också konstruktivt genom att anordna seminarier, paneldebatter, retreats och informella sammankomster. När det var dags för tioårsjubileet av började man fundera uppföljning av millenniedeklarationen. Thoraya Obaid, en saudiarabisk kvinna som var chef för , började lyfta fram att Kairoagendan inte fanns med i MDG:erna i sin helhet. MDG:erna innehöll alla mål från utom ett, det om universell tillgång till sexuell och reproduktiv hälsa. Det borde med. När presenterade sin rapport inför innehöll den ett förslag om att lägga in ett nytt delmål i . Det stod klart för att UNFPA behövde delmålet för sin verksamhet på marken och att det här var ett ypperligt tillfälle att korrigera en grundläggande brist i millenniemålen. Från svenskt håll kände vi som UNFPA:s näst största givare ett ansvar att bistå organisationen, som var politiskt och ekonomiskt vingklippt. Tillsammans med stötte och blötte vi strategier för det här. Hur tänkte generalsekreteraren lägga upp 2005-toppmötet? Hur skulle man kunna föra in ett nytt delmål i MDG:erna? De var inte framförhandlade mellan regeringar utan framtagna av sekretariatet. Det gällde att få spridning på budskapet att ett nytt delmål verkligen behövdes för att kunna få fart på MDG 5, som var det MDG av de åtta som släpade efter mest. Det gällde att undvika uppfattningen att det var en nordeuropeisk agenda som styrde. Det gällde också att övertyga att man måste våga ta en strid med . Ett särskilt initiativ togs av och UNFPA den våren. Vi bjöd in finans- och planeringsministrar från utvecklingsländer, FN-organisationer, banker, parlamentariker, ungdomsrepresentanter och NGO:er till två dagars samtal i . Det resulterade i den kraftfulla deklarationen Call to Action med många underskrifter. Den slog fast att investeringar i SRHR var nödvändiga för ekonomisk tillväxt, fattigdomsminskning och uppnående av millenniemålen. Man stödde förslaget om att lägga till ett extra delmål i millennieramverket. Ett annat initiativ togs av samma månad i Delhideklarationen, som på samma sätt stödde idén om ett nytt delmål. Så långt allt gott, men ett par moln tornade upp sig. Det knakade i fogarna inom EU, bland annat från brittiskt och franskt håll, i frågan om hur hårt vi skulle driva det nya delmålet. Generalsekreterarens rapport inför toppmötet, den viktiga utgångspunkten för förhandlingarna, innehöll ingen skrivning om något nytt delmål. Generalsekreteraren och sekretariatet var väldigt försiktiga. UNFPA hade av politiska skäl svårt att sticka ut hakan alltför mycket. Det var framför allt , de andra nordiska länderna och som fortsatte att referera till vikten av SRHR för att uppnå millenniemålen. EU-positionen var försiktig, men man ska inte heller glömma att EU hade fullt upp med att driva andra frågor på det här stora toppmötet , där man skulle reformera , bygga upp ett nytt fredsbyggande FN-organ och få igenom responsibility to protect. Men de nordiska bistånds- och utrikesministrarna fortsatte att driva på. De skrev ett brev till om det nya delmålet om SRHR. I slutdokumentet överlevde till slut en referens till ett nytt delmål. Den kontroversielle nye amerikanske ambassadören protesterade mot den här paragrafen, men det hjälpte inte. Tillsammans med några andra deltargets fick MDG 5 b genomgå en teknisk behandling hos och antogs sedan av generalförsamlingen 2007. Den bild jag visar föreställer 2005-toppmötet, som leddes av dåvarande statsminister . Vi står nu inför en ny sorts targetförhandling. MDG 5 b fanns inte med i det ursprungliga men innehåller många relevanta indikatorer. Avslutningsvis vill jag säga att vi nu ska förhandla inte bara om en liten deltarget, utan nu ska hela omförhandlas. Jag tror att det kommer att bli en svårare förhandling. Låt mig anknyta till någonting som står i den skrift som det har talats om. , svensk förhandlare i , sade att för att klara en lång förhandling måste man kunna sakfrågorna. Min slutsats av många av de här förhandlingarna är att det civila samhällets bidrag är jätteviktigt för att förhandlarna ska klara sakfrågorna, utöver mobiliseringen av politiskt stöd. , , UN Women : Tack för att jag blev inbjuden! En av de roligaste erfarenheterna jag haft var att få vara med under processen. Den var väldigt spännande och intressant. NGO:er – och ett antal andra – var med från allra första början i den och fick där ett stort inflytande. Vi var med och tog fram material om sexuell och reproduktiv hälsa och rättigheter som sedan spreds över världen i 30 000 exemplar. Det var mycket viktigt. I bestämde vi oss ganska tidigt