bet · H101JuU15 · 2014-02-20 00:00:00 — I syfte att kartlägga problemet har regeringen gett (Brå) i uppdrag att undersöka förekomsten av hot och våld mot förtroendevalda. Resultatet redovisades i rapporten . Rapporten visar att hot och våld mot förtroendevalda är ett reellt demokratiskt problem, som drabbar kvinnor och män i ungefär lika stor utsträckning. Nästan en av sex förtroendevalda uppger att de har blivit utsatta för brott eller en liknande obehaglig händelse. En viktig slutsats i rapporten är att det finns brister i informationen till förtroendevalda. Majoriteten av de förtroendevalda känner inte till om det finns någon säkerhetsansvarig att vända sig till och många vet inte heller om det finns en handlingsplan om hot och våld mot förtroendevalda inom partiet. Denna utveckling måste vi fortsätta att följa. Regeringen har därför gett Brå ett uppdrag att genomföra en förnyad kartläggning. I den förebyggande delen av arbetet har regeringen en dialog med Kommuner och Landsting (SKL). SKL bedriver ett omfattande arbete på området, bland annat genom projekten i konflikthantering och Samtalstoner i politiken. Regeringen avser att stärka detta samarbete, inte minst i syfte att öka kunskapen och minska informationsbristen. gav (Ju2014/235/P) en utredare i uppdrag att kartlägga och analysera domstolarnas bedömning av straffvärdet för brott som rör hot eller våld mot förtroendevalda. Utredaren ska undersöka i vilken utsträckning domstolen vid straffvärdebedömningen ser allvarligare än annars på brott som har begåtts mot en person eller hans eller hennes närstående på grund av förtroendeuppdraget. Kartläggningen ska omfatta de mål som avgjorts . Utredaren ska inte lämna förslag till ändring av gällande lagstiftning. Uppdraget ska redovisas . behandlade motionsyrkanden likalydande med 2013/14:Ju423. Utskottet konstaterade att brottet våld eller hot mot tjänsteman förutsätter att hotet eller våldet riktar sig mot någon i hans eller hennes myndighetsutövning. Då våld eller hot mot förtroendevalda inte riktar sig mot den förtroendevaldes myndighetsutövning är lagstiftningen om våld eller hot mot tjänsteman inte tillämplig på dessa. Däremot är sådana gärningar i regel straffbara som misshandel eller olaga hot. Utskottet framhöll att det såg mycket allvarligt på förekomsten av våld, hot och trakasserier mot förtroendevalda politiker (bet. 2012/13:JuU10 s. 30). Utskottet fann dock inte att det fanns skäl för att göra något tillkännagivande till regeringen om att denna grupp skulle omfattas av det skydd som ges i 17 kap. . följde utskottet (prot. 2012/13:74). Utskottet ser fortfarande allvarligt på förekomsten av våld, hot och trakasserier mot förtroendevalda politiker. Utskottet vidhåller dock uppfattningen att något tillkännagivande inte bör göras till regeringen om att förtroendevalda bör omfattas av det skydd som ges i 17 kap. . ser utskottet emellertid positivt på att har gett en utredare i uppdrag att kartlägga och analysera domstolarnas bedömning av straffvärdet för brott som rör hot eller våld mot förtroendevalda, och utskottet utgår från att resultatet av detta utredningsarbete vid behov följs upp med lämpliga åtgärder. Utskottet anser sammanfattningsvis att något tillkännagivande till regeringen inte bör göras med anledning av motionerna 2013/14:Ju220 (S), 2013/14:Ju231 (S), 2013/14:Ju407 (M) och 2013/14:Ju423 (SD). Utskottets förslag i korthet avslår motionsyrkanden om att möjlighet till delbetalning bör införas för fortkörningsböter, att straffen bör skärpas för företagare som hyr ut avställda och oförsäkrade bilar och att promillegränsen bör sänkas till noll för trafiknykterhetsbrott. Jämför reservationerna 13 (S) och 14 (S). I motion 2013/14:Ju356 av (S) efterfrågas en möjlighet till delbetalning av fortkörningsböter. Motionären anför att det bör vara möjligt att göra upp en avbetalningsplan redan innan ärendet lämnas över till . I motion 2013/14:Ju414 av m.fl. (S) pekas på problemet med att bl.a. bärplockningsföretag