bet · H101JuU10 · 2014-05-13 00:00:00 — 2013/14:JuU10 Straffansvar för folkmord, brott mot mänskligheten och krigsförbrytelser Straffansvar för folkmord, brott mot mänskligheten och krigsförbrytelser I betänkandet behandlar utskottet regeringens proposition 2013/14:146 Straffansvar för folkmord, brott mot mänskligheten och krigsförbrytelser samt två motioner med tre motionsyrkanden som väckts med anledning av propositionen. I betänkandet behandlas också 20 motionsyrkanden från de allmänna motionstiderna 2011, 2012 och 2013. I propositionen föreslår regeringen en ny lag om straff för folkmord, brott mot mänskligheten och krigsförbrytelser. Syftet är bl.a. att brotten ska kunna lagföras i i minst samma utsträckning som vid . Genom lagen införs nya straffbestämmelser om brott mot mänskligheten som avser vissa särskilt angivna gärningar när de utgör eller ingår som ett led i ett omfattande eller systematiskt angrepp riktat mot en civilbefolkning. Straffet för detta brott föreslås vara fängelse , i lägst fyra och högst , eller på livstid. En ny straffbestämmelse om folkmord införs som närmare knyter an till den bakomliggande folkrättsliga regleringen. Därmed upphävs lagen (1964:169) om straff för folkmord. Även bestämmelsen om folkrättsbrott i 22 kap. 6 § upphävs och ersätts av en väsentligt tydligare reglering av straffansvar för krigsförbrytelser. Straffskalan för folkmord och grov krigsförbrytelse föreslås vara samma som för brott mot mänskligheten. För krigsförbrytelse av normalgraden föreslås straffet vara fängelse i högst . Försök, förberedelse och stämpling till samt underlåtenhet att avslöja brott föreslås vara straffbelagt. Lagen föreslås även innehålla en bestämmelse om att militära och civila förmän under vissa förutsättningar ska kunna anses som gärningsmän till nu aktuella brott som begås av underlydande. Dessutom föreslås ett särskilt straffansvar för militära och civila förmän som har brustit i kontrollen av underlydande eller som har underlåtit att anmäla folkmord, brott mot mänskligheten eller krigsförbrytelser som begås av underlydande. Straffskalan föreslås vara fängelse i högst . Folkmord, brott mot mänskligheten och grov krigsförbrytelse liksom försök till dessa brott ska enligt förslaget inte kunna preskriberas. Det föreskrivs vidare att svenska domstolars behörighet ska omfatta samtliga brott enligt den föreslagna lagen utan krav på anknytning till (universell jurisdiktion). Detsamma ska gälla för uppvigling enligt 16 kap. 5 § som består i en omedelbar och offentlig uppmaning att begå folkmord. Ändringarna när det gäller undantag från reglerna om preskription föreslås, i fråga om folkmord, försök till detta brott och grov krigsförbrytelse, gälla för redan begångna brott som vid lagens ikraftträdande ännu inte preskriberats. Lagändringarna föreslås träda i kraft . Utskottet föreslår att antar regeringens lagförslag och avslår samtliga motionsyrkanden. I betänkandet finns fem reservationer (S, MP, SD, V) och ett särskilt yttrande (S). Utskottet föreslår att ärendet avgörs efter endast en bordläggning. Utskottets förslag till riksdagsbeslut avslår motion 2013/14:Ju14. Reservation 1 (SD) En ny lag om straff för folkmord, brott mot mänskligheten och krigsförbrytelser avslår motionerna 2011/12:Ju216, 2011/12:Ju359 yrkande 69, 2012/13:Ju373 yrkande 84 och 2013/14:Ju203 yrkande 1. avslår motion 2013/14:Ju15 yrkande 1 i denna del. Reservation 2 (MP, V) antar 16 § förslaget till lag om straff för folkmord, brott mot mänskligheten och krigsförbrytelser. Därmed bifaller proposition 2013/14:146 punkt 1 i denna del och avslår motion 2013/14:Ju15 yrkande 1 i denna del. Reservation 3 (MP, V) Rekrytering av barn till väpnade styrkor m.m. antar 4 § förslaget till lag om straff för folkmord, brott mot mänskligheten och krigsförbrytelser. Därmed bifaller proposition 2013/14:146 punkt 1 i denna del och avslår motion 2013/14:Ju15 yrkande 2. Reservation 4 (MP, V) antar regeringens förslag till 1. lag om straff för folkmord, brott