för att frågor som abortfrågan, sexualundervisning, rätten till preventivmedel oavsett om man är gift eller inte och avkriminalisering av homosexualitet var viktiga frågor. De fanns med i idéprogram men var i stort sett omöjliga att diskutera i . Det har väl inte varit så där oerhörda framgångar efter det heller, men här och var har man kommit en bit på väg. Det är grundfrågor i människors liv, och det borde därför inte vara så egendomligt att fatta beslut om dem. Jag var med vid ett antal av de förberedande mötena. Vi satt i de smutsgula korridorerna i . Där satt också de så kallade anti-choice-människorna, alltså unga män i blå kostym och skjorta som tyckte att kvinnor inte skulle bestämma om sådant som sex och framför allt inte om sådant som handlade om fertilitet. Vi talade inte med dem i onödan, men vi smyglyssnade allt vad vi kunde. Utanför konferensrummen satt under alla mötena, både i och vid förmötena, kvinnorörelsen och försökte lyssna, skriva, göra förslag, hitta på nya alternativ. Sedan var vi några som gick in och pratade, pratade, pratade med olika delegater som vi kunde lita på. Vi var en stor grupp människor som kom från hela världen och hade bra kontakter. Många av oss var delegater i våra regeringsdelegationer, och vi kunde frågorna. Vi kunde tala engelska tillsammans, men i varje delegation kunde man också tala sitt eget språk och känna in vad som var möjligt och vad som var omöjligt, vilka förslag vi kunde ge dem och vilka vi inte kunde ge dem. Det var väldigt roligt. Det här är en fråga om mänskliga rättigheter. Sexuell och reproduktiv hälsa och rättigheter är ett krångligt och knepigt uttryck, men är SRHR inlärt. Det har bara tagit ! Det som var viktigt i var framför allt R:et, som är rättigheten. Sexuella rättigheter var det inte tal om, och det har inte varit särskilt mycket tal om det sedan heller, ska jag säga. Det är fortfarande en av de mest kontroversiella frågorna att tala om sexuella rättigheter. Man kan tycka att det är sorgligt, inte minst för unga människor som förväntas ha sex inom äktenskapet och för människor med annan sexuell läggning än den heterosexuella, människor som ofta enligt lag inte tillåts njuta av sin egen sexualitet. året därefter påpekade i alla fall att kvinnors mänskliga rättigheter också innehåller rätten att kontrollera, ansvara och bestämma i frågor som rör deras sexualitet, inklusive den sexuella och reproduktiva hälsan, och att man har rätt att säga nej till allt som har med diskriminering och våld att göra. Det var en viktig fråga som var uppe. I NGO-gruppen skrev vi förslag. Vi gick runt till alla möjliga delegationer och sade att det här tycker vi att ni ska anta, för det kommer de andra snart att anta, om ni antar det så blir ni starkare. Vi höll på och tricksade och fixade. Vi kände ju väldigt många och visste vad som hände i delegationerna eftersom vi möttes tillsammans och var väldigt öppna. Vi visste vilka förslag som var fullständigt löjliga att lägga fram, för de skulle ändå aldrig gå igenom, och vi visste också vilka vi kanske skulle kunna få stöd för. Det där kunde vi berätta för vissa som vi tyckte att vi skulle berätta det för, och inför andra låtsades vi som om vi inte kände till någonting om sådana saker. Vi rapporterade tillbaka till vår NGO-grupp. Det gjorde vi bland annat genom att äta frukost tillsammans. Vi berättade vad vi hade gjort, tittade på dagens frågor och gick igenom dem, och alla var välkomna, alla fick prata. Sedan var det några som förväntade sig att bli särskilt lyssnade på, som tyckte att de trots allt var de som var viktigast. Det var lite svårt att gå emot, så det blev oftast som de ville. Det var intressant att se. Det uppträder i alla grupper, även bland tjusiga och ädla kvinnor. Vi satt förstås också utanför kaféet. Jag har tänkt på , som fiket där heter. Om det hade funnits öron i kaféer tycker jag att ni skulle bjudit in dem i stället. Det tror jag hade varit mycket intressantare, för där hände verkligen allt. Om vi så tittar på frågorna var naturligtvis abortfrågan den i särklass svåraste frågan. Det var den som NGO-världen drev hårdast. Vi sprang emellan delegationer och kom med olika förslag. Är det här möjligt? Är det här möjligt? blev det en liten grupp människor där var representerat med . Också var representerat och även några från NGO-världen. De satt och filade på det här instängda i ett rum. Det har jag skrivit om i mitt kapitel. Det var rätt häftigt. Vi stod utanför och väntade på att de skulle komma ut, men de kom inte ut så ofta. Till slut kom de fram till