bet · H101JuU10 · 2014-05-13 00:00:00 — I vissa länder där en 18-årsgräns gäller, t.ex. i och , har de nationella domstolarnas möjlighet att lagföra sådana brott utan anknytning till staten (universell jurisdiktion) delvis begränsats bl.a. genom ett krav på att gärningen inte bara nationellt utan även enligt allmän folkrätt måste vara att anse som en krigsförbrytelse. Det svenska lagförslaget bygger i stället på att endast gärningar som sedvanerättsligt utgör krigsförbrytelser ska omfattas av straffansvar och universell jurisdiktion. Även om olika lagtekniska lösningar således valts i de nordiska länderna krävs därmed att sedvanerätten beaktas. Sammantaget konstaterar regeringen att även om mycket talar för att staters nuvarande praxis kan anses ge ett visst stöd för att en högre åldersgräns än bör gälla även i fråga om individuellt straffrättsligt ansvar för krigsförbrytelser, är det inte möjligt att med sådan grad av säkerhet som i dessa sammanhang krävs fastställa att en sådan gärning sedvanerättsligt utgör en krigsförbrytelse. är det därför inte heller möjligt att i detta avseende utforma straffbestämmelsen på annat sätt än vad Internationella straffrättsutredningen har föreslagit. Straffansvaret bör således endast omfatta gärningar som riktar sig mot barn som inte fyllt . På motsvarande sätt som under de förhandlingar som ledde fram till antagandet av det fakultativa protokollet verkade för ett förstärkt skydd för alla barn som är inblandade i väpnade konflikter, avser regeringen att stödja den utveckling som kan ses på området. Det har vid utformningen av straffansvaret för krigsförbrytelser varit regeringens tydliga ambition att detta ska utformas i enlighet med vad protokollet föreskriver. Eftersom detta inte är möjligt kommer regeringen att noga följa den sedvanerättsliga utvecklingen i syfte att, så snart som det är möjligt, se över denna bestämmelse. I motion 2013/14:Ju15 av m.fl. (V, MP) yrkande 2 föreslås att 4 § 11 förslaget till lag om straff för folkmord, brott mot mänskligheten och krigsförbrytelser får följande lydelse. 4 § För krigsförbrytelse döms, om gärningen ingår som ett led i eller på något annat sätt står i samband med en väpnad konflikt eller ockupation, den som 11. när det gäller barn som inte fyllt a) , använder barnet för direkt deltagande i fientligheterna, rekryterar barnet till väpnade grupper eller genom obligatorisk rekrytering tar ut barnet till nationella väpnade styrkor eller b) , genom frivillig rekrytering tar ut barnet till nationella väpnade styrkor. Motionärerna anför att det alltsedan antogs har funnits en strävan att höja åldersgränsen för soldater till . I det fakultativa protokollet till konventionen görs en skillnad mellan obligatorisk rekrytering och frivillig rekrytering av barn. Obligatorisk rekrytering till väpnade styrkor av barn som inte fyllt är alltid förbjuden, medan frivillig rekrytering till en stats väpnade styrkor är tillåten. Åldersgränsen ska dock höjas enligt protokollet, vilket innebär att i vart fall en 16-årsgräns har skapats. Av FN:s medlemsstater har 153 stycken tillträtt det fakultativa protokollet, däribland samtliga permanenta medlemmar av säkerhetsrådet. Det innebär att många av de stater där barnsoldater utnyttjas i väpnade konflikter tillämpar en 18-årsgräns. Motionärerna pekar vidare på att några remissinstanser gjort gällande att protokollet i egenskap av en överenskommelse rörande mänskliga rättigheter enbart kan leda till ett ansvar för stater men inte till ett individuellt straffansvar, och att det för individansvar krävs att det är fråga om en kränkning av humanitär rätt. Enligt motionärerna måste dock ett sådant synsätt anses som förlegat. Redan genom Romstadgan för har gränslinjen mellan mänskliga rättigheter och humanitär rätt suddats ut, exempelvis genom att brott mot mänskligheten kriminaliserats, ett brott som saknar anknytning till humanitär rätt. Utskottet