mot mänskligheten och krigsförbrytelser, 2. lag om ändring i , 3. lag om ändring i lagen (1998:1703) om ändring i , 4. lag om ändring i polisdatalagen (2010:361), 5. lag om ändring i lagen (2012:179) om straff för olovlig befattning med klusterammunition i den mån lagförslagen inte omfattas av vad utskottet föreslagit ovan. Därmed bifaller proposition 2013/14:146 punkterna 1 i denna del och 2–5. Ett särskilt straffstadgande om tortyr avslår motionerna 2011/12:Ju217, 2011/12:Ju244, 2011/12:Ju322, 2011/12:Ju359 yrkande 71, 2012/13:Ju373 yrkande 85, 2012/13:Sf391 yrkande 2, 2013/14:Ju203 yrkande 3, 2013/14:Ju226, 2013/14:Ju412 yrkande 103 och 2013/14:Sf390 yrkande 2. Reservation 5 (S, MP, V) avslår motion 2013/14:Ju203 yrkandena 2 och 4–8. Utskottet föreslår att ärendet avgörs efter endast en bordläggning. Följande ledamöter har deltagit i beslutet: (S), (C), (M), (M), (S), (M), (S), (M), (S), (FP), (S), Arhe Hamednaca (S), (M), (MP), (KD), (SD) och (V). Romstadgan för (Romstadgan) antogs vid en diplomatkonferens i . Genom Romstadgan inrättades en permanent internationell domstol för utredning och lagföring av vissa allvarliga internationella brott (). tillträdde stadgan (prop. 2000/01:122, bet. 2000/01:JuU30 och 2000/01:KU13y, rskr. 2000/01:284). Efter att 60 stater anslutit sig till stadgan trädde den i kraft . Med ett tillträde till Romstadgan följer vissa folkrättsliga förpliktelser. Det gäller bl.a. rättsligt samarbete med . har uppfyllt denna förpliktelse genom bl.a. lagen (2002:329) om samarbete med (prop. 2001/02:88, bet. 2001/02:JuU17, rskr. 2001/02:224) som trädde i kraft . Vissa frågor om immunitet och privilegier för personer med anknytning till domstolen såsom bl.a. domare, åklagare, registrator, andra tjänstemän vid domstolen, försvarare och vittnen har behandlats i lagstiftningsärendet om tillträde till avtalet om immunitet och privilegier för (prop. 2003/04:171, bet. 2004/05:JuU8, rskr. 2004/05:23). Vidare innehåller Romstadgan vissa bestämmelser om straffrättslig lagstiftning. Det får göras skillnad mellan å ena sidan stadgans s.k. huvudbrott, dvs. folkmord, brott mot mänskligheten och krigsförbrytelser (artiklarna 5–8), och å andra sidan brott mot Internationella brottmålsdomstolens rättskipning (artikel 70). När det gäller artikel 70 innehåller stadgan ett åtagande för anslutande stater att utvidga sina straffrättsliga bestämmelser om brott mot den interna rättskipningen till att omfatta motsvarande gärningar riktade mot domstolens rättskipning. Nödvändiga bestämmelser har förts in i bl.a. . Bestämmelserna trädde i kraft (prop. 2008/09:226, bet. 2009/10:JuU4, rskr. 2009/10:81). Regeringen gav en särskild utredare uppdraget att bl.a. se över den svenska straffrättsliga lagstiftningen när det gäller sådana internationella brott som enligt folkrätten ska föranleda individuellt straffrättsligt ansvar (dir. 2000:76). Vid översynen skulle innehållet i Romstadgan och den för straffrätten relevanta utvecklingen inom folkrätten i övrigt särskilt beaktas. Utredaren fick vidare i uppdrag att se över lagstiftningen om svensk straffrättslig domsrätt och att, med utgångspunkt i 2 kap. , göra en systematisk översyn av denna i syfte att åstadkomma en samlad, överskådlig och lättillämpad reglering. Utredningen antog namnet Internationella straffrättsutredningen. Betänkandet Internationella brott och svensk jurisdiktion (SOU 2002:98) överlämnades . För att komplettera beredningsunderlaget har ett utkast till lagrådsremiss remissbehandlats. Remissinstanserna har, förutom att ges tillfälle att yttra sig över remissen i dess helhet, ombetts att yttra sig över ett mindre antal särskilt utpekade förslag. Internationella straffrättsutredningens förslag om slopande av preskription för folkmord, brott mot mänskligheten och grov krigsförbrytelse har delvis behandlats i lagstiftningsärendet om avskaffande av preskription för vissa allvarliga brott (prop. 2009/10:50, bet. 2009/10:JuU10, rskr. 2009/10:180). Ändringarna trädde i kraft . Ett undantag från preskriptionsreglerna gjordes då för bl.a. folkmord enligt lagen (1964:169) om straff för folkmord liksom för folkrättsbrott, grovt brott, enligt 22 kap. 6 § andra stycket . Utredningens förslag rörande 2 kap. m.m. behandlas endast i den utsträckning de är relevanta för ärendet. Frågan om innehåll och utformning av 2 kap. m.m. bereds vidare i . Utredningens övervägande i fråga om införande av ett särskilt straffstadgande avseende tortyr behandlas inte heller i detta sammanhang. Denna fråga behöver belysas ytterligare. Regeringen avser därför att låta en utredare analysera frågan i särskild ordning. Vidare har en utredare fått i uppdrag att göra en översyn av reglerna om åtalsförordnande i 2 kap. med den utgångspunkten att ansvaret för prövningen av frågan om åtalsförordnande som huvudregel flyttas från regeringen till den myndighet som regeringen utser. Utredaren har överlämnat ett förslag till regeringen (Åtalsförordnande enligt 2 kap. , Ds 2014:13). Ärendet och dess beredning I proposition 2013/14:146 lämnar regeringen förslag till en lag om straff för folkmord, brott mot mänskligheten och krigsförbrytelser. Regeringens förslag till riksdagsbeslut återges i bilaga 1. Regeringens lagförslag finns i bilaga 2. Med anledning av propositionen har två motioner med tre motionsyrkanden väckts. I betänkandet behandlas också 20 motionsyrkanden från de allmänna motionstiderna 2011, 2012 och 2013. Förslagen i motionerna återges i bilaga 1. I propositionen föreslår regeringen en ny lag om straff för folkmord, brott mot mänskligheten och krigsförbrytelser. Syftet är bl.a. att brotten ska kunna lagföras i i minst samma utsträckning som vid . Genom lagen införs nya straffbestämmelser om brott mot mänskligheten som avser vissa särskilt angivna gärningar när de utgör eller ingår som ett led i ett omfattande eller systematiskt angrepp riktat mot en civilbefolkning. Straffet för detta brott föreslås vara fängelse , i lägst fyra och högst , eller på livstid. En ny straffbestämmelse om folkmord införs som närmare knyter an till den bakomliggande folkrättsliga regleringen. Därmed upphävs lagen (1964:169) om straff för folkmord. Även bestämmelsen om folkrättsbrott i 22 kap. 6 § upphävs och ersätts av en väsentligt tydligare reglering av straffansvar för krigsförbrytelser. Straffskalan för folkmord och grov krigsförbrytelse föreslås vara samma som för brott mot mänskligheten. För krigsförbrytelse av normalgraden föreslås straffet vara fängelse i högst . Försök, förberedelse och stämpling till samt underlåtenhet att avslöja brott föreslås vara straffbelagt. Lagen föreslås även innehålla en bestämmelse om att militära och civila förmän under vissa förutsättningar ska kunna anses som gärningsmän till nu aktuella brott som begås av underlydande. Dessutom föreslås ett särskilt straffansvar för militära och civila förmän som har brustit i kontrollen av underlydande eller som har underlåtit att anmäla folkmord, brott mot mänskligheten eller krigsförbrytelser som begås av underlydande. Straffskalan föreslås vara fängelse i högst . Folkmord, brott mot mänskligheten och grov krigsförbrytelse liksom försök till dessa brott ska enligt förslaget inte kunna preskriberas. Det föreskrivs vidare att svenska domstolars behörighet ska omfatta samtliga brott enligt den föreslagna lagen utan krav på anknytning till (universell jurisdiktion). Detsamma ska gälla för uppvigling enligt 16 kap. 5 § som består i en omedelbar och offentlig uppmaning att begå folkmord. Lagändringarna föreslås träda i kraft . Ändringarna när det gäller undantag från reglerna om preskription föreslås, i fråga om folkmord, försök till detta brott och grov krigsförbrytelse, gälla för redan begångna brott som vid lagens ikraftträdande ännu inte preskriberats. Romstadgans innehåll i korthet Romstadgans ingress innehåller allmänna uttalanden om de principer som stadgan grundar sig på. Stadgans bestämmelser är indelade i 13 delar. Allmänna bestämmelser om inrättandet av och