bet · H101KU10 · 2014-01-15 00:00:00 — Statistiken grundas på en sammanställning från Statsrådsberedningen av antalet ärenden som avgjorts vid regeringssammanträden (bilaga 2.1). Vid genomgången av underprotokollen från och har inte några iakttagelser som föranleder någon särskild kommentar gjorts. I en promemoria från Statsrådsberedningen redovisas att avgjordes totalt 5 595 regeringsärenden vid regeringssammanträden (bilaga 2.1). Den största ärendegruppen var dispensärenden och övriga partsärenden, följt av anställningsärenden och regleringsbrev. Jämfört med 2011 minskade antalet regeringsärenden med 760. De ärendegrupper som minskade mest var anställningsärenden, författningar och överklaganden. Antalet överklagandeärenden har minskat successivt som en följd av att många grupper av förvaltningsärenden har flyttats från regeringen till myndigheter och domstolar. Några ärendegrupper ökade (dispensärenden och övriga partsärenden, propositioner och lagrådsremisser). Utvecklingen för samtliga ärendegrupper och fördelningen på departement m.m. framgår av bilaga 2.1. Den sammantagna utvecklingen framgår av nedanstående tabell. Tabell 2.1 Ärenden som avgjorts vid regeringssammanträden Källa: Statsrådsberedningens skrivelse av (bilaga 2.1) och bet. 2012/13:KU10 s. 15 f, tabell 2.1. Granskningen föranleder inga kommentarer från utskottet. 3 Förvaltningsärenden – Regeringens handläggning av nådeärenden m.m. Som ett led i granskning går utskottet igenom någon eller några grupper av förvaltningsärenden vid varje . Årets genomgång har avsett ett antal förvaltningsärenden där beslut har fattats . Det gäller bl.a. ärenden som har handlagts av , som gäller nåd eller upphävande av utvisningsbeslut. Av de ärenden om nåd m.m. som avgjordes har 21 slumpmässigt utvalda akter gåtts igenom, varav 13 gäller ansökningar om nåd och 8 ansökningar om upphävande av utvisning. I ärendet finns en promemoria från med svar från om ärenden om nåd och upphävande av domstols beslut om utvisningar, bilaga 3.1. Enligt 12 kap. 9 § regeringsformen får regeringen genom nåd efterge eller mildra en brottspåföljd eller en annan sådan rättsverkan av brott samt efterge eller mildra ett annat liknande ingrepp som avser enskildas person eller egendom och som har beslutats av en myndighet. utgör i främsta rummet ett komplement till straffrättskipningen (prop. 1973:90 s. 412). Det gör det möjligt att efterskänka eller mildra straff genom en särskild statsakt i fall där det utdömda straffet framstår som obilligt (dvs. oskäligt) exempelvis på grund av omständigheter som inträffat efter domen. Nåd förutsätter inte en ansökan från den dömde eller någon annan, utan regeringen kan meddela beslut om nåd utan att någon har gjort en ansökan. Nåd kan beviljas i enskilda fall eller kollektivt; i det senare fallet talar man om amnesti. Handläggningen av nådeärenden regleras i lagen (1974:579) om handläggningen av nådeärenden. Där föreskrivs att regeringen innan den avgör ett nådeärende, om det finns särskild anledning, ska inhämta ett yttrande från eller, i mål där regeringen, en förvaltningsdomstol eller en förvaltningsmyndighet är sista instans, från . I ett faktablad som publicerats på webbplats, Nåd i brottmål och upphävande av domstols beslut om utvisning (, Ju 13.04 augusti 2013), framhålls att det är regeringens sak att i varje enskilt ärende avgöra om nåd ska beviljas eller inte. Det finns ingen rätt till nåd. Vidare anges att ett beslut om nåd kan innebära att den dömde befrias från påföljd eller att påföljden mildras, t.ex. att ett fängelse- 3 FÖRVALTNINGSÄRENDEN – REGERINGENS HANDLÄGGNING AV NÅDEÄRENDEN M.M. straff sätts ned eller i stället bestäms till skyddstillsyn, villkorlig dom eller böter. I vissa fall medges den dömde uppskov med eller avbrott i verkställigheten av påföljden . Regeringen kan aldrig ompröva skuldfrågan i brottmålet, framhålls det i faktabladet. Skadestånd eller rättegångskostnader som den dömde ska betala kan inte bli föremål för nåd. Regeringen