bet · H101MJU8 · 2014-01-24 00:00:00 — Därmed anser utskottet att kommittémotionerna 2013/14:MJ492 (S) yrkande 44 och 2012/13:MJ455 (S) yrkande 34 kan lämnas utan vidare åtgärd. Inom EU finns det ett gemensamt regelverk – vattendirektivet – som ska säkra en god vattenkvalitet i yt- och grundvatten. Direktivet ställer krav på att EU:s medlemsländer gemensamt arbetar för att minska föroreningar, främja hållbar vattenanvändning och förbättra tillståndet för vattenberoende ekosystem. och medlemsstater har tagit initiativ till samarbete kring en gemensam strategi för direktivets genomförande, Common Implementation Strategy (CIS). Genomförandearbetet har pågått och baseras på konsensusbeslut. Förutom medlemsstaterna är EES-stater, kandidatländer, branschorganisationer och andra intresseorganisationer inbjudna att delta i arbetet. deltar i flera arbetsgrupper. infördes vattendirektivet i svensk lagstiftning genom bl.a. vattenförvaltningsförordningen (SFS 2004:660, ändringar SFS 2011:634). har delats in i fem vattendistrikt där fem länsstyrelser är utsedda till vattenmyndigheter, ansvariga för att arbetet utförs enligt vattenförvaltningsförordningen och samordningen inom sitt respektive vattendistrikt. Vattenmyndigheternas uppgift är att analysera situationen för vattnet inom sina ansvarsområden, att utforma miljökvalitetsnormer och att med ledning av dessa upprätta åtgärdsprogram. Normerna och åtgärdsprogrammen är juridiskt bindande för kommuner och myndigheter. HaV ansvarar för samordning av vattenmyndigheterna, för att ta fram vägledningsmaterial och föreskrifter och för att rapportera arbetet till EU. Arbetet med vattenförvaltningen drivs i förvaltningscykler . Den första cykeln avslutades , och då inleddes den nuvarande cykeln som sträcker sig . I vattenmyndigheternas sammanställning redovisas länsstyrelsernas, myndigheternas och kommunernas återrapportering av åtgärdsprogrammet. Här konstateras det att det återstår mycket arbete för att uppnå miljökvalitetsnormerna. Liksom föregående år finns det brister när det gäller såväl de ekonomiska resurserna som ansvarsfördelningen i vattenförvaltningsfrågor. Flertalet myndigheter har dock kommit långt i genomförandet av sina åtgärder. Det interna länsstyrelsearbetet kring vattenfrågorna har utvecklats . Likaså märks ett ökat avrinningsperspektiv i åtgärdsarbetet hos länsstyrelserna. I och med återrapporteringen har vattenförvaltningsarbetet uppmärksammats på flera nivåer hos kommunerna. Detta tydliggörs genom att en del av kommunerna har valt att behandla återrapporteringen på en politisk nivå och att utse en vattensamordnare. presenterade meddelandet Strategi för att skydda vattenresurser (KOM(2012) 673). Inom ramen för detta arbete utvärderades samtliga medlemsstaters förvaltningsplaner för vattendirektivet. En generell slutsats från kommissionen var att genomförandet av befintlig lagstiftning behöver förbättras. För del pekade kommissionen särskilt på vikten av bättre miljöövervakning. Regeringen konstaterar i budgetpropositionen att de nya kraven på övervakning som har kommit med vattendirektivet och havsmiljödirektivet kräver utökad miljöövervakning såväl i sötvatten som i havet. Övervakningen är också mycket central för att utvärdera effekterna av vidtagna åtgärder. Regeringen ser därför ett behov av att göra en översyn av miljöövervakningen och möjligheten att bättre integrera recipientkontrollen med nationell övervakning för att optimera insatserna (prop. 2013/14:1 utg.omr. 20 s. 69). Gällande undantagsregeln i 2 kap. 7 § konstaterar utskottet att regeringen redogör för sin syn på miljökvalitetsnormerna och den individuella prövningen i proposition 2009/10:184 Åtgärdsprogram och tillämpningen av miljökvalitetsnormer (s. 43–48). Där slår man fast att det alltid ska göras en rimlighetsavvägning enligt de allmänna hänsynsreglerna. De krav ska dock ställas som behövs för att följa en miljökvalitetsnorm som är en gränsvärdesnorm. Om det finns ett åtgärdsprogram