bet · H101KU14 · 2014-04-02 00:00:00 — I en kommentar till RF (m.fl. Grundlagarna, tredje upplagan, 2012) anförs att detta hänger samman med det sätt på vilket friheten har definierats i grundlagstexten: definitionen syftar uteslutande på vad som är specifikt just för religionsfriheten – att ensam eller tillsammans med andra utöva sin religion. Vidare anförs att begränsningar kan göras av de moment i religionsfriheten som närmast är utflöden av andra friheter, såsom yttrandefriheten, informationsfriheten, mötesfriheten och föreningsfriheten. Enligt 2 kap. 20 § RF kan bl.a. yttrandefriheten, informationsfriheten, mötesfriheten, demonstrationsfriheten och föreningsfriheten begränsas genom lag. Av 2 kap. 22 § RF följer att begränsningar endast får göras för att tillgodose ändamål som är godtagbara i ett demokratiskt samhälle. Begränsningen får aldrig gå utöver vad som är nödvändigt med hänsyn till det ändamål som har föranlett den och inte heller sträcka sig så långt att den utgör ett hot mot den fria åsiktsbildningen såsom en av folkstyrelsens grundvalar. Begränsningen får inte göras enbart på grund av politisk, religiös, kulturell eller annan sådan åskådning. artikel 9 behandlar tankefrihet, samvetsfrihet och religionsfrihet. Var och en har, enligt punkt 1, rätt till tankefrihet, samvetsfrihet och religionsfrihet; denna rätt innefattar frihet att byta religion eller tro och frihet att ensam eller i gemenskap med andra, offentligt eller enskilt, utöva sin religion eller tro genom gudstjänst, undervisning, sedvänjor eller ritualer. En- ligt punkt 2 får friheten att utöva sin religion eller tro endast underkastas sådana inskränkningar som är föreskrivna i lag och som i ett demokratiskt samhälle är nödvändiga med hänsyn till den allmänna säkerheten eller till skydd för allmän ordning, hälsa eller moral eller till skydd för andra människors fri- och rättigheter. Den som tar en tjänst eller en anställning kan anses ha underkastat sig de krav som gäller för tjänsten eller anställningen och som ibland kan inkräkta på möjligheterna till religionsutövning (, Mänskliga rättigheter i europeisk praxis, 4 uppl., 2012, s. 421 f.). Den anställde kan i princip inte under hänvisning till sin religion vägra att utföra uppgifter som normalt ingår i arbetet, och om tjänsten eller anställningen är organiserad så att arbete ska utföras som för en arbetstagare har särskild religiös betydelse är arbetsgivaren inte nödvändigtvis förpliktad från att avstå från att utkräva arbete på . Ett motsvarande synsätt bör enligt tillämpas när det gäller krav på ett visst uppträdande eller en viss klädsel under arbetet. har i några fall prövat huruvida förbud mot att använda slöja, huvudduk och liknande i vissa situationer har varit förenligt med artikel 9. Det viktigaste avgörandet är, enligt , mot . Fallet gällde en medicine studerande vid i . Eftersom hon av religiösa skäl in- sisterade på att bära huvudduk avstängdes hon från föreläsningar och tenta- Hon varnades för att hon hade brutit mot regler och sus- penderades temporärt från för att hon hade deltagit i protester mot konstaterade att det turkiska samhället bygger på sekularism och att bärande av huvudduk fått karaktären av en politisk fundamentalistisk handling i , där det finns rörelser som vill förvandla landet till en islamisk stat. Eftersom universiteten ska främja plural- ism, respekt för andras rättigheter och jämställdhet mellan män och kvinnor, var det inte onaturligt att förbjuda bärande av religiösa symboler. blev att artikel 9 inte hade kränkts genom förbudet mot att bära huvudduk. målet Kurtumulus mot ansågs det inte strida mot artikel 9 att en uni- versitetslärare blev föremål för disciplinär bestraffning på grund av att hon trots varning fortsatte att bära huvudduk, och i målet Dahlab mot an- sågs ett förbud för en lärarinna att bära huvudduk under lektioner inte heller strida mot artikel 9. Enligt 1 kap. 1 § diskrimineringslagen (2008:567) har lagen till ändamål att motverka diskriminering