kan inte heller besluta i frågor om hur ett fängelsestraff ska avtjänas, t.ex. om domen kan verkställas genom intensivövervakning med elektronisk kontroll (s.k. fotboja). Omvandling av fängelse på livstid Enligt lagen (2006:45) om omvandling av fängelse på livstid kan den som är dömd till fängelse på livstid och som har avtjänat av livstidsstraffet ansöka om omvandling av livstidsstraffet till fängelse . Sådana ansökningar prövas av . Det bör nämnas att lagen om omvandling av fängelse på livstid inte gäller för personer som har överförts till för verkställighet av fängelsestraff med stöd av lagen (1994:569) om samarbete med de internationella tribunalerna för brott mot internationell humanitär rätt eller lagen (2002:329) om samarbete med . Lagen om omvandling av fängelse på livstid trädde i kraft . prövades sådana ärenden av regeringen enligt bestämmelserna om nåd. Vidare kan noteras att systemet för omvandling av livstids fängelse som infördes inte påverkar möjligheterna enligt regeringsformen till frigivning genom nåd. Regeringen har således även i fortsättningen möjlighet att benåda livstidsdömda. I de fall då det kan vara aktuellt att omvandla ett livstidsstraff till en annan påföljd, t.ex. rättspsykiatrisk vård, kommer nåd alltjämt att vara den enda möjligheten till frigivning (prop. 2005/06:35 s. 23 f.). I lagens 1 § uppmärksammas att det framgår av 12 kap. 9 § regeringsformen att regeringen genom nåd får efterge eller mildra en brottspåföljd. Lagen om omvandling av fängelse på livstid trädde, som nämnts, i kraft . –2012 har 175 ansökningar om omvandling inkommit till ; 18 ansökningar 2006, 20 ansökningar 2007, 27 ansökningar 2008, 19 ansökningar 2009, 22 ansökningar 2010, 30 ansökningar 2011 och 39 ansökningar (enligt uppgift från , e-post ). Upphävande av domstols beslut om utvisning Bestämmelser om utvisning på grund av brott finns i 8 kap. utlänningslagen (2005:716). Där anges vad som krävs för en utvisning och vilka faktorer som ska ses som begränsningar för utvisning. En utlänning får utvisas ur om han eller hon döms för ett brott som kan leda till fängelse. En utlänning får också utvisas om en domstol undanröjer en villkorlig dom eller skyddstillsyn som utlänningen har dömts till och dömer 3 FÖRVALTNINGSÄRENDEN – REGERINGENS HANDLÄGGNING AV NÅDEÄRENDEN M.M. till annan påföljd. Dock får en utlänning utvisas endast om han eller hon döms till svårare påföljd än böter och därutöver ytterligare ett av två villkor är uppfyllt. Antingen är gärningen av sådant slag och övriga omständigheter sådana att det kan antas att han eller hon kommer att göra sig skyldig till fortsatt brottslighet här i landet, eller så är brottet med hänsyn till den skada, fara eller kränkning som det har inneburit för enskilda eller allmänna intressen så allvarligt att han eller hon inte bör få stanna kvar. Utvisning kan ske eller utan tidsbegränsning. När en domstol överväger om en utlänning bör utvisas på grund av brott ska den ta hänsyn till utlänningens anknytning till det svenska samhället. Domstolen ska särskilt beakta utlänningens levnadsomständigheter, liksom om utlänningen har barn i och, om så är fallet, barnets behov av kontakt med utlänningen, hur kontakten har varit och hur den skulle påverkas av att utlänningen utvisas. Vidare ska domstolen särskilt beakta utlänningens övriga familjeförhållanden och hur länge utlänningen har vistats i . En utlänning som är flykting och som behöver en i får utvisas endast om han eller hon har begått ett synnerligen grovt brott och det skulle medföra allvarlig fara för allmän ordning och säkerhet att låta utlänningen stanna här. Utvisning får också ske om utlänningen i eller utomlands har bedrivit verksamhet som har inneburit fara för rikets säkerhet och det finns anledning att anta att han eller hon skulle fortsätta sådan verksamhet här. I vissa fall krävs synnerliga skäl för utvisning; det gäller om en utlänning hade vistats i med permanent uppehållstillstånd när åtal väcktes eller om han