för att följa gränsvärdesnormen, ska programmet vara vägledande för bedömningen av vilka krav som behöver ställas. En verksamhet eller åtgärd ska inte tillåtas om den medför ökad förorening eller störning som inte är obetydlig och bidrar till att en gränsvärdesnorm inte följs. Verksamheten eller åtgärden kan dock tillåtas om den följer av ett åtgärdsprogram och om det vidtas kompensationsåtgärder eller försämringar eller i ett begränsat område som vägs upp av väsentligt ökade förutsättningar att följa på eller i ett större område. har ansett att den tidigare lydelsen i 2 kap. 7 § andra stycket inte tar hänsyn till helhetsperspektivet, t.ex. om det går att uppnå samma miljöförbättring på ett mindre ingripande eller kostsamt sätt (SOU 2005:59). Bestämmelsen kan således leda till orimliga resultat. Den verksamhet som råkar vara föremål för prövning kan träffas av så stränga krav att den kan bedrivas även om den har en mycket obetydlig roll för att miljökvalitetsnormen inte följs och den aktuella dessutom är en målsättningsnorm. Kommittén föreslog därför att bestämmelsen i 2 kap. 7 § andra stycket om att rimlighetsavvägningen inte får medföra att en miljökvalitetsnorm inte följs bör utgå. I likhet med flera remissinstanser delade regeringen i proposition 2009/10:184 Åtgärdsprogram och tillämpningen av miljökvalitetsnormer bedömning och förslag. Regeringen beslutade (dir. 2012:29) att tillkalla en särskild utredare med uppdrag att se över reglerna om vattenverksamhet i (MB) och lagen (1998:812) med särskilda bestämmelser om vattenverksamhet. Utredningen har tagit namnet och har lämnat två delbetänkanden (SOU 2012:89 och SOU 2013:69). Slutbetänkandet kommer att lämnas . I utredningens uppdrag ligger att föreslå de ändringar i reglerna som behövs för att miljörättens grundläggande principer, t.ex. principen om att förorenaren betalar och principen om att bästa möjliga teknik ska användas, får genomslag även i den vattenrättsliga regleringen. De ändringar som föreslås ska säkerställa att alla tillståndspliktiga vattenverksamheter har tillstånd i överensstämmelse med de miljökrav som ställs i och EU-rättslig reglering, som en väl fungerande markavvattning och en fortsatt hög regler- och produktionskapacitet i den svenska vattenkraftproduktionen eftersträvas. Med det anförda anser utskottet att kommittémotion 2013/14:MJ507 (MP) yrkande 2 kan lämnas utan vidare åtgärd. När det gäller frågan om anmälningspliktiga kontra tillståndspliktiga verksamheter har uppgett att det förhållandet att viss verksamhet är anmälningspliktig inte kan likställas med att det inte ställs krav på verksamheten. Kravnivån kan i det enskilda fallet vara lika hög som om verksamheten tillståndsprövats. Det som främst skiljer anmälningspliktiga verksamheter från tillståndspliktiga verksamheter är att en anmälan och efterföljande förelägganden med fastställande av kravnivån inte ger verksamhetsutövaren något rättskraftigt skydd för framtiden. kan därför rikta nya krav mot verksamheten om behov skulle uppkomma. Om en verksamhet däremot tillståndsprövats har verksamhetsutövaren ett rättskraftigt skydd att fortsatt bedriva sin verksamhet på det sätt som omfattas av tillståndet till dess att tillståndet ändrats. Ändring av tillståndet kan ske genom en ansökan av verksamhetsutövaren eller efter det att en myndighet begärt om prövning av tillståndet. En tillståndsgiven verksamhet kan också behöva ändras om den träffas av generella föreskrifter som bryter igenom dess rättskraft, jämför 24 kap. 1 § MB. Med det anförda anser utskottet att kommittémotion 2013/14:MJ507 (MP) yrkande 3 kan lämnas utan vidare åtgärd. När det gäller åtgärdsprogrammens funktion och möjligheten att de ges rättsverkan mot enskilda noterar utskottet att regeringen i proposition 2009/10:184 Åtgärdsprogram och tillämpningen av miljökvalitetsnormer (s. 50–53) ger sin syn på åtgärdsprogrammens funktion. Regeringen anför där att åtgärdsprogrammen är övergripande planeringsinstrument som ska ligga till grund för myndigheters och kommuners vidare överväganden och handlande vid tillämpningen av de olika styrmedel som behövs för att följa miljökvalitetsnormerna. Enligt uppgift som begärts in från har regeringen inte tolkat åtgärdsprogrammen som direkta åtgärder utan snarare som ett planeringsinstrument. Tanken har varit att prövnings- och tillsynsapparaten runt åtgärdsprogrammen ska bidra till att miljökvalitetsnormerna . 