och på andra sätt främja lika rättigheter och möjlig- heter oavsett kön, könsöverskridande identitet eller uttryck, etnisk tillhörighet, religion eller annan trosuppfattning, funktionshinder, sexuell läggning eller ål- Enligt 2 kap. 5 § samma lag gäller att den som bedriver verksamhet som avses i skollagen (2010:800) eller annan utbildningsverksamhet (utbildnings- anordnare) inte får diskriminera något barn eller någon elev, student eller stu- derande som deltar i eller söker till verksamheten. gare i verksamheten ska likställas med utbildningsanordnaren när de handlar inom ramen för anställningen eller uppdraget. I förarbetena till diskrimineringslagen (prop. 2007/08:95) anfördes om klädsel och liknande att särskilt diskrimineringsgrunden religion eller annan trosuppfattning kan aktualisera frågan om t.ex. en skolas eller en enskild lära- res synpunkter på elevernas klädsel kan ha ett diskriminerande inslag. är något som normalt bestäms av individen själv. Utgångspunkten bör vara att utbildningsanordnare ska visa respekt för enskilda deltagares val av klädsel och liknande, särskilt när det är fråga om religiöst betingade uttryck. för t.ex. skolelever att i vissa angivna sammanhang bära en speciell klädsel – något som har blivit aktuellt i fråga om heltäckande slöja, s.k. burqa – kan dock godtas även om klädseln har religiös bakgrund, ifall klädseln i enskilda fall väsentligt skulle försvåra kontakten och samspelet mellan lärare och elever eller medföra särskilda risker vid laborationer eller liknande övningar. steg från diskrimineringsförbudet bör emellertid i ett sådant sammanhang mo- tiveras av ett syfte som ligger inom ramen för verksamhet som regleras i skol- Nationella handlingsplanen mot diskriminering I skrivelsen En nationell handlingsplan för de mänskliga rättigheterna 2006– 2009 (skr. 2005/06:95 s. 216) uttalade regeringen att en [med diskriminering på grund av religion] sammanhängande fråga är i vilken mån enskilda har rätt att bära religiös klädsel i olika miljöer, t.ex. i vissa yrken eller i skolan. [- - -] Det kan påpekas att religionsfriheten såsom den skyddas i svensk grundlag inte förhindrar att begränsningar görs genom de lagar som gäller för allmänheten i stort och som är motiverade av sakliga skäl. Även i medges att religionsfriheten begränsas om vissa förutsättningar är uppfyllda. Däremot innebär skyddet för religionsfriheten samt den rättsliga regleringen mot diskriminering på grund av religion eller annan trosuppfattning att bestämmelser inte får meddelas som uttryckligen riktar sig mot någon viss religionsutövning, som uppenbart syftar till att motverka en viss religiös riktning eller som är diskriminerande t.ex. för att de är oproportionerliga. Det betyder att krav på viss klädsel, eller förbud mot viss klädsel, alltid måste vara motiverade av sakliga skäl samt stå i proportion till ändamålet. publicerade en promemoria om elever med heltäckande slöja i skolan. anför att klädsel är något som normalt bestäms av individen själv. Utgångspunkten är att en skolhuvudman ska visa respekt för enskilda elevers val av klädsel och liknande, särskilt när det är fråga om religiöst betingade uttryck. Religionsfriheten, och därmed rätten att bära religiös klädsel, är skyddad genom RF, och diskrimineringslagen. Be- stämmelserna innebär att det inte är möjligt att ha generella förbud mot heltäckande slöja. Förbud i det enskilda fallet för t.ex. skolelever att i vissa angivna sammanhang bära en speciell klädsel kan godtas även om klädseln har religiös eller etnisk eller kulturell bakgrund, ifall klädseln väsentligt skulle försvåra kontakten och samspelet mellan lärare och elever eller medföra särskilda risker vid laborationer eller liknande övningar. Detta framgår av förarbetena till diskrimineringslagen. Med hänsyn till skolans uppdrag och värdegrund är utgångspunkten enligt promemorian självfallet att alla elever är välkomna till skolan, inklusive elever som bär heltäckande slöja. Det är lärarens ansvar att, med stöd