ett förslag om abortfrågan, ett förslag som efter omständigheterna var mycket bra. Man antog ett förslag som säger att abort ska vara säkert där det är lagligt, i övrigt kan det uppenbarligen vara osäkert. Det är ett viktigt statement, för så är det faktiskt inte. Kvinnor dör i illegala aborter över hela världen, eftersom abortlagarna är så strikta, och de blir med barn för tidigt eller . Mycket återstår i verkligheten. Man sade också att abort är en matter of public health, vilket var viktigt, för om det är en folkhälsofråga har en kvinna som gjort en illegal abort och fått allvarliga skador rätt till omvårdnad och sjukvård. Så är det i alla fall i teorin. Jag har varit en hel del ute i världen och sett att på många sjukhus är det inte tal om att de kvinnorna ska ha någon särskild omsorg. Det återstår alltså mycket att göra. Det var mycket man inte kom fram till också. Hbt fanns inte på kartan. Jag satt en hel natt i ett rum där man bara diskuterade hbt och abort, och till slut var ordföranden så trött på oss att hon dunkade klubban i bordet och sade: får ni gå och lägga er. Det gick inte att enas. Det tog sig också uttryck i att man var orolig för vissa formuleringar. Man var orolig för att det i sluttexten skulle stå att det här rörde couples and individuals. Om det stod så skulle det nämligen kunna tolkas som att det även rörde rättigheter för homosexuella. Kanske måste man vara lite paranoid för att läsa in det, men ändå. Ett annat stort problem var om man skulle prata om family eller families. Families kan se ut lite hur som helst. Då skulle man också kunna tänka sig homosexuella familjer, så det gick inte att skriva. Det jag lärde mig på det mötet var att ord kan bli väldigt viktiga och att ord kan ha en väldigt stark politisk betydelse och ge tydliga signaler, som detta med families. Det fanns andra saker som inte kom med. Det här var när hiv var som värst i världen, och det står ytterst lite om hiv. Framför allt står det ingenting om unga flickors utsatthet i relation till hiv. Hur den såg ut kan man prata om mycket . Unga kvinnor över huvud taget kom på undantag när det gällde rättigheter. Unga kvinnors rättigheter var inte särskilt tydliga eller viktiga. De blev något viktigare året därpå i , men inte tillräckligt. efter var tanken att unga skulle ha rätt att bestämma och styra över sitt liv och sin sexualitet utesluten i FN-sammanhang. En annan sak är förstås hur det ser ut i verkligheten. Då tvingas man ta hand om det som leder till negativa och farliga konsekvenser. , : Jag tänkte ta vid ungefär där slutade, för jag efterträdde henne i där jag tjänstgjorde och ägnade ganska mycket tid åt SRHR-förhandlingar. Det var som delmål 5 b om tillgång till reproduktiv hälsa etablerades. är jag på UD-MU. Där är vi instruktionsgivande. Vi hanterar instruktionerna till FN-representationerna i och när det gäller ekonomisk och social utveckling. Vi handhar också det svenska stödet till FN:s fonder och program, inklusive UNFPA, och den globala fonden GAVI. Vi tittar alltså både på det normativa med SRHR i utvecklingssammanhang och på det operationella i multilaterala sammanhang. Jag vill inledningsvis säga att när man talar om och kan man inte utesluta , för när deltar i förhandlingarna är det inte i nationell kapacitet, utan det är EU-delegationen som företräder i och . Därför är det som man kunnat enas om i rådsslutsatserna på ministernivå i viktigt. Det ligger till grund för vad vi kan driva och vad vi kan säga i och . , och är alltså kommunicerande kärl. Det här året, 2014, är ett viktigt år, vilket flera varit inne på. Dels är det 20-årsjubileum av befolkningskonferensen i , dels går vi in i riktiga förhandlingar om post-2015-agendan som ska kulminera i ett beslut i generalförsamlingen 2015, där man identifierar och formulerar de framtida hållbarhetsmålen, de hållbara utvecklingsmålen. Det är på min enhet och i min grupp som vi hanterar de två processerna. De hänger starkt ihop. Den ena har mer fokus på det normativa och den andra på det operationella. De kompletterar och kommer att korsbefrukta varandra. Det som man kommer fram till i den ena processen kommer att påverka den andra. När det gäller ICPD + 20-processen har man förhandlat och kommit fram till hur man ska hantera detta år. Skulle man ha ett nytt toppmöte à la eller inte? Man kom fram till att inte ha ett nytt toppmöte där hela den Kairoagenda som talade om skulle omförhandlas. och likasinnade länder stödde det beslutet. Anledningen till det är att det internationella klimatet nu är så negativt vad