5 kap. 4–8 §§ MB ger också utrymme för mer detaljerade åtgärdsprogram, och påpekar att de nya åtgärdsprogrammen med största sannolikhet kommer att bli mer detaljerade. Med hänvisning till ovanstående konstaterar utskottet att kommittémotion 2013/14:MJ507 yrkande 4 kan lämnas utan vidare åtgärd. När det gäller EU:s vattendirektiv och reglerförmågan för den svenska vattenkraften hänvisar utskottet till pågående arbete (se ovan). I utredningens uppdrag fastslås det uttryckligen att de ändringar som föreslås inom ramen för utredningen ska eftersträva en fortsatt hög regler- och produktionskapacitet i den svenska vattenkraftproduktionen. Utredarens uppgift är att säkerställa att alla tillståndspliktiga vattenverksamheter har tillstånd i överensstämmelse med de miljökrav som ställs i och den EU-rättsliga regleringen. Med hänsyn till det arbete som pågår föreslår utskottet att kommittémotion 2012/13:N366 (S) yrkande 21 lämnas utan vidare åtgärd. Utskottets förslag i korthet avslår motioner (S, MP, KD och V) om åtgärder mot övergödningen, obligatoriska odlingsfria zoner längs vattendrag, ekonomiska styrmedel för jordbruket, näringsbalanser på gårdsnivå, översyn av regeringsuppdrag i fråga om hållbar återföring av fosfor, förbud mot toalettavfall från färjor och fartyg, tillsyn av enskilda avlopp samt åtgärder för att stimulera gemensamma avloppslösningar. Jämför reservationerna 8 (MP, V), 9 (MP, V), 10 (MP), 11 (S, V), 12 (S) och 13 (V). I motion 2012/13:MJ325 av Skånberg (KD) framhålls det att den kustnära övergödningen är ett stort problem som framför allt orsakas av jordbrukets utsläpp av kväve och fosfor. För att minska jordbrukets miljöbelastning anser motionären att regeringen bör ställa generella krav på att lämna en odlingsfri bevuxen zon på 5–längs alla vattendrag. Enligt motionen skulle sådana gröna zoner verksamt bidra till att ta upp kväve och fosfor. Enligt motion 2012/13:MJ483 av m.fl. (MP) är ekonomiska styrmedel för att minska jordbrukets utsläpp av kväve och fosfor nödvändiga. Motionärerna föreslår en skatt på konstgödsel och handel med utsläppsrätter för kväve och fosfor samt en övergödningsavgift på jordbruk som inte ingår i ett lokalt kretslopp. Enligt motionen är det viktigt att beslut om mer kraftfulla åtgärder tas och att ekonomiska styrmedel för jordbruket träder i kraft . I kommittémotion 2013/14:MJ507 av m.fl. (MP) föreslås ytterligare en åtgärd för att minska jordbrukets utsläpp av kväve och fosfor: ett införande av obligatoriska näringsbalanser på gårdsnivå (yrkande 6). måste den som söker miljöersättningar för miljöskyddsåtgärder upprätta en växtnäringsbalans över gården. Motionärerna ser positivt på att många bönder frivilligt tagit på sig detta, men menar också att konkurrensen skulle vara rättvisare om alla bönder förväntas göra det och inte bara de särskilt miljöintresserade. Enligt motion 2013/14:MJ295 av (S) bör regeringen se över uppdrag om hållbar återföring av fosfor. Enligt motionären skulle förslag omöjliggöra utnyttjandet av rötrester och därmed i slutändan kunna leda till att svenska biogasanläggningar tvingas läggas ned. I kommittémotion 2013/14:MJ492 av m.fl. (S) påtalas det att ett förbud mot att släppa ut orenat latrin- och toalettavfall har införts för fritidsbåtar. Motionärerna menar att förbudet bör utökas till att även gälla färjor och kryssningsfartyg för att hejda övergödningen (yrkande 46). Motsvarande synpunkter redovisas även i kommittémotion 2012/13:MJ455 av m.fl. (S) yrkande 36. Enligt kommittémotion 2013/14:MJ492 