hyr ut avställda och oförsäkrade bilar. I motion 2013/14:Ju435 av (SD) efterfrågas en gräns för trafiknykterhetsbrott på noll promille. Av bötesverkställighetslagen (1979:189) framgår att bötesstraff verkställs genom uppbörd eller indrivning och att regeringen bestämmer, i vad mån uppbörd ska ske (1 §). Enligt 4 § sker uppbörd genom att den bötfällde frivilligt erlägger betalning till myndighet som regeringen bestämmer. Av bötesverkställighetsförordningen (1979:197) följer att verkställighet av böter som huvudregel i första hand ska ske genom uppbörd. är central uppbördsmyndighet (3 §). Av 6 § bötesverkställighetslagen följer att om uppbörd inte ska ske eller om uppbörd inte har lett till full betalning, ska böterna lämnas för indrivning. Enligt lagen (1993:891) om indrivning av statliga fordringar m.m. får bevilja uppskov med betalningen och förena detta med villkoret att gäldenären betalar sin skuld i poster (7 §). Lagen gäller indrivning i allmänna mål. Någon motsvarande regel som gäller för uppbörd finns dock inte. Enligt 36 § trafikskadelagen (1975:1410) döms den försäkringspliktige (fordonets ägare) till penningböter om ett motordrivet fordon som saknar föreskriven trafikförsäkring och som inte är registrerat i vägtrafikregistret eller som är avställt brukas i trafik. Enligt 29 § lagen (2001:558) om vägtrafikregister döms den som, utom i vissa särskilt angivna situationer, brukar ett avställt fordon till penningböter. Enligt 4 § första stycket lagen (1951:649) om straff för vissa trafikbrott (trafikbrottslagen) ska den dömas för rattfylleri som kör ett motordrivet fordon eller en spårvagn efter att ha förtärt alkoholhaltiga drycker i så stor mängd att alkoholkoncentrationen under eller efter färden uppgick till i blodet eller per liter i utandningsluften. Utskottet är inte berett att ställa sig bakom förslaget i motion 2013/14:Ju356 (S) om att det ska införas en möjlighet till delbetalning av fortkörningsböter. Utskottet anser inte att finns skäl att införa särskilda straffskärpningar för företagare som hyr ut avställda eller oförsäkrade bilar. Motion 2013/14:Ju414 (S) bör avslås. Utskottet anser att den nuvarande gränsen för när en förare av ett motordrivet fordon eller en spårvagn gör sig skyldig till rattfylleri är väl avvägd. Utskottet är därför inte berett att ställa sig bakom förslaget i motion 2013/14:Ju435 (SD) om att införa en gräns på noll promille för trafiknykterhetsbrott. Motionen bör avslås. Utskottets förslag i korthet avslår två motionsyrkanden om att eget bruk av narkotika bör avkriminaliseras. Jämför reservation 15 (V). I kommittémotionerna 2012/13:So20 av m.fl. (V) yrkande 23 och 2013/14:So616 av m.fl. (V) yrkande 30 efterfrågas en avkriminalisering av eget bruk av narkotika. Enligt 1 § första stycket 6 narkotikastrafflagen (1968:64) döms den som olovligen innehar, brukar eller tar annan befattning med narkotika, om gärningen sker uppsåtligen, för narkotikabrott till fängelse i högst . Är brottet som avses i 1 § första stycket med hänsyn till arten och mängden narkotika samt övriga omständigheter att anse som ringa, döms till böter eller fängelse (2 § narkotikastrafflagen). En särskild utredare har fått i uppdrag att göra en översyn av narkotikabrotten och narkotikasmugglingsbrotten (dir. 2013:62). Av direktiven framgår att den svenska restriktiva narkotikapolitiken – som innebär en nolltolerans mot droger – ligger fast. Där framgår även att den övergripande målsättningen, som kommer till uttryck i regeringens samlade strategi för alkohol-, narkotika-, dopnings- och tobakspolitiken (prop. 2010/11:47), är ett samhälle fritt från narkotika. Narkotikamissbruk och illegal narkotikahandel är allvarliga hot mot samhället och ska med kraft bekämpas inom alla samhällsområden. Det framgår också av direktiven att den straffrättsliga regleringen har en central roll i narkotikabekämpningen. Motionsyrkanden om att eget bruk av narkotika ska avkriminaliseras behandlades av utskottet (bet. 