av rektorn, försöka anpassa undervisningen och att ha kompetens att lösa eventuella hinder så att eleven ifråga kan nå målen för utbildningen i varje specifikt fall. Heltäckande slöja kan försvåra kontakten och samspelet mellan lärare och elever, men anser att dessa svårigheter i de allra flesta fall ändå bör kunna övervinnas. I det enskilda fallet finns dock ett utrymme att förbjuda heltäckande slöja och det är läraren som måste avgöra om klädseln väsentligt försvårar kontakten och samspelet mellan lärare och elever och därmed uppfyller kraven för att kunna förbjuda heltäckande slöja. Det kan kanske finnas situationer där interaktionen mellan elever och mellan lärare och elever är sär- fattade ett beslut (dnr 2009/103) med anledning av ett klagomål från en person som inte hade fått bära niqab vid en gymnasieutbildning. anförde bl.a. att ett beslut som innebär att en person som bär niqab hindras från att delta i undervisning kan strida mot diskrimineringslagen. Beroende på hur beslutet utformas kan det röra sig om antingen direkt eller indirekt diskriminering. Att inte få delta i undervisning innebär ett missgynnande och att som muslimsk kvinna välja att bära niqab får i normalfallet anses vara ett uttryck för religion. Diskrimineringsgrunderna religion och etnisk tillhörighet kompletterar dessutom varandra så att vad som kan uppfattas som ett kulturellt eller traditionellt uttryck i allmänhet faller in under någon av diskrimineringsgrunderna. Vid prövningen av om ett förbud att bära niqab strider mot diskrimineringslagen bör vidare beaktas om klädseln påverkar möjligheten att bedriva den aktuella utbildningen på ett meningsfullt sätt eller inte och om eventuella praktiska problem kan lösas. Ett resonemang om detta förs i förarbetena till diskrimineringslagen där man uttalar att ett förbud för t.ex. skolelever att i vissa angivna sammanhang bära en speciell klädsel kan godtas även om klädseln har religiös bakgrund, ifall klädseln i enskilda fall väsentligt skulle försvåra kontakten och samspelet mellan lärare och elever eller medföra särskilda risker vid laborationer eller liknande övningar. Utbildningsanordnarens skyldighet att arbeta för lika möjligheter för de elever som deltar i eller söker sig till verksamheten, oavsett etnisk tillhörighet eller religion, bör vägas in. Att genom ett generellt förbud mot niqab utestänga en elev från undervisning, utan att ta hänsyn till de specifika förutsättningarna för deltagandet, är därför enligt bedömning inte förenligt med diskrimineringslagen. Frågan om rätten att bära burka eller niqab behandlades ingående i betänkande 2009/10:KU27 med anledning av ett motionsyrkande om att utreda tydliga gränser för användningen av burka och niqab i . I betänkandet redovisade utskottet utförligt för praxis och beslut om inskränkningar i rätten att bära olika klädsel. Utskottet ville framhålla att det var en självklar utgångspunkt att var och en har frihet att klä sig som han eller hon själv vill, utan att påtvingas andras värderingar. Det kan finnas vissa situationer, t.ex. under viss yrkesutövning eller inom utbildningsväsendet, där det kan ha konsekvenser om man döljer hela ansiktet. Krav på viss klädsel, eller förbud mot viss klädsel, måste dock alltid begränsas till den situation det gäller, vara motiverat av sakliga skäl och stå i proportion till ändamålet. En lagstiftning som förbjuder burka och niqab ute i samhället borde enligt utskottets mening inte komma i fråga. Ut- skottet var inte berett att ställa sig bakom motionen. Även i betänkande 2011/12:KU14 behandlades motionsyrkanden om förbud att bära niqab eller burka på allmän plats. Utskottet hänvisade till sin tidigare bedömning och vidhöll att en lagstiftning som förbjuder burka eller niqab ute i samhället inte bör komma i fråga. I denna del finns i betänkandet en reservation (SD). Utskottet vill liksom tidigare framhålla att det är en självklar utgångspunkt att var och en har en frihet att klä sig som han eller hon själv vill utan