av m.fl. (S) finns det ca 400 000 undermåliga enskilda avlopp i vårt land vilka i praktiken strider mot lagen. Utsläpp av avloppsvatten som inte är tillräckligt renat från fosfor och kväve bidrar till övergödningen. Motionärerna framhåller vikten av att arbeta för att minska den bristande tillsynen av enskilda avlopp och att undersöka om högre krav kan ställas på enskilda husägare för att åtgärda bristfälliga enskilda avlopp (yrkande 33). Likalydande synpunkter framförs även i kommittémotion 2012/13:MJ455 av m.fl. (S) yrkande 25. I kommittémotion 2013/14:MJ424 av m.fl. (V) påtalar motionärerna att många av HaV:s förslag på åtgärder för undermåliga enskilda avlopp är relevanta. Behovet av åtgärder som stimulerar gemensamma reningsanläggningar för enskilda avlopp, utöver de insatser som är möjliga inom ramen för LOVA, bedöms dock vara stort. Motionärerna anser därför att regeringen bör komma med ytterligare förslag som stimulerar gemensamma avloppslösningar (yrkande 3). Utskottet noterar att regeringen i skrivelse 2009/10:213 Åtgärder för levande hav slog fast att det krävs ytterligare särskilda insatser för att minska övergödningen av haven. Enligt skrivelsen bör ansvariga sektorer i högre grad bära sina egna miljökostnader utifrån principen att förorenaren ska betala för sin miljöpåverkan. För att minska övergödningen krävs åtgärder inom samtliga berörda sektorer, och regeringen föreslog bl.a. en minskning av utsläppen från reningsverk, insatser inom jordbruks- och skogsindustrin samt en översyn av möjligheten att införa avgifter på handel med kväve och fosfor. Regeringen noterade också att belastningen av kväve- och fosforföroreningar har minskat kraftigt och kommer att fortsätta att minska betydligt. Utskottet konstaterar också att Miljömålsberedningen (M 2010:04) fick i uppdrag av regeringen att ta fram en strategi för en sammanhållen och hållbar vattenpolitik (dir. 2012:95). Strategin ska innehålla förslag på etappmål, styrmedel och åtgärder för att uppnå en sammanhållen och hållbar vattenpolitik. Uppdraget ska slutredovisas . Åtgärder mot övergödning ingår som en viktig del i miljömålsberedningens pågående arbete med en strategi för en sammanhållen och hållbar vattenpolitik. I budgetpropositionen föreslår regeringen en permanent satsning på för att stödja det lokala arbetet med åtgärder för bättre vattenkvalitet, framför allt med avseende på åtgärder mot övergödning. Satsningen görs genom nya medel till lokala vattenvårdsprojekt (s.k. LOVA-bidrag). Vidare konstaterar regeringen att utformningen av det svenska Landsbygdsprogrammet för perioden –2020 kommer att vara av stor betydelse för möjligheterna att uppnå vad som uttrycks i preciseringarna av flera miljökvalitetsmål, inte minst för målen Ett rikt odlingslandskap och Ingen övergödning. Regeringen avser därför att för kommande period ge hög prioritet åt miljöåtgärder inom ramen för Landsbygdsprogrammet. Åtgärder inom jordbruket för att minska växtnäringsförlusten till omgivande vattendrag har visat på goda resultat. Viktiga insatser har varit rådgivning via Greppa Näringen, fysiska åtgärder som anläggande av våtmarker och skyddszoner samt odling av fånggrödor. har även bedrivit en tillsynskampanj för minskade växtnäringsförluster . Finansieringen har främst skett genom Landsbygdsprogrammet och LOVA-bidrag. Regeringen noterar också att förslag (rapport 6521) till införandet av ett nytt styrmedel, , i form av kvävereningskvoter och handel med kvävecertifikat för de tre havsbassänger som ingår i Helcoms BSAP kan bidra till att nå miljökvalitetsmålet Ingen övergödning (prop. 2013/14:1 utg.omr. 38–39). I skrivelse 2013/14:29 Ny inriktning för för konstaterar regeringen att en stor källa till övergödningen av , till algblomning och igenväxning är näringsläckage från jordbruket. Inom ramen för bedrivs ett antal flaggskeppsprojekt som syftar till att öka kunskapen om och utveckla åtgärder för att minska jordbrukets näringsläckage. RUS (Regional Utveckling