2009/10:JuU7 s. 52). Utskottet ansåg att starka narkotikapolitiska skäl talade för att all befattning med narkotika borde vara kriminaliserad. följde utskottet (prot. 2009/10:72). Utskottet är fortfarande av uppfattningen att starka narkotikapolitiska skäl talar för att all befattning med narkotika bör vara kriminaliserad. Utskottet är därför inte berett att ställa sig bakom kraven i motionerna 2012/13:So20 (V) yrkande 23 och 2013/14:So616 (V) yrkande 30 om att eget bruk av narkotika ska avkriminaliseras. Motionsyrkandena bör avslås. Utskottets förslag i korthet avslår ett motionsyrkande om att den politiska prövningen i vissa fall av beslut om inledning av förundersökning eller väckande av åtal ska avskaffas. Jämför reservation 16 (V). I kommittémotion 2013/14:Ju203 av m.fl. (V) yrkande 9 begärs att den politiska prövningen i vissa fall av beslut om inledning av förundersökning eller väckande av åtal ska avskaffas. Motionärerna anför att man inte vänder sig mot att det krävs åtalstillstånd för vissa brott som begåtts utomlands, men anser att det är djupt problematiskt med den politiska kontroll av rättskipningen som regeringens inblandning innebär. Av 2 kap. 5 § andra stycket följer att åtal för brott, som förövats utom riket, i normalfallet endast får väckas om förordnande om det meddelas av regeringen eller av den som regeringen har bemyndigat att göra det. En särskild utredare har fått i uppdrag att göra en översyn av reglerna om åtalsförordnande i 2 kap. . Översynen utgör en del i den fortsatta beredningen av de förslag som Internationella straffrättsutredningen har lagt fram i sitt betänkande Internationella brott och svensk jurisdiktion (SOU 2002:98). Utgångspunkten för översynen bör enligt uppdraget vara att ansvaret för prövningen som huvudregel flyttas från regeringen till den myndighet som regeringen utser. I uppdraget ligger att utredaren ska lämna fullständiga författningsförslag. Uppdraget ska redovisas . Utskottet konstaterar att en särskild utredare har fått i uppdrag att se över reglerna om åtalsförordnande i 2 kap. . Utgångspunkten för översynen är i linje med vad som efterfrågas i motion 2013/14:Ju203 (V) yrkande 9. Utredningen och den efterföljande beredningen bör enligt utskottet inte föregripas. bör därför avslå motionsyrkandet. Utskottets förslag i korthet avslår ett motionsyrkande om att straffen för misshandel av gravida kvinnor ska skärpas. Vidare avslår ett motionsyrkande om att det ska införas en möjlighet att vid bedömningen av straffvärdet vid it-relaterad brottslighet beakta att den tilltalade genom brotten har visat på stora eller allvarliga fel i it-system eller andra system som innehåller känsliga och viktiga uppgifter. Jämför reservationerna 17 (SD) och 18 (MP). I motion 2013/14:Ju432 av (SD) framförs ett yrkande om att straffen för misshandel av gravida ska skärpas. Enligt motionären bör misshandel av gravida kvinnor föranleda att gärningen bedöms som grov misshandel då den inte bara drabbar kvinnan utan även det ofödda barnet. I kommittémotion 2013/14:N441 av m.fl. (MP) yrkande 26 föreslås att det i 29 kap. 3 eller 5 ska införas en möjlighet att vid bedömningen av straffvärdet beakta att den tilltalade genom brotten har visat på stora eller allvarliga fel i it-system eller andra system som innehåller känsliga och viktiga uppgifter. Frågan om ett utökat skydd för gravida kvinnor och deras barn har tidigare behandlats i betänkande 2009/10:JuU7 (s. 19 f.). Utskottet, som avstyrkte ett motionsyrkande med denna innebörd, anförde då bl.a. att man som försvårande omständigheter vid bedömningen av en gärnings straffvärde särskilt ska beakta bl.a. om den tilltalade visat särskild hänsynslöshet (29 kap. 2 § 2 ). Utskottet pekade vidare på att departementschefen i samband med att bestämmelsen om grov misshandel infördes uttalade att med uttrycket synnerlig hänsynslöshet eller råhet åsyftas bl.a. våldshandlingar som riktar sig mot ett försvarslöst offer som t.ex. en gravid kvinna (prop. B 90). Rekvisitet att gärningsmannen ska ha visat synnerlig hänsynslöshet eller råhet ändrades därefter till att denne ska ha visat särskild hänsynslöshet eller råhet, i syfte att fler gärningar ska bedömas som grov misshandel (prop. 1987/88:14, bet. 1987/88:JuU16, rskr. 1987/88:84). Utskottet ansåg att de gällande bestämmelserna om bl.a. grov misshandel gav domstolarna tillräckligt utrymme för att vid bedömningen av en gärnings straffvärde beakta den omständigheten att gärningen riktat sig mot en gravid kvinna. 