eller hon då varit bosatt i . Detsamma gäller för en medborgare i ett annat nordiskt land som hade varit bosatt här när åtalet väcktes och för en utlänning som har permanent uppehållsrätt i . En EES-medborgare som är barn eller som har vistats i under de tio närmast föregående åren får utvisas endast om beslutet är oundgängligen nödvändigt av hänsyn till allmän säkerhet. En utlänning som kommit till innan han eller hon fyllt och vistats här när åtal väcktes får inte utvisas. Regeringen får, under vissa förutsättningar som anges i 8 kap. 14 § utlänningslagen, helt eller delvis upphäva en allmän domstols beslut om utvisning på grund av brott. Det får regeringen om den finner att ett sådant beslut inte kan verkställas eller om det annars finns särskilda skäl för det. Därvid får regeringen meddela beslut också i fråga om uppehållstillstånd och arbetstillstånd. Om beslutet om utvisning inte upphävs kan regeringen bevilja ett tidsbegränsat uppehållstillstånd och arbetstillstånd. Utvisningsbeslutet får inte verkställas medan tillståndet gäller. kan, förutom regeringen, en migrationsdomstol bevilja uppehållstillstånd för den som av allmän domstol har utvisats på grund av brott eller upphäva ett sådant beslut. 3 FÖRVALTNINGSÄRENDEN – REGERINGENS HANDLÄGGNING AV NÅDEÄRENDEN M.M. har regeringens ärenden enligt 8 kap. 14 § utlänningslagen om upphävande av allmän domstols beslut om utvisning på grund av brott flyttats över till den ordinarie migrationsprocessen (prop. 2012/13:151, bet. 2012/13:SfU9, rskr. 2012/13:276). Förändringen är ett led i den allmänna strävan att flytta över sådana ärenden som inte kräver ett ställningstagande av regeringen till myndighetsnivå. Handläggningen av nådeärenden i är i huvudsak skriftlig. När ärendet är färdigberett föredras det för justitieministern som i sin tur föredrar ärendet för regeringen. Det är regeringen som fattar beslut i ärendet. Handläggningstiden för nådeärenden varierar men brukar vara några månader, enligt uppgift i det faktablad som nämnts ovan. Oavsett om regeringen avslår eller bifaller en nådeansökan anges aldrig någon motivering till beslutet. Framför allt är det omständigheter som inträffat efter domstolens prövning som beaktas, anförs det i faktabladet. Skäl som enligt faktabladet inte brukar leda till att nåd beviljas är t.ex. att den dömde uppger sig vara oskyldigt dömd, att den dömde avvaktar beslut om resning, att den dömde avvaktar beslut vid klagomål dit eller att brottet var en engångsföreteelse. Nedstämdhet inför fängelsevistelsen och oro för ekonomi och arbetssituation är normalt inte tillräckliga skäl för att nåd ska beviljas. Särskilda skäl för att ett beslut om utvisning inte längre ska gälla kan vara att den dömde lider av en svår sjukdom. De omständigheter som beaktas vid regeringens prövning är framför allt sådana som tillkommit efter utvisningsbeslutet och alltså inte varit kända för domstolen. Regeringen kan aldrig ompröva skuldfrågan i brottmålet. Den som efter utvisningsbeslutet har fått anknytning till genom äktenskap eller barn anses ha gjort det med kännedom om att den nya familjen inte kommer att kunna bo samlad i utvisningsbeslutet gäller. Familjebildningen anses därför inte i sig vara skäl för att upphäva eller mildra utvisningen. dömdes enligt Brottsförebyggande rådets statistik drygt 71 000 personer, varav drygt 12 000 dömdes till fängelse. dömdes livstidsstraff ut i sex domar enligt Brottsförebyggande rådets statistik och 2 livstidsdömda togs in i anstalt enligt Kriminalvårdens statistik. Enligt statistik varierade antalet livstidsdömda som var inskrivna i anstalt åren 2003 mellan 119 och 159; det genomsnittliga antalet var 148. Antalet personer dömda till livstids fängelse som intagits i anstalt varierade mellan 2 och 19 och det genomsnittliga antalet var 10. Enligt Brottsförebyggande rådets statistik 3 FÖRVALTNINGSÄRENDEN – REGERINGENS HANDLÄGGNING AV NÅDEÄRENDEN M.M. var totalt 4 852 personer inskrivna i anstalt . Motsvarande antal 2008 var 5 311, 