och Samverkan i miljömålssystemet) är ansvarig myndighet för uppföljningen av indikatorn Begränsat näringsläckage – skyddszoner som följer upp miljömålet Ingen övergödning. En metod för att minska transporten av näring från jordbruk är att anlägga skyddszoner av bevuxen mark närmast vattendragen. kan lantbrukare söka ersättning för skyddszoner i anslutning till vattendrag. Skyddszonen får inte gödslas, och inga kemiska bekämpningsmedel får användas. fanns det skyddszoner i , vilket är en fortsatt ökning jämfört med föregående år. RUS konstaterar att det stora intresset för skyddszoner visar på ett miljötänkande i jordbruket. ska enligt de åtgärdsprogram som vattenmyndigheterna har tagit fram för perioden –2015 utveckla och ta fram underlag för föreskrifter och andra styrmedel som minskar jordbrukets inverkan på vattenkvaliteten. I och vattenkvaliteten (rapport 2012:22) redovisas som ett första steg ett kunskapsunderlag om åtgärder, dvs. de faktiska aktiviteter som kan genomföras i jordbruket för att förbättra vattenkvaliteten. Hjälpmedel för att genomföra åtgärder på rätt plats och förutsättningarna för samverkan i avrinningsområden tas också upp. Underlaget ska ligga till grund för vidare arbete med att utveckla styrmedel. Skyddszoner tas upp som en åtgärd för att minska fosforförlusterna inom jordbruket. konstaterar att skyddszoner kan anläggas på de flesta fält men att effekten och därmed kostnadseffektiviteten för zonerna kan variera kraftigt beroende på fältets egenskaper och skyddszonens utformning och placering. Hur effektiva skyddszonerna är för att minska erosion och transport av näringsämnen och pesticider beror på många faktorer såsom fältets lutning, jordarten, skyddszonens bredd, storleken på zonen i förhållande till avrinningsarealen, skötseln av skyddszonen, åtgärderna på den uppströms odlade ytan och näringsbelastningen. Detta är i linje med resultaten i en kunskapssammanställning om användandet av olika typer av skyddszoner som forskare vid () gjort på uppdrag av (se för Kemiska Bekämpningsmedels rapport 2012:1). Rapportförfattarna bedömer inte att ett införande av obligatoriska skyddszoner längs med alla vattendrag är motiverat, då den förväntade effekten är låg i förhållande till de stora arealer jordbruksmark som skulle behöva tas ur produktion. I stället förespråkas lokalt anpassade åtgärder, som kan föreskrivas eller ingå i rådgivning och miljöstödssystem. Även om rapporten huvudsakligen fokuserar på skyddszoners möjligheter att begränsa transporten av växtskyddsmedel konstaterar författarna också att forskningsresultaten visar att skyddszoner oftast är mindre effektiva i fråga om transport av kväve och fosfor än transport av växtskyddsmedel och att det därmed är än mindre motiverat med obligatoriska skyddszoner i syfte att minska läckaget av kväve och fosfor. Slutligen konstaterar utskottet att skyddszoner utmed är en av de aspekter Miljömålsberedningen (M 2010:04) tittar på i samband med sitt arbete för en sammanhållen och hållbar vattenpolitik. Med det anförda föreslår utskottet att motion 2012/13:MJ325 (KD) lämnas utan vidare åtgärd. Enligt kan miljöersättningarna inom Landsbygdsprogrammet anses utgöra ekonomiska styrmedel för att minska jordbrukets utsläpp av kväve och fosfor. Det nuvarande Landsbygdsprogrammet gäller . Det övergripande målet med programmet är en hållbar utveckling, såväl ekonomiskt som ekologiskt och socialt. Eftersom miljö och hållbar utveckling är prioriterat ska alla åtgärder i programmet genomföras med hänsyn till miljön. Landsbygdsprogrammet ska också förbättra miljön och bidra till att miljökvalitetsmålen nås. Tre fjärdedelar av pengarna inom programmet går till olika typer av miljöersättningar som syftar till att bidra till miljömålen Ett rikt odlingslandskap, Giftfri miljö och Ingen övergödning. Miljöersättningar delas ut för bl.a. ekologisk produktion, miljöskyddsåtgärder (i syfte att minska riskerna vid användning av växtskyddsmedel och minska