att påtvingas andras värderingar. Det kan finnas vissa situationer, t.ex. under viss yrkesutövning eller inom utbildningsväsendet, där det kan ha konsekvenser om man döljer hela ansiktet. Krav på viss klädsel, eller förbud mot viss klädsel, måste dock alltid begränsas till den situation det gäller, vara motiverat av sakliga skäl och stå i proportion till ändamålet. En lagstiftning som förbjuder burka eller niqab ute i samhället eller som förbjuder slöja för barn i vissa verksamheter bör inte komma i fråga. Därmed avstyrker utskottet motionerna 2012/13:A394 yrkande 12 och 2012/13:K279 yrkandena 1 och 2. Ett stärkt skydd för äganderätten Utskottets förslag i korthet Utskottet föreslår att avslår ett motionsyrkande om ett stärkt skydd för äganderätten. I motion 2012/13:K276 av (C) föreslås att skyddet för den privata äganderätten stärks. Motionären menar att den privata äganderätten är av grundläggande betydelse för vårt samhällssystem. Att det som ägs privat blir bättre omhändertaget är inget nytt. Vidare anför motionären att den privata äganderätten är en förutsättning för den ekonomiska utvecklingen och marknadsekonomin samt ett incitament för en långsiktig och hållbar förvaltning. Det finns enligt motionären områden där äganderätten kommer i konflikt med olika nyttor, t.ex. vad gäller utförande av ledningar, vägar och annan infrastruktur. I 2 kap. 15 § första stycket regeringsformen (RF) anges att vars och ens egendom är tryggad genom att ingen kan tvingas avstå sin egendom till det allmänna eller till någon enskild genom expropriation eller något annat sådant förfogande eller tåla att det allmänna inskränker användningen av mark eller byggnad utom när det krävs för att tillgodose angelägna allmänna intressen. I andra stycket anges att den som genom expropriation eller något annat sådant förfogande tvingas avstå sin egendom ska vara tillförsäkrad full ersätt- ning för förlusten. Ersättning ska också vara tillförsäkrad den för vilken det allmänna inskränker användningen av mark eller byggnad på ett sådant sätt att den pågående markanvändningen inom den berörda delen av fastigheten avse- värt försvåras eller att skada uppkommer som är betydande i förhållande till värdet på denna del av fastigheten. Ersättningen ska bestämmas enligt grunder som anges i lag. Enligt tredje stycket gäller dock att vid inskränkningar i användningen av mark eller byggnad som sker av hälsoskydds-, miljöskydds- eller säkerhets- skäl gäller vad som följer av lag i fråga om rätt till ersättning. Alla ska ha tillgång till naturen enligt allemansrätten oberoende av vad som föreskrivits ovan enligt fjärde stycket i samma paragraf. Bestämmelsen ändrades 2010 så att huvudprincipen om full ersättning vid expropriation och annat sådant förfogande tydliggjordes. tillägg i bestämmelsen som innebär att vad som följer av lag gäller i fråga om rätt till ersättning vid rådighetsinskränkningar som sker av hälsoskydds-, mil- jöskydds- eller säkerhetsskäl (prop. 2009/10:180 s. 163 f.). I fråga om immateriella rättigheter föreskrivs det i 2 kap. 16 § RF att för- fattare, konstnärer och fotografer äger rätt till sina verk enligt bestämmelser som meddelas i lag. Enligt förarbetena har den verksamhet som bedrivs av författare och andra konstnärer stor betydelse för opinionsbildningen och den andliga odlingen över huvud taget. Det yttersta syftet med bestämmelsen är att förstärka skyddet för den fria åsiktsbildningen i samhället. råd ansåg det därför inte motiverat att låta den omfatta rättigheter av det slag som tillkommer uppfinnare och mönsterskapare. I det första tilläggsprotokollet till föreskrivs i artikel 1 att varje fysisk eller juridisk person ska ha rätt till respekt för sin egendom och att ingen får berövas sin egendom annat än i det allmännas intresse och under de förutsättningar som anges i lag och i folkrättens allmänna grundsat- Dessa bestämmelser inskränker dock inte en stats rätt att genomföra sådan lagstiftning som staten finner nödvändig för att reglera