gäller R:et i SRHR – då talar vi om abortfrågan och hbtq-frågorna. Risken är för stor att vi får en backlash och måste gå tillbaka från det som vi kom överens om 1994. Det bästa man kunde tänka sig skulle komma ut av en sådan förhandling, som skulle ta , vore att vi kunde bibehålla det vi har. Förutsättningarna för att komma framåt är ytterst begränsade, om inte obefintliga. Det är många som gör den bedömningen. En stor del av det civila samhället hade nog gärna sett att man haft en förhandling. Det tunga argumentet för det är att det inte är förrän politikerna samlas och har förhandlingar om de här frågorna som man får nytt momentum och frågorna verkligen kommer upp på agendan. Men man bedömde alltså att riskerna var för stora. Det kommer att vara flera viktiga tillfällen då ICPD ses över och diskuteras. De viktigaste stationerna på vägen är kanske . Till grund för hantering ligger en utmärkt rapport från UNFPA där man tittat på vad som uppnåtts under de 20 åren. Där finns både abortfrågan och hbtq-frågorna väl representerade. Det bästa vi kan tänka oss från befolkningskonferensen är att de välkomnar rapporten, för då har de tagit ett steg på vägen. Det kommer att hållas en specialsession i generalförsamlingen , under högnivåsegmentet, som fokuserar på ICPD-uppföljningen. Jag vill förstås också nämna IPCI, den internationella parlamentarikerkonferensen som äger rum i . talade om Call to Action. Det kanske kan bli en ny Call to Action. Det är en viktig del av processen. Vad gäller post-2015 tror jag att många här är väl förtrogna med den processen. Man har under det här året gått in i lighta förhandlingar om de framtida målen i någonting som kallas Öppna arbetsgruppen. Det har alltså redan påbörjats. Det viktiga för oss blir att titta på det som vi har vunnit, 5 b-delmålet som säger att man ska ha tillgång till reproduktiv hälsa. I första hand är det viktigt att se till att vi inte förlorar det, men vi kan gärna flytta fram positionerna. Vi har ett ganska bra utgångsläge. Vi har en bra svensk position där SRHR finns både under temat hälsa och under temat jämställdhet. Vi har en bra EU-position i post-2015 som tar upp SRHR, inklusive R:et. gäller det att driva på och inte tappa fokus på SRHR-frågorna. Det är redan en mycket komplex process, och den kommer att bli ännu mer komplex . Om man förut hade fokus på åtta mål, som främst gällde social utveckling, ska man nu få med även miljö och klimat. Det ska bli en universell agenda. Många teman ska trängas inom ramen för arbetet. Det blir därför viktigt att tillsammans med likasinnade jobba på det. Som påpekade tidigare är det en förutsättning för att vi internationellt ska kunna jobba med frågorna på marken, i det operationella arbetet i biståndet. Finns det en internationell konsensus att det är viktiga frågor, vilket post-2015-ramverket kommer att utgöra, har vi vunnit mycket vad gäller det som vi kan arbeta med genom biståndet. Jag återgår nu till och . Det här är frågor som förhandlas i och . Bara nu hade vi avstämning beträffande tre texter, där olika SRHR-komponenter ingår. Det är alltså sådant vi jobbar med precis . Låt mig nämna fem aspekter. Den första aspekten är att vi i EU har en dynamik som är väldigt svår. Vi kan i EU inte få enighet om R:et i SRHR. Därför är det viktigt att vi får bra rådsslutsatser som vi kan bygga vidare på. Om vi inte fokuserar på de interna förhandlingarna i EU riskerar vi en backlash i våra EU-positioner. Anledningen till att det är svårt är att det finns några länder i EU som fokuserar starkt på detta och försöker flytta tillbaka positionerna vad gäller R:et. De lägger så mycket tid på det att det är svårt att hinna med, för vi måste även jobba med democratic governance, miljö, klimat och annat. Vi kan inte ägna all vår tid åt SRHR. Den andra aspekten är att det i G77, som är EU:s största och viktigaste förhandlingsmotpart i FN, finns några länder som är starkt tongivande och alltid motsätter sig SRHR. De har stor makt och stora påverkansmöjligheter i sina respektive grupper. De sätter därför ofta agendan i G77. Särskilt viktig för oss i G77 är – det är den tredje aspekten – den afrikanska gruppen. Den afrikanska gruppen är på utvecklingssidan den som kanske mest berörs av de beslut vi fattar. Vi har många likasinnade – nämnde – i den afrikanska gruppen, men ser vi en tydlig backlash. Det handlar framför allt om hbtq-rättigheterna. En tendens som vi ser i många är att de antingen antar ny lagstiftning gällande hbtq-frågor eller aktiverar en negativ lagstiftning som redan finns på plats.