har stor förståelse för det som anförs i motionen i detta avseende. Som motionärerna anför och som också framhålls i propositionen verkade i samband med de förhandlingar som ledde fram till antagande av det fakultativa protokollet till för ett förstärkt skydd för alla barn som är inblandade i väpnade konflikter. En given utgångspunkt i detta sammanhang bör enligt utskottet vara att det fakultativa protokollet beaktas så långt det är möjligt. Som regeringen anför har protokollet numera vunnit stor internationell anslutning och antalet stater som ansluter sig ökar dessutom stadigt. Dessa omständigheter talar för att det sker en utveckling av en sedvanerättslig norm som innehåller ett allmänt förbud mot att till nationella väpnade styrkor tvångsrekrytera eller använda barn för deltagande i fientligheter samt att till sådana styrkor frivilligt rekrytera barn under, i vart fall, . När det gäller väpnade gruppers rekrytering samt användande av barn i fientligheterna talar på motsvarande sätt mycket för att en 18-årsgräns håller på att utvecklas inom sedvanerätten. Även om således det fakultativa protokollets tillkomst indikerar att den relevanta åldersgränsen har höjts från , är dock frågan om detta också innebär att rekrytering och användning av barn i fientligheterna som uppnått denna ålder, men inte 18 respektive , kan medföra individuellt straffrättsligt ansvar för krigsförbrytelse. Utskottet ansluter sig i denna fråga till det som regeringen anför. Även utskottet anser alltså att även om mycket talar för att staters nuvarande praxis kan anses ge ett visst stöd för att en högre åldersgräns än bör gälla även i fråga om individuellt straffrättsligt ansvar för krigsförbrytelser, är det inte möjligt att med sådan grad av säkerhet som i dessa sammanhang krävs fastställa att en sådan gärning sedvanerättsligt utgör en krigsförbrytelse. Straffansvaret bör således endast omfatta gärningar som riktar sig mot barn som inte fyllt . Det anförda innebär att straffansvaret för krigsförbrytelser i den nu aktuella delen inte kommer att vara utformat i enlighet med vad det fakultativa protokollet föreskriver. Utskottet noterar att regeringen avser att stödja den utveckling som kan ses på området samt följa den sedvanerättsliga utvecklingen i syfte att, så snart som det är möjligt, se över denna bestämmelse. Utskottet vill med kraft understryka vikten av detta och utgår från att regeringen så snart det är möjligt återkommer till i denna fråga. Sammanfattningsvis tillstyrker utskottet propositionen i den nu aktuella delen och avstyrker motion 2013/14:Ju15 yrkande 2. Utskottets förslag i korthet antar regeringens lagförslag även i övriga delar. Som anförts tidigare välkomnar utskottet regeringens förslag till lag om straff för folkmord, brott mot mänskligheten och krigsförbrytelser. Lagförslaget har enligt utskottets uppfattning fått en väl avvägd utformning. Detta gäller även de övriga lagförslag som läggs fram i propositionen. Regeringens lagförslag har i dessa delar inte lett till några motionsyrkanden eller andra invändningar under utskottsbehandlingen. Utskottet föreslår därför att antar dessa. Ett särskilt straffstadgande om tortyr Utskottets förslag i korthet avslår motionsyrkanden om införande av ett särskilt straffstadgande om tortyr med hänvisning till att arbete med att ta fram direktiv till en utredning pågår. Jämför reservation 5 (S, MP, V). har ratificerat en konvention mot tortyr och annan grym, omänsklig eller förnedrande behandling eller bestraffning, den s.k. tortyrkonventionen som antogs av generalförsamling (prop. 1985/86:17, bet. 1985/86:UU11, rskr. 1985/86:38). För en beskrivning av det lagstiftningsarbete som föregick ratificerandet av konventionen, konventionens innehåll och utskottets tidigare behandling av motionsönskemål liknande de nu aktuella hänvisas till betänkandet Straffrättsliga frågor (2006/07:JuU9 s. 37 f.). I betänkandet anförde