avslutande bestämmelser om tolkning av stadgan, reservationer, ändringar av stadgan, ikraftträdande m.m. finns i del 1 och 13. De principiellt viktigaste bestämmelserna för detta lagstiftningsärende finns i del 2 och 3. I del 2 behandlas huvudbrotten (dvs. folkmord, brott mot mänskligheten, krigsförbrytelser och aggressionsbrottet), domstolens jurisdiktion och dess behörighet att lagföra i förhållande till nationella förfaranden (den s.k. komplementaritetsprincipen, se vidare propositionens avsnitt 5.3.3) samt hur ett förfarande inför domstolen kan inledas. Där behandlas även frågor om domstolens förhållande till , ne bis in idem (principen om att inte dömas två gånger för samma sak) och den tillämpliga lagen. Del 3 innehåller bestämmelser om bl.a. allmänna straffrättsliga principer som domstolen ska tillämpa, t.ex. regler om uppsåt, ansvarsfrihetsgrunder, villfarelse och förmans befallning. Bestämmelser om straff och andra rättsverkningar på grund av brott finns i del 7. Del 4 reglerar domstolens organisation och innehåller även bestämmelser om jäv, entlediganden och disciplinära förfaranden samt om privilegier och immunitet. Stadgans processrättsliga bestämmelser finns i del 5 (förundersökning och åtal), del 6 (rättegången) och del 8 (överklagande och omprövning). I del 9 finns huvudsakligen de bestämmelser som reglerar det rättsliga samarbetet mellan domstolen och de anslutna staterna. En mer ingående beskrivning av dessa delar har lämnats i lagstiftningsärendet med anledning av tillträde till stadgan (prop. 2000/01:122). Bestämmelser som avser stadgepartsförsamlingen finns i del 11 och föreskrifter om domstolens finansiering i del 12. En ny lag om straff för folkmord, brott mot mänskligheten och krigsförbrytelser Utskottets förslag i korthet avslår en motion med begäran om avslag på propositionen. avslår vidare fyra motionsyrkanden om att genomföra Romstadgan med hänvisning till att de tillgodoses med lagförslagen. Jämför reservation 1 (SD). När det gäller förhållandet mellan och nationell lagföring anför regeringen (s. 46 f.) att Romstadgan bygger på grundförutsättningen att såväl som enskilda stater har jurisdiktion över de aktuella brotten. Presumtionen är att de senare har företräde att utöva sin domsrätt framför , så länge som den nationella undersökningen och lagföringen fungerar på ett tillbörligt sätt. I annat fall vänds presumtionen till Internationella brottmålsdomstolens fördel. Avgörandet för när så är fallet ligger hos domstolen. I ingressen till Romstadgan understryks att domstolen ska komplettera den nationella straffrättsliga jurisdiktionen. Syftet med inrättandet av domstolen är således att förmå stater att i första hand själva se till att de mest allvarliga brotten som angår hela det internationella samfundet inte förblir ostraffade. Denna ordning, som skiljer sig från vad som gäller i fråga om de internationella tribunalerna för f.d. och , har kommit att kallas komplementaritetsprincipen. Regeringen påpekar också (s. 67 f.) att Romstadgan utgör resultatet av omfattande förhandlingar mellan 160 stater. Avsikten med den straffrättsliga regleringen i stadgan var inte att skapa ny rätt utan att kodifiera gällande sedvanerätt, som är bindande för alla stater. Romstadgan återspeglar därmed den sedvanerätt som gällde när stadgan antogs. Det är emellertid inte fråga om en uttömmande reglering av området, och stadgan begränsar inte heller i något avseende den nu gällande sedvanerätten, vilken därefter har genomgått en viss utveckling. Ett tillträde till stadgan innebär inte en formell förpliktelse för stater att införa någon nationell reglering av brotten motsvarande den som finns i del 2 i stadgan. Stadgan bygger emellertid på grundförutsättningen att såväl som nationella domstolar ska kunna lagföra de brott som omfattas av domstolens jurisdiktion. Av den s.k. komplementaritetsprincipen följer som anförs ovan att nationell lagföring i princip har företräde. Vidare påpekar regeringen att eftersom Romstadgan utgör