2009/10:147, bet. 2009/10:JuU32, rskr. 2009/10: 272) höjdes straffen generellt för allvarliga våldsbrott genom att det vid bedömningen av straffvärdet särskilt ska beaktas om gärningen inneburit ett allvarligt angrepp på någons liv eller hälsa eller trygghet till person (29 kap. 1 § 2 ). Vidare höjdes straffnivån för bl.a. grov misshandel (3 kap. 6 § ) genom att straffskalan delades upp i två – en för grov misshandel (ett till fängelse) och en för synnerligen grov misshandel (fyra till fängelse). Vidare ändrades bestämmelsen i 29 kap. 2 § 2 på så sätt att rekvisitet särskild hänsynslöshet ändrades till stor hänsynslöshet. Regeringen beslutade att ge Brå i uppdrag att utvärdera de i lagstiftningsärendet aktuella lagändringarna. Syftet med utvärderingen är att följa upp om reformen har fått avsedd effekt, bl.a. när det gäller straffnivåerna för allvarliga våldsbrott. Uppdraget ska redovisas . I 29 kap. 3 § ges exempel på omständigheter som, vid sidan av vad som är föreskrivet för vissa fall, särskilt ska beaktas som förmildrande vid bedömningen av straffvärdet. Av kapitlets 5 § framgår att rätten vid straffmätningen, utöver vad som följer av straffvärdet, i skälig omfattning ska ta hänsyn till vissa omständigheter som är hänförliga till gärningsmannens person eller hans handlande efter brottet och som verkar i mildrande riktning. Utredningen om it-brottskonventionen har i sitt betänkande konvention om it-relaterad brottslighet (SOU 2013:39) ansett att den nuvarande straffskalan för dataintrång (4 kap. 9 c § ) inte ger tillräckligt utrymme för att kunna beakta allvaret i storskaliga angrepp mot informationssystem. Dessutom föreskriver det nya EU-direktivet om angrepp mot informationssystem (2013/40/EU) skärpta lägsta maxstraff för vissa av brotten i direktivet. Mot den bakgrunden har utredningen föreslagit att det ska införas en särskild straffskala för grovt dataintrång. Enligt förslaget ska straffskalan sträcka sig från fängelse till fängelse . Betänkandet har remitterats och en remiss har lämnats till Lagrådet. En proposition är aviserad att lämnas till . Utskottet vidhåller, av de skäl som redovisats ovan, att de gällande bestämmelserna om bl.a. grov misshandel ger domstolarna tillräckligt utrymme för att vid bedömningen av en gärnings straffvärde beakta den omständigheten att gärningen har riktat sig mot en gravid kvinna. Något initiativ från sida bör därför inte tas med anledning av motion 2013/14:Ju432 (SD). Motionen bör avslås. Utskottet är inte berett att ställa sig bakom förslaget i motion 2013/14:N441 (MP) yrkande 26 om att det i 29 kap. 3 eller 5 §§ ska införas en möjlighet att vid bedömningen av straffvärdet beakta att den tilltalade genom it-relaterade brott har visat på stora eller allvarliga fel i it-system eller andra system som innehåller känsliga och viktiga uppgifter. Något tillkännagivande till regeringen bör därför inte göras med anledning av motionsyrkandet utan detta bör avslås. Utskottets förslag i korthet avslår ett motionsyrkande om att påföljder för brott ska bestämmas utifrån utredningsmässigt och vetenskapligt stöd. Jämför reservation 19 (MP, V). I kommittémotion 2013/14:Ju429 av m.fl. (MP) yrkande 12 anförs att påföljder för brott ska bestämmas utifrån utredningsmässigt och vetenskapligt stöd. Enligt motionären ska valet av påföljd inte baseras på subjektiva uppfattningar hos enskilda individer utan på vetenskap och beprövad erfarenhet. Den påföljd som leder till lägre risk för återfall, som