2009 var det 5 864, 2010 var det 5 374 och 2011 var det 5 148. Antalet inskrivna i anstalt per som var dömda till livstids fängelse var 2008, 2009, 2010, 2011 och 2012. När det gäller ärenden om nåd i brottmål och tidsbestämning av livstidsstraff kan noteras att andelen ärenden där regeringen helt eller delvis bifallit ansökan –uppgick till 10,2–12,(bet. 1989/90:KU30 s. 36). –uppgick andelen helt eller delvis bifall till 4,35–27,för ansökningar om tidsbestämning av livstidsstraff och till 4,7–11,för ansökningar om nåd i övrigt (bet. 2002/03:KU10 s. 44). Det kan noteras att när det gäller ärenden om nåd i brottmål och tidsbestämning av livstidsstraff har sättet att redovisa uppgifterna varierat. I den granskning som är redovisad i utskottets betänkande 1989/90:KU30 finns det (s. 36) en uppställning som gäller samtliga nådeärenden –1988. Beträffande granskningen avseende åren 1991–2001, som redovisas i utskottets betänkande 2002/03:KU10, redovisas ansökningar om tidsbestämning av livstidsstraff separat (s. 45) från nådeärenden (s. 44). Tabellerna nedan visar utvecklingen av nådeärenden och utvisningsärenden –2012. Tabell 3.1 Nådeärenden –2012 Källa: , . När det gäller förhållandet mellan å ena sidan antalet avgjorda ärenden, å andra sidan antalet avslagna eller helt eller delvis bifallna ansökningar avseende 2003, 2006, 2010, 2011 och 2012, se nedan under . 3 FÖRVALTNINGSÄRENDEN – REGERINGENS HANDLÄGGNING AV NÅDEÄRENDEN M.M. Tabell 3.2 Utvisningsärenden –2012 Källa: , . När det gäller förhållandet mellan å ena sidan antalet avgjorda ärenden, å andra sidan antalet avslagna eller helt eller delvis bifallna ansökningar avseende 2002, 2005, 2008 och 2012, se nedan under . Av de ärenden som avgjordes har 21 slumpmässigt utvalda akter gåtts igenom, varav 13 gäller ansökningar om nåd och 8 ansökningar om upphävande av utvisning. av ärendena (15) avgjordes på . Ett ärende avgjordes , ett , ett , ett och ett . Inte i någon akt synes ärendet ha legat utan att några åtgärder vidtagits. Nämnas kan att ett ärende angående upphävande av utvisning som avgjordes avskrevs sedan sökanden beviljats permanent uppehållstillstånd. har tidigare granskat regeringens tillämpning av nådeinstitutet vid fem tillfällen. Senast granskade regeringens handläggning av nådeärenden (bet. 2002/03:KU10 s. 39 f.). Utskottet noterade att det vid tidigare granskningar hade funnit att regeringen tillämpat nådeinstitutet restriktivt och att detta står i överensstämmelse med nådens karaktär av undantagsföreteelse. Utskottet kunde konstatera att tillämpningen inte blivit mindre restriktiv. Den gjorda granskningen visade att antalet ansökningar om nåd 2001 sjunkit till närmare en tredjedel av antalet ansökningar 1989 och att andelen bifall, som –1991 översteg , med något undantag understigit . När det gällde tidsbestämning av livstidsstraff kunde utskottet konstatera att livstidsstraffen inte omvandlats till än efter att tidigare vanligtvis ha omvandlats till fängelse mellan 3 FÖRVALTNINGSÄRENDEN – REGERINGENS HANDLÄGGNING AV NÅDEÄRENDEN M.M. I det sammanhanget noterades att frågan om frigivning från livstidsstraff efter prövning i annan ordning än genom nåd av regeringen bereddes i . Enligt Utredningen om frigivningsprövning av livstidsdömda borde antalet nådeansökningar från livstidsdömda minska med det föreslagna systemet. När det gällde upphävande av domstols beslut om utvisning enligt 7 kap. 16 § utlänningslagen konstaterade utskottet att bifallsfrekvensen legat något högre procentuellt sett än i nådeärendena. I sammanhanget nämndes dock att det endast var i enstaka fall som utvisningsbeslutet upphävs helt. I allmänhet gällde regeringens beslut tillfälliga uppehålls- och arbetstillstånd och ett helt upphävande brukade föregås av flera sådana tillfälliga beslut. Nämnas kan att antalet ansökningar om tidsbestämning av livstidsstraff –2001 varit mellan 13 och 31 , i genomsnitt 20. I sin granskning (bet. 1993/94:KU30 s. 55 f.) framhöll utskottet att formellt sett