en kodifiering av sedvanerätt på området har i stor utsträckning redan anpassat sin lagstiftning till relevant folkrätt. Vid tillträde till stadgan konstaterades att nationell rätt medger en internationellt sett vidsträckt domsrätt och innehåller materiella straffrättsliga bestämmelser motsvarande de s.k. huvudbrott som stadgan omfattar, dvs. folkmord, brott mot mänskligheten och krigsförbrytelser (prop. 2000/01:122 s. 97). Den svenska regleringen på området finns dock inte samlad. Relevanta bestämmelser återfinns på flera ställen såväl i som i viss specialstraffrätt. Regeringen redogör i propositionen närmare för bestämmelserna, se s. 68–69. Regeringen anför att det sammantaget kan konstateras att utvecklingen på folkrättens område, inte minst under , har tagit avgörande steg mot ett ökat individuellt straffrättsligt ansvar och utvidgade möjligheter till lagföring. Det finns ett starkt svenskt intresse av att nationell lagstiftning möjliggör lagföring för dessa allvarliga brott på motsvarande sätt och i minst samma utsträckning som enligt den internationella ordning som verkat för. Ett sådant intresse uttalades redan i samband med tillträde till Romstadgan och gör sig lika starkt gällande . Med beaktande av detta och av den kritik som kan riktas mot gällande lagstiftning, är det enligt regeringen önskvärt att reformera regelverket på området. Regeringen anför vidare att regelverket kan utformas på flera olika sätt. Det avgörande för uppdelningen i olika brottstyper är inte de olika gärningarna utan det sammanhang i vilket de begås. Det är därför inte helt okomplicerat att inordna brotten i struktur. Med beaktande av såväl legalitetsprincipen som Romstadgans komplementaritetsprincip, dvs. att nationell lagföring i princip äger företräde, är det också angeläget att införa brottsbeskrivningar av väsentligt mer detaljerad och upplysande karaktär än vad som är fallet med t.ex. det nuvarande folkrättsbrottet. bör Romstadgan stå modell för regleringen, vilket medför krav på en speciell lagstiftningsteknik som avviker från den som normalt används i . Det kan vidare ifrågasättas om det är lämpligt att tynga med en omfattande reglering som kanske sällan kommer att användas. Starka skäl talar därmed enligt regeringen mot att införa regleringen i . Man bör inte heller bortse från att en särskild strafflag kan få betydelse för möjligheterna att skapa större förståelse för de aktuella brottens egenart och särskilda funktion i det internationella rättslivet. Regeringen erinrar i sammanhanget om de särskilda skyldigheter som finns när det gäller att förmedla information och undervisa om det folkrättsliga regelsystemet på området, se betänkandet Folkrätt i väpnad konflikt (SOU 2010:72). Enligt regeringen talar därmed övervägande skäl för att en samlad reglering rörande folkmord, brott mot mänskligheten och krigsförbrytelser förs in i en särskild strafflag. Detta är också en lösning som valts i ett antal andra länder. När det gäller de ändringar som föreslås i fråga om preskription gör sig dessa skäl emellertid inte gällande i samma utsträckning. Regeringen föreslår därför att dessa regler införs i där de allmänna bestämmelserna om preskription finns. Detsamma gäller regleringen av svensk domstols jurisdiktion över de brott som omfattas av den föreslagna lagen. Sammanfattningsvis föreslår regeringen att nödvändiga lagstiftningsåtgärder ska genomföras i form av en ny lag som reglerar straffansvar bl.a. för folkmord, brott mot mänskligheten och krigsförbrytelser. Lagen föreslås omfatta de egentliga straffbestämmelserna, särskilda bestämmelser om ansvar för förmän och osjälvständiga brottsformer. Lagen utgör inte en komplett strafflag. På samma sätt som vid annan specialstraffrättslig lagstiftning ska allmänna regler och straffrättsliga principer i övrigt tillämpas, om inte annat framgår av lagen. I motion 2013/14:Ju14 av (SD) begärs att propositionen avslås. Motionären anför att det är Internationella brottmålsdomstolens uppgift att utreda