minimerar samhällsfaran och samhällets kostnader och som leder till såväl minskat lidande för målsägande som dömda, ska då väljas. Av 1 kap. 3 § framgår att med påföljd för brott avses straffen böter och fängelse samt villkorlig dom, skyddstillsyn och överlämnade till särskild vård. Böter och fängelse ska utdömas enligt vad som är föreskrivet för de brott som är aktuella (25 kap. 1 respektive 26 kap. 1 § ). Av framgår vidare att villkorlig dom och skyddstillsyn får dömas för brott för vilket påföljden inte bedöms kunna stanna vid böter (27 kap. 1 § och 28 kap. 1 § ). Kapitel 30 i rör frågan om val av påföljd. Där föreskrivs bl.a. att fängelse vid val av påföljd är en svårare påföljd än villkorlig dom och skyddstillsyn (1 §). Vidare framgår att domstolen vid val av påföljd särskilt ska fästa avseende vid omständigheter som talar för en lindrigare påföljd än fängelse (4 §). I kap. 31 och 32 regleras förutsättningarna för överlämnade till särskild vård i vissa fall respektive överlämnande till särskild vård för unga. Dagens påföljdssystem bygger bl.a. på principerna om proportionalitet och likabehandling. Direktiven för (dir. 2009:60) innehåller en redovisning av utgångspunkterna för påföljdsbestämningen. Av direktiven framgår (s. 7–9) följande. Den grundläggande utgångspunkten för påföljdsbestämningen måste vara brottslighetens svårhet. Ju allvarligare brottsligheten är, desto strängare straffrättsligt ingripande bör följa. Påföljdssystemet bör tillgodose krav på proportionalitet och konsekvens. Det finns också ett intresse av att påföljdssystemet tillgodoser samhällsskyddet. Vid grova brott eller vid återfall i brott måste samhället kunna reagera med stränga sanktioner. Människor har rätt till skydd mot sådan brottslighet. För att systemet ska uppfattas som legitimt av medborgarna måste vidare grundläggande principer om rättssäkerhet, opartiskhet och likhet inför lagen vara tillgodosedda. Avgörande är också att myndigheternas ingripanden inte framstår som grymma eller nedbrytande. Systemet måste därför även präglas av humanitet och respekt för individen. Hänsyn bör kunna tas till den dömdes personliga förhållanden. Dessutom finns det ett intresse av att kunna döma ut påföljder som medför den kontroll och påverkan som kan antas bäst tillgodose det brottsförebyggande syftet. Det kan också vara nödvändigt att bedöma om en person kan genomföra en viss sanktion, eftersom trovärdigheten i systemet är beroende av att utdömda påföljder verkställs. Reformarbetet på påföljdsområdet har inneburit att individualpreventiva hänsyn fått en minskad betydelse. Brottet, och inte brottslingen, är i ökad utsträckning i centrum vid bedömningarna. Hänsyn till brottsoffren tillmäts också ökad betydelse. Denna utveckling bör fortsätta. Att principer om proportionalitet och likabehandling betonas utesluter inte att även personliga omständigheter kan beaktas vid påföljdsbestämningen. Unga lagöverträdare har särbehandlats i straffsystemet. Speciella påföljder och lindrigare straff tillämpas för denna kategori, som ofta har särskilda behov av hjälp och stöd för att inte återfalla i brott. Det finns goda skäl för att anpassa påföljdsbestämningen efter vad som krävs för att möta ungas brottslighet. För unga brottslingar är det särskilt viktigt att ingripandena är tidiga, tydliga och inriktade på att förhindra fortsatt brottslighet. Det finns anledning att överväga om systemet bör utformas annorlunda för att tillgodose detta intresse. Fängelsestraffet är en nödvändig och central del av påföljdssystemet för att detta ska vara trovärdigt. Användning av straff får dock aldrig göras mer ingripande än vad som krävs med hänsyn till syftet med åtgärden. Fängelsestraffet fyller också en funktion genom att motverka ny brottslighet så länge det verkställs. är det viktigt att under verkställigheten försöka underlätta för den dömde att anpassa sig till ett normalt samhällsliv och möjliggöra för den dömdes underåriga barn att upprätthålla kontakt med