är det enda organ som kan ta upp regeringens handläggning av nådeärenden till granskning. Viss särskild uppmärksamhet ägnades ärenden som rör livstidsdomar och domar för värnpliktsbrott. Granskningen inriktades inte på innehållet i besluten utan främst på det administrativa förfarandet. Från de synpunkter som utskottet hade att beakta gav granskningen inte anledning till något uttalande. Regeringens tillämpning av nådeinstitutet granskades också (bet. 1989/90:KU30 s. 34 f.). Uppmärksamheten inriktades då främst på ärenden som rörde personer dömda till fängelse för trafiknykterhetsbrott, misshandel, skattebedrägeri eller narkotikabrott. Utskottets granskning gav vid handen att regeringen utnyttjade sin rätt att bevilja nåd med den restriktivitet och försiktighet som följer av nådeinstitutets karaktär av undantagsföreteelse. Granskningen gav inte anledning till något ytterligare uttalande. En granskning 1982 (bet. KU 1981/82:35 s. 8 f.) inriktades främst på ansökningar om nåd avseende personer som dömts för vägran att fullgöra värnplikt eller vapenfri tjänst. Granskningen visade att regeringen tilllämpade nådeinstitutet restriktivt, vilket stod i överensstämmelse med nådens karaktär av undantagsföreteelse. Någon större förändring i regeringens praxis hade inte kunnat konstateras. I den mån nåd beviljades syntes regeringen följa hörda myndigheters yttranden. , , granskades också nådeärendena (bet. KU 1972:26 s.7 f.). Granskningen inriktades främst på ansökningar om nåd avseende personer som dömts för narkotikabrott. av de 1 739 besluten var avslagsbeslut. Ett hundratal av ärendena gällde personer som dömts för narkotikabrott, och ansökningarna bifölls bara i ett fåtal fall. Utskottets granskning visade att Kungl. Maj:t syntes tillämpa nådeinstitutet restriktivt, vilket stämde överens med nådens karaktär av undantagsföreteelse. 3 FÖRVALTNINGSÄRENDEN – REGERINGENS HANDLÄGGNING AV NÅDEÄRENDEN M.M. Genom en skrivelse som sänts till har utskottet lämnat tillfälle till kommentarer om utvecklingen av antalet ansökningar m.m. Som svar överlämnades en promemoria som upprättats inom , bilaga 3.1. När det gäller utvecklingen av antalet nådeansökningar och andelen bifallna sådana jämfört kan det, enligt promemorian, konstateras bl.a. att sedan lagen om omvandling av fängelsestraff på livstid trädde i kraft prövas ansökningar om sådan omvandling i regel enbart enligt den nämnda lagen. Utvecklingen av antalet ansökningar om upphävande av utvisning och andelen bifallna sådana jämfört , kommenteras i promemorian med att har, förutom regeringen, en migrationsdomstol kunnat bevilja uppehållstillstånd för den som av allmän domstol har utvisats på grund av brott eller upphäva ett sådant beslut (prop. 2009/10:31 Genomförande av skyddsgrundsdirektivet och asylprocedurdirektivet). Denna parallella ordning för prövning av frågor om uppehållstillstånd och upphävande av utvisning på grund av brott har lett till en viss minskning av antalet ärenden hos regeringen. I promemorian kommenteras även förhållandet mellan å ena sidan antalet avgjorda ärenden, å andra sidan antalet avslagna eller helt eller delvis bifallna ansökningar avseende nåd 2003, 2006, 2010, 2011 och 2012 samt avseende upphävande av utvisning , 2005, 2008 och 2012. I promemorian nämns bl.a. att redovisningen i den tabell som avser nådeärenden – 2012 innefattas i antalet avgjorda ärenden såväl regeringsbeslut som regeringskanslibeslut (avskrivning). Redovisningen av avgjorda ärenden i den tabell som avser utvisningsärenden –2012 innefattar enbart regeringsbeslut. Dessa regeringsbeslut avser inte bara avslag respektive bifall helt eller delvis, utan även beslut om avskrivning och om överlämnande till . Utskottet noterar återigen att regeringen förefaller ha tillämpat nådeinstitutet restriktivt. Tillämpningen har inte blivit mindre restriktiv. Detta står i överensstämmelse med nådens karaktär av undantagsföreteelse. Vidare kan utskottet konstatera att antalet nådeansökningar har