och åtala enskilda för krigsförbrytelser, brott mot mänskligheten etc. Enskilda stater som bör inte försöka axla den rollen. I kommittémotion 2012/13:Ju373 av m.fl. (S) yrkande 84 begärs ett tillkännagivande om att genomföra Romstadgan. Liknande yrkanden framförs i kommittémotion 2011/12:Ju359 av m.fl. (S) yrkande 69 och motion 2011/12:Ju216 av (S). I kommittémotion 2013/14:Ju203 av m.fl. (V) begärs ett tillkännagivande om att regeringen bör återkomma till med förslag i enlighet med vad som föreslås i Internationella straffrättsutredningen (yrkande 1). Utskottet delar regeringens bedömning att utvecklingen på folkrättens område har tagit avgörande steg mot ett ökat individuellt straffrättsligt ansvar och utvidgade möjligheter till lagföring, inte minst under . Det finns som regeringen anför ett starkt svenskt intresse av att den nationella lagstiftningen ska möjliggöra lagföring för dessa allvarliga brott på motsvarande sätt och i minst samma utsträckning som enligt den internationella ordning som verkat för. Även utskottet anser således att det är önskvärt att reformera regelverket på området. När det härefter gäller den närmare utformningen av en ny reglering instämmer utskottet i vad regeringen anför om att övervägande skäl talar för att en samlad reglering rörande folkmord, brott mot mänskligheten och krigsförbrytelser förs in i en särskild strafflag. Med anledning av vad som anförs i motion 2013/14:Ju14 (SD) vill utskottet i likhet med regeringen påpeka att det i ingressen till Romstadgan understryks att ska komplettera den nationella jurisdiktionen. I enlighet med den s.k. komplementaritetsprincipen är syftet med inrättandet av domstolen således att förmå stater att i första hand själva se till att de mest allvarliga brotten som angår hela det internationella samfundet inte förblir ostraffade. Utskottet välkomnar således regeringens förslag till lag om straff för folkmord, brott mot mänskligheten och krigsförbrytelser och avstyrker motion 2013/14:Ju14 (SD) med begäran om avslag på propositionen. Motionerna 2011/12:Ju216 (S), 2011/12:Ju359 (S) yrkande 69, 2012/13:Ju373 (S) yrkande 84 och 2013/14:Ju203 (V) yrkande 1 får anses tillgodosedda med lagförslaget och avstyrks. Utskottet återkommer nedan till enskildheter i lagförslaget. Lagens förhållande till allmän folkrätt och internationella överenskommelser Utskottets förslag i korthet avslår ett motionsyrkande om att införa två inledande paragrafer i lagen om straff för folkmord, brott mot mänskligheten och krigsförbrytelser. Jämför reservation 2 (MP, V). Bör lagens tillämplighet begränsas av ett krav på universell jurisdiktion? I propositionen (s. 77 f) återger regeringen straffrättsutredningens förslag att lagens tillämplighet skulle göras beroende av om svensk domstol enligt allmän folkrätt eller en för bindande överenskommelse är behörig att döma över brottet även om gärningen saknar särskild anknytning till . Regeringen redogör vidare för att några remissinstanser har invänt mot utredningens förslag i denna del och ansett att det kan finnas problem med att knyta en lags materiella tillämplighet till frågan om domsrätt. Regeringen instämmer i att en sådan reglering som föreslås av utredningen är ovanlig på straffrättens område. En sådan lösning torde också enligt regeringen vara förenad med praktiska svårigheter. Vilka gärningar som med stöd i allmän folkrätt är underkastade universell jurisdiktion kan vara svårt för den enskilde tillämparen att avgöra. Ett av syftena med utredningens förslag torde ha varit att överbrygga den eventuella diskrepans som, i vissa hänseenden, kan föreligga mellan den föreslagna nationella regleringen och relevant sedvanerätt. Ett annat skäl som utredningen anför är att det kan råda tveksamhet om hur långt vissa traktater, särskilt inom den humanitära rätten, återspeglar allmän folkrätt. Regeringen pekar på att lagförslagen i propositionen till en betydande del bygger på regleringen i Romstadgan, som återspeglar allmän folkrätt på området.