nyttjandet av egendom i överensstämmelse med det allmännas intresse eller för att säkerställa betal- ning av skatter eller andra pålagor eller av böter och viten. pet i artikeln har getts en vidsträckt innebörd. Med uttrycket egendom avses inte enbart äganderätt till fast och lös egendom i civilrättslig mening utan även fordringar och immateriella rättigheter skyddas av artikeln. Frågor om stärkande av äganderätten har behandlats av , bl.a. i betänkandena /09:KU17, 2007/08:KU11, 2005/06:KU17, 2003/04:KU12, 2002/03:KU26 och 1999/2000:KU11. I betänkande 2007/08:KU11 uttalade utskottet att frågor om ett förstärkt skydd för äganderätten ligger inom ramen för vad kunde komma att behandla vid sin översyn av regeringsformen. Ut- skottet, som inte ville föregripa överväganden i denna fråga, avstyrkte då aktuella motioner. anförde utskottet i betänkande 2008/09:KU17 att betänkande, som innehåller förslag som bl.a. rör ersättning vid expropriation, var föremål för remissbehandling. Utskottet ville inte föregripa resultatet av den fortsatta beredningen. Utskottet tillstyrkte i betänkande 2008/09:KU19 (s. 47) förslagen i propositionen om en reformerad grundlag (prop. 2009/10:80) om att huvudprincipen om full ersättning vid expropriation och annat sådant förfogande tydliggjordes genom att ordet full läggs till i grundlagsbestämmelsen om egendomsskyddet samt att det infördes ett tillägg i bestämmelsen som innebär att när det gäller rådighetsinskränkningar av hälsoskydds-, miljöskydds- eller säkerhetsskäl gäller dock vad som i fråga om rätt till ersättning följer av lag. Utskottet konstaterar att det genom bestämmelserna i 2 kap. 15 § RF finns ett skydd för äganderätten. Utskottet anser inte att det finns något skäl att föreslå en ändring av bestämmelserna och avstyrker därmed motion 2012/13:K276. Utskottets förslag i korthet Utskottet föreslår att avslår motionsyrkanden om att rätten till liv bör fastställas i grundlag. I motion 2012/13:K317 Skånberg (KD) yrkande 1 begärs att rätten till liv bör fastställas i grundlag. Motionären anför att den kristna människosynen befäster människans rätt till liv. Rätten till liv är den mest grundläggande rättigheten som alla andra mänskliga rättigheter bygger på. FN:s konvention om mänskliga rättigheter slår fast att var och en har rätt till liv, frihet och personlig säkerhet. Denna grundläggande mänskliga rättighet bör enligt motionären ingå i grundlagarna genom ett tillägg i 1 kap. 2 § regeringsformen. Ett motsvarande yrkande finns i motion 2013/14:So469 av och (båda KD) yrkande 1. I 1 kap. 2 § första stycket regeringsformen (RF) anges att den offentliga makten ska utövas med respekt för alla människors lika värde och för den enskilda människans frihet och värdighet. I 2 kap. 4 § RF anges att dödsstraff inte får förekomma. I artikel 3 i FN:s allmänna förklaring om de mänskliga rättigheterna sägs att har rätt till liv, frihet och personlig säkerhet. Enligt artikel 6 i konventionen om medborgerliga och politiska rättigheter ska rätten till liv garanteras genom lag. Samma artikel förbjuder stater att godtyckligt beröva människor deras liv. artikel 2 innehåller liknande bestämmelser om rätten till liv. I protokoll nr 6 och 13 till konventionen om skydd för de mänskliga rättigheterna föreskrivs att dödsstraff ska avskaffas. Artikel 2 i ålägger staterna förpliktelser av olika slag (, Mänskliga rättigheter i europeisk praxis, s. 57 f.). De måste avhålla sig från uppsåtligt dödande (utom i de speciella situationer som anges i artikeln). Men de har också enligt en mera allmän förpliktelse att skydda rätten till liv. Ett brott mot denna förpliktelse kan föreligga om polis eller militär hanterar vapen på ett vårdslöst sätt och på så vis dödar en person eller om en person omkommer till följd av annat vårdslöst handlande från myndigheternas sida. Enligt artikel 2 krävs också att staten skyddar rätten till liv genom positiva åtgärder, t.ex. genom att utfärda lagbestämmelser som skyddar människors liv och genom att vid