utskottet att det delade motionärernas uppfattning att det är viktigt att säkerställa att svensk lag täcker de brottsliga handlingar som omfattas av tortyrkonventionen och att det beklagade att Internationella straffrättsutredningens betänkande (SOU 2002:98) ännu inte lett till några förslag. Utskottet ansåg emellertid att beredningen av betänkandet inte borde föregripas och avstyrkte motionerna. Samma ståndpunkt intog justitieutskottet i betänkandena /10:JuU7 (s. 35) och 2010/11:JuU8 (s. 34 f.). Svensk lagstiftning innehåller inte något särskilt straffstadgande för tortyrbrott, vilket inte heller är ett krav enligt tortyrkonventionen. Tortyrhandlingar är emellertid straffbara enligt bestämmelser i , främst de i 3 och 4 kap. (dvs. brott mot liv och hälsa och mot frihet och frid). En tortyrhandling torde i regel kunna bedömas som misshandel och då i första hand som synnerligen grov misshandel. För detta brott är det lägsta straff som kan dömas ut fängelse, vilket innebär att svensk domstol enligt bestämmelser i 2 kap. 3 § alltid kan döma över detta brott. Internationella straffrättsutredningen berörde i sitt betänkande frågan om införandet av ett särskilt tortyrbrott. Regeringen anför (s. 23) att Internationella straffrättsutredningens överväganden i fråga om införande av ett särskilt straffstadgande avseende tortyr inte behandlas i propositionen. Regeringen anser att frågan behöver belysas ytterligare och avser därför att låta en utredare analysera frågan i särskild ordning. I flera motioner begärs tillkännagivanden om att ett särskilt straffstadgande om tortyr ska införas i svensk rätt. Sådana yrkanden framförs i kommittémotionerna 2011/12:Ju359 av m.fl. (S) yrkande 71, 2012/13:Ju373 av m.fl. (S) yrkande 85 och 2013/14:Ju412 av m.fl. (S) yrkande 103, kommittémotion 2011/12:Ju244 av m.fl. (MP), kommittémotion 2013/14:Ju203 av m.fl. (V) yrkande 3, motionerna 2011/12:Ju217 av (S), 2012/13:Sf391 av m.fl. (MP) yrkande 2, 2013/14:Sf390 av och (båda MP) yrkande 2, 2011/12:Ju322 av (KD) och 2013/14:Ju226 av (KD). Utskottet vidhåller sin uppfattning att det är viktigt att svensk lag täcker de brottsliga handlingar som omfattas av tortyrkonventionen. Även om det kan hävdas att det hade varit önskvärt att frågan hade behandlats i den nu aktuella propositionen har utskottet förståelse för att frågan är komplicerad och att ytterligare analys behöver göras. har informerat om att det pågår ett arbete vid departementet med att ta fram direktiv till en utredning av frågan. Detta arbete bör inte föregripas. Med det anförda avstyrker utskottet samtliga motionsyrkanden i detta avsnitt. Utskottets förslag i korthet avslår motionsyrkanden som rör olika folkrättsliga frågor, i huvudsak med hänvisning till att de tillgodoses med propositionens lagförslag. I kommittémotion 2013/14:Ju203 av m.fl. (V) begärs ett tillkännagivande om att regeringen ska återkomma med förslag till om ett korrekt genomförande av folkmordskonvention (yrkande 2). Motionärerna anför bl.a. att definitionen av folkmord i lagen (1964:169) om straff för folkmord inte helt överensstämmer med folkmordskonventionen samt att uppmaning till folkmord inte är kriminaliserat. Av propositionen framgår att det i 1 § förslaget till lag om straff för folkmord, brott mot mänskligheten och förbrytelser finns straffbestämmelser om folkmord. Relevant reglering finns i Romstadgan artikel 6 som grundar sig på folkmordskonventionen (prop. 1952:71, se även prop. Regleringen ersätter lagen (1964:169) om straff för folkmord. Bestämmelsen föreslås få följande lydelse. För folkmord döms den som, i syfte att helt eller delvis förinta en nationell, etnisk eller rasmässigt bestämd eller religiös folkgrupp som 1. dödar en medlem av folkgruppen, 2. tillfogar en medlem av folkgruppen allvarlig smärta eller skada eller utsätter denne för svårt lidande, 3. påtvingar medlemmar av folkgruppen levnadsvillkor som är ägnade att medföra att