läckaget av växtnäringsämnen), minskat kväveläckage, skyddszoner, vallodling och skötsel av våtmark. Enligt uppgift från kommer programmeringen av det nya Landsbygdsprogrammet att fortsätta anses utgöra ekonomiska styrmedel genom miljöersättningarna. Med det anförda föreslår utskottet att motion 2012/13: MJ483 (MP) lämnas utan vidare åtgärd. När det gäller frågan om obligatoriska näringsbalanser på gårdsnivå ska varje medlemsland, enligt EU:s nitratdirektiv, identifiera områden där det finns vatten som är känsligt för kväveföroreningar och även upprätta särskilda åtgärdsprogram för dessa områden. För nitratkänsliga områden enligt nitratdirektivet finns krav på växtodlingsplaner och information om djurhållning (SJVFS 2012:41). Det finns även krav på att föra bok över användningen av mineral- och stallgödsel. Planen ska finnas tillgänglig på gården . Husdjurslantbruk inom nitratkänsliga zoner uppmanas dessutom att upprätta en plan för stallgödselspridning (gödselplan). Detta är dock inget krav. För gårdar som omfattas av IPPC-reglerna (gårdar med mer än 750 suggor, 2 000 slaktsvin eller 40 000 kycklingplatser) ska en gödselplan upprättas och revideras . Det ska dessutom föras bok för att dokumentera att planen har följts. Utskottet noterar också att Helcomländerna under Helcoms miljöministermöte i åtog sig att reducera överskottet av näringsämnen. En åtgärd för att lyckas med detta är att Helcom ska främja och arbeta för att medlemsländerna ska ha infört årliga näringsbalanser på gårdsnivå (Helcom Ministerial Declaration 2013, s. 12). Med anledning av en interpellation om hur regeringen avser att säkra genomförandet av de redan beslutade åtagandena i BSAP behandlade miljöministern även frågan om obligatoriska näringsbalanser på gårdsnivå (ip. 213/14:9). Ministern påpekade att har bindande regler för hur lantbrukets gödselhantering ska gå till i hela , i hela , i ett brett band runt kusterna och runt de stora insjöarna. Varje enskild lantbrukare har tydliga regler som handlar om hur man får sprida gödsel, vad och hur mycket gödsel man får sprida. Dessa regler kombineras med frivilliga åtgärder, såsom arbete inom Greppa Näringen där över 10 000 enskilda företagare har deltagit. Kombinationen av de bindande regler som har för enskilda gårdars hantering, frivilliga åtgärder inom jordbruket och åtgärder med avloppsrening gör att regeringen anser att de svenska betingen för utsläpp av kväve och fosfor kommer att uppnås utan att en byråkratisk rapporteringsbörda läggs på jordbrukarna. Med det anförda föreslår utskottet att kommittémotion 2013/14:MJ507 (MP) yrkande 6 lämnas utan vidare åtgärd. Regeringen beslutade om ett uppdrag till om hållbar återföring av fosfor (M2012/317/Ke). Enligt uppdraget från regeringen ska ta hänsyn till miljökvalitetsmålet Giftfri miljö samt att fosforn återförs på ett så resurseffektivt sätt som möjligt. I slutredovisningen Hållbar återföring av fosfor (rapport 6580) konstaterar man att det finns en konflikt mellan ett mer resurseffektivt utnyttjande av de fosforkällor som cirkulerar och miljökvalitetsmålet Giftfri miljö. Ju högre krav på rena fosforfraktioner, desto större utmaning att öka användningen av dem. Balansgången mellan ett resurseffektivt utnyttjande av de inhemska fosforresurserna och ett kretslopp fritt från farliga ämnen innebär att tolkningen av vad en hållbar återföring av fosfor är varierar. Slutrapportens förslag till etappmål bidrar till en ökad återföring av växtnäringsämnen och mer resurseffektiva kretslopp, och författningsförslaget innebär ett tydligt steg i riktning mot miljökvalitetsmålet Giftfri miljö. Båda dessa förslag bidrar till en hållbar återföring av fosfor på flera sätt: minskad risk för att metaller och organiska ämnen ackumuleras i mark minskad risk för spridning av smittämnen minskad urlakning av växtnäringsämnen minskad risk för övergödning Mer ingående innebär författningsförslaget en begränsad tillförsel av oönskade ämnen till och annan mark.