honom eller henne. Även om fängelse inte kan undvaras i systemet är det viktigt att använda fängelsestraffet endast i de fall då det är särskilt påkallat. Intagning i kriminalvårdsanstalt kan medföra negativa sociala och ekonomiska konsekvenser för den dömde. Fängelse är dessutom en resurskrävande påföljd. Det finns sålunda anledning att begränsa användningen av fängelse. Det gäller särskilt de korta fängelsestraffen. Vid vissa typer av brottslighet kan dock ett kortare fängelsestraff krävas av trovärdighetsskäl. En förutsättning för att begränsa användningen av fängelse är att det finns trovärdiga och bra alternativa ingripandeformer. Det är därför viktigt att fortlöpande utveckla och förbättra sådana alternativ. Även om det är en fördel med ett utbud av olika alternativ så att ingripandet kan anpassas till förhållandena i det enskilda fallet, är det angeläget att systemet i sina grundläggande drag är klart och överskådligt uppbyggt. Det finns anledning att överväga om systemet kan renodlas och förenklas ytterligare. Det ökande internationella samarbetet, inte minst inom EU, medför också att påföljdssystemet i allt större utsträckning kommer att påverkas av systemen i andra länder. har rambeslut om erkännande och verkställighet av olika påföljder och andra rättsverkningar av brott utarbetats. Det gäller böter, fängelse och andra frihetsberövande påföljder, alternativ till frihetsberövande påföljder samt förverkande. Vid genomförandet av dessa överenskommelser innebär alltför stora olikheter mellan systemen att svårigheter uppstår i samarbetet. Vidare kan det inte uteslutas att en tillnärmning av de materiella påföljdsregleringarna sker. Det svenska systemet bör därför, om inte särskilt starka skäl talar mot det, utformas så att det inte väsentligt och isolerat avviker från vad som gäller i flertalet andra stater, särskilt inom EU. lämnar i sitt betänkande Nya påföljder (SOU 2012:34) förslag till nya påföljder. Utredningen föreslår att de särskilda påföljderna skyddstillsyn och villkorlig dom – som är alternativen till ett fängelsestraff – avskaffas. Påföljdssystemet för vuxna lagöverträdare föreslås bestå av två påföljder: böter och fängelse. Om ett fängelsestraff är än och den tilltalade tidigare är ostraffad ska fängelsestraffet dömas ut villkorligt – lika för alla brottstyper. Ett villkorligt fängelsestraff ska alltså, till skillnad från villkorlig dom och skyddstillsyn, vara tidsbestämt. Ett villkorligt fängelsestraff ska vidare alltid kombineras med en tilläggssanktion – böter, samhällstjänst, övervakning, hemarrest eller olika former av vård – som är strängare och mer ingripande ju allvarligare brottet är. Fängelsestraff ska bara kunna dömas ut villkorligt om de kombineras med ingripande missbruksvård eller liknande eller i mycket speciella undantagssituationer. Utredningen föreslår vidare att nya påföljder – kontaktskyldighet för unga, ungdomsövervakning och varningsstraff – ska införas för unga lagöverträdare. Betänkandet bereds inom . Utskottet har förståelse för de synpunkter som framförs i motionen. Utskottet anser dock att de utgångspunkter för påföljdsbestämningen som redovisats ovan i direktiven för fortfarande har fog för sig, som t.ex. att påföljdssystemet bör tillgodose kraven på proportionalitet och likabehandling. Även om individualpreventiva hänsyn tillmäts mindre vikt än tidigare finns det som framgår ovan möjlighet att beakta personliga omständigheter vid påföljdsbestämningen. Utskottet konstaterar att påföljdssystemet varit föremål för en översyn och att resultatet av denna bereds inom . Utskottet noterar också att har föreslagit ett antal nya påföljder. Vidare får Brås olika utvärderingar av hur påföljdsreformer har utfallit sägas ge ett visst utredningsmässigt och vetenskapligt stöd för utdömandet av en viss påföljd. Sammanfattningsvis anser utskottet inte att något tillkännagivande till regeringen bör göras med anledning av motion 2013/14:Ju429 (MP) yrkande 12. Utskottets förslag i korthet