behov vidta skyddsåtgärder i enskilda fall. I förpliktelserna ingår också att, när någon har dött under oklara omständigheter, utreda dödsfallet. Av särskild vikt är sådana utredningar när misstankar riktas mot polis, militär eller annan myndighet. Enligt ordalydelsen i artikel 2 i konventionen är det envars rätt till liv som skyddas. skriver följande (Mänskliga rättigheter i europeisk praxis, fjärde upplagan, 2012, s. 70 f. ): Det är en omstridd fråga om skyddet enligt artikeln uppkommer först genom födelsen eller om artikeln skall anses i viss utsträckning ge skydd även åt det ofödda fostret. I Boso mot hade en kvinna undergått abort, och det ofödda barnets far gjorde gällande att artikel 2 härigenom hade kränkts. lämnade öppet om fostret i vissa hänseenden skyddas enligt artikel 2 och framhöll att varje konventionsstat under alla förhållanden har stor frihet att utforma sin abortlagstiftning och att det i det aktuella fallet inte kunde vara fråga om ett brott mot artikel 2. Liknande frågor har ställts i tidigare mål vid Kommissionen men även där lämnats obesvarade (mål 8416/78 mot och 17004/90 mot ). Inför uppkom frågan om skyddet för det ofödda barnet också i Vo mot (stor kammare). Bakgrunden var att det på ett sjukhus hade skett en förväxling av två kvinnor med liknande namn med påföljd att klaganden Vo hade felbehandlats på ett sätt som gjort abort nödvändig. Den franska kassationsdomstolen hade funnit att det inte rört sig om vållande till annans död, eftersom fostret inte var en person. konstaterade att det inte fanns någon enhetlig europeisk uppfattning om när det liv börjar som skyddas av artikel 2 och att det i de flesta konventionsstater är en öppen fråga om ett skyddas av denna Något brott mot artikel 2 var det i vart fall inte fråga om. Även om artikeln var tillämplig i det aktuella fallet, hade Vo nämligen enligt mening haft ett tillräckligt rättsskydd för sitt ofödda barn enligt fransk rätt. Hon hade haft rimliga utsikter till framgång om hon, i stället för att försöka få läkaren åtalad för brott, hade väckt skadeståndstalan under påstående att läkaren handlat vårdslöst, och detta var tillräckligt för att motsvara kraven i artikel 2. Även när det gäller livets slut kan det enligt (s. 71) uppstå frågor om hur långt konventionsskyddet sträcker sig. De svåra etiska frågorna om dödshjälp har nära anknytning till skyddet av rätten till liv, men någon rätt att dö kan inte anses inbegripen i den genom artikel 2 skyddade rätten till liv. Detta har enligt bekräftats i mål mot , där en svårt sjuk kvinna inte fick gehör för sin uppfattning att förbudet för hennes man enligt engelsk rätt att hjälpa henne göra slut på sitt liv stred mot artikel 2. En motion om rätten till liv avstyrktes av utskottet (bet. 2001/02:KU15, s. 23). Utskottet hänvisade till Fri- och rättighetskommittén som 1993 fann att den befintliga lagstiftningen väl motsvarade de krav som kan ställas i en rättsstat och att rätten till liv genom inkorporering kom till ett positivt uttryck i svensk lagstiftning. 2003/04:KU12) avstyrkte utskottet en motion om att rätten till liv skulle införas i RF. Utskottet hänvisade till sitt ställningstagande . Utskottet vidhåller sina tidigare ställningstaganden och finner inte något skäl att föreslå en ny lagstiftning om rätten till liv. Därmed avstyrker utskottet motionerna 2012/13:K317 yrkande 1 och 2013/14:So469 yrkande 1. Utskottets förslag i korthet Utskottet föreslår att avslår motionsyrkanden om att inrätta en värdekommission. I motion 2012/13:K222 av och (båda KD) och motion 2013/14:K367 av (KD) föreslås att det inrättas en värdekommission för att stimulera samtalet om värden. nar att en diskussion om etik och människovärde är viktig för att skapa ett människovänligt och demokratiskt samhälle. Skånberg (KD) föreslår i motion 2012/13:K277 att regeringen ser över möjligheten att tillsätta en värdekommission för att stärka den ekono- Motionären menar att en marknadsekonomi utan moral och etik riskerar att kollapsa.