minskat. När det gäller upphävande av domstols beslut om utvisning noterar utskottet att antalet ansökningar förefaller att minska: 2002 kom 250 ansökningar in och 2012 var de 96. , då de ändringar trädde i kraft som innebär att förutom regeringen även en migrationsdomstol kunnat bevilja uppehållstillstånd för den som av allmän domstol har utvisats på grund av brott eller upphäva ett sådant beslut, har antalet ansökningar till regeringen om upphävande av beslut om utvisning minskat från 148 år 3 FÖRVALTNINGSÄRENDEN – REGERINGENS HANDLÄGGNING AV NÅDEÄRENDEN M.M. 2009 till 2012. Vidare konstaterar utskottet att andelen helt eller delvis bifallna ansökningar under den nu granskade perioden, liksom under tidigare perioder, generellt har legat högre procentuellt än nådeärendena. Högst var andelen 2003 då bifallsfrekvensen var . 4 Förvaltningsärenden – Vissa överklagandeärenden vid Som ett led i granskning går utskottet igenom någon eller några grupper av förvaltningsärenden. Utskottet har gått igenom vissa ärenden som handlagts av och där regeringen fattat beslut . Det är frågan om totalt 28 ärenden varav de flesta gäller överklagande av beslut om att bilda naturreservat. Ett antal ärenden gäller utökning av naturreservat eller ändringar av föreskrifter i fråga om naturreservat. Till grund för granskningen har legat en genomgång av akterna i ärendena, bilaga 4.1, samt promemorior som upprättats inom , bilaga 4.2–3. I förvaltningslagen (1986:223) finns regler om hur förvaltningsmyndigheter ska handlägga sina ärenden. Regeringen är inte en förvaltningsmyndighet i förvaltningslagens mening. Trots detta har det ansetts viktigt att regeringen i regeringsärenden följer de principer som förvaltningslagen ger uttryck för (se Gula boken – Handläggningen av ärenden i , Ds 1998:39 s. 14). Viktiga sådana principer är objektivitetsprincipen, offentlighetsprincipen och kommunikationsprincipen. Vidare innehåller 7 § förvaltningslagen vissa allmänna krav på handläggningen av ärenden. Enligt paragrafen ska varje ärende där någon enskild är part handläggas så enkelt, snabbt och billigt som möjligt utan att säkerheten eftersätts. Det framgår vidare att myndigheten vid handläggningen ska beakta möjligheten att själv hämta in upplysningar och yttranden från andra myndigheter, om sådana behövs. Slutligen framhålls att myndigheten ska sträva efter att uttrycka sig lättbegripligt och att myndigheten även på andra sätt ska underlätta för den enskilde att ha med den att göra. I 16 § förvaltningslagen fastslås principen om en parts rätt att få del av det utredningsmaterial som finns i ett ärende. Av paragrafen följer att en sökande, klagande eller annan part har rätt att ta del av det som har tillförts ärendet, om detta avser myndighetsutövning mot någon enskild. Kommunikationsprincipen kommer till uttryck i 17 § förvaltningslagen. Enligt paragrafen får ett ärende som avser myndighetsutövning mot någon enskild inte avgöras utan att den som är sökande, klagande eller annan part har underrättats om en uppgift som tillförts ärendet genom någon annan än henne eller honom själv och hon eller han har fått tillfälle att 4 FÖRVALTNINGSÄRENDEN – VISSA ÖVERKLAGANDEÄRENDEN VID yttra sig över den. Myndigheten får dock i vissa fall avgöra ärendet utan kommunikation, bl.a. om avgörandet inte går någon part emot, om uppgifterna saknar betydelse eller om åtgärderna av någon annan anledning är uppenbart obehövliga. Vidare kan en myndighet avstå från kommunikation om det kan befaras att det annars skulle bli avsevärt svårare att genomföra beslutet i ärendet eller om avgörandet inte kan skjutas upp. Av paragrafen följer vidare att myndigheten bestämmer om underrättelsen ska ske muntligt, genom vanligt brev, genom delgivning eller på något annat sätt. Uppgifter som en myndighet får på något annat sätt än genom en handling och som kan ha betydelse för utgången i ärendet ska antecknas av myndigheten, om ärendet avser myndighetsutövning mot någon enskild (15 § förvaltningslagen).