folkgruppen helt eller delvis förintas, 4. vidtar åtgärder som är ägnade att förhindra att barn föds inom 5. genom tvång för över ett barn som inte fyllt från folkgruppen till en annan grupp. Straffet är fängelse , lägst fyra och högst , eller på När det gäller uppmaning till folkmord pekar regeringen (s. 214 f.) på att detta regleras i artikel 25:3 e i Romstadgan. Bestämmelsen, som har hämtats från folkmordskonventionen, föreskriver att den som och offentligt uppmanar någon annan att begå folkmord ska vara straffrättsligt ansvarig. Regeringen anför att det finns en svensk reglering som motsvarar den i Romstadgan och folkmordskonventionen. Vissa fall av offentlig uppmaning att begå folkmord kan utgöra medverkan eller stämpling till detta brott enligt 23 kap. . I annat fall kan den som muntligen, inför en menighet eller folksamling, i skrift som sprids eller utlämnas för spridning eller i annat meddelande till allmänheten uppmanar eller annars söker förleda till bl.a. brottslig gärning ådra sig ansvar för uppvigling enligt 16 kap. 5 § . En sådan gärning kan enligt 7 kap. 4 § 10 tryckfrihetsförordningen samt 5 kap. 1 § första stycket yttrandefrihetsgrundlagen även utgöra tryck- och yttrandefrihetsbrott. Vid tillkomsten av lagen om straff för folkmord gjordes bedömningen att den befintliga regleringen i fråga om uppvigling innebar att det inte fanns behov av någon särskild bestämmelse avseende uppmaning att begå folkmord (prop. 1964:10 s. 204). Frågan om huruvida bestämmelse om uppvigling kan vara underkastad territoriella eller nationella begränsningar har varit föremål för diskussion bl.a. i det lagstiftningsärende som låg till grund för införandet av lagen (2010:299) om straff för offentlig uppmaning, rekrytering och utbildning avseende terroristbrott och annan särskilt allvarlig brottslighet (se Ds 2009:17 s. 55 f. och prop. 2009/10:78 s. 29 f. och 44). Regeringen konstaterar att när det gäller det förhållandet att uppviglingsbrottet är placerat i 16 kap. kan några säkra slutsatser kring brottets eventuella tillämplighet i rummet inte dras, eftersom kapitlet även rymmer bestämmelser som saknar nationella begränsningar (jfr 16 kap. 14 a jämte NJA II 1972 s. 780 f.). Regeringen anför vidare att ett straffbuds skyddsintresse är av betydelse för frågan om dess tillämplighet. Straffstadganden som syftar till att enbart skydda ett specifikt svenskt samhällsintresse eller en del av den svenska samhällsordningen är som utgångspunkt nationellt begränsade. Straffbestämmelser vars skyddsintressen är nationella kan dock överträdas genom gärningar som förövas utomlands, förutsatt att straffbudet i sig inte är territoriellt begränsat. Den avgörande frågan är om gärningar som formellt innefattar en överträdelse av ett svenskt straffbud är av intresse för att lagföra. Det kan enligt regeringen finnas ett påtagligt sådant intresse både i de fall det genom en gärning som begåtts i och i de fall det utomlands uppviglas till brott i . Det svenska intresset av lagföring får dock anses vara avsevärt mer begränsat i de fall uppviglingsbrottet avser en gärning som är tillåten i . Avgörande för bestämmelsens tillämplighet torde i stället vara att den gärning till vilken det uppviglas utgör ett svenskt brott. Uppviglingsbrottets skyddsintresse är därmed delvis begränsat. Den nu föreslagna svenska straffbestämmelsen om folkmord saknar territoriella eller annars nationella begränsningar, varför ett folkmord kommer att vara straffbart oavsett var det begås. Av det föregående följer att den som uppmanar till folkmord bör kunna straffas i enlighet med den svenska uppviglingsbestämmelsen. Sammanfattningsvis anser regeringen att det inte bör införas någon specifik bestämmelse om uppmaning till folkmord. I den utsträckning en sådan uppmaning inte är att bedöma som medverkan eller stämpling till folkmord enligt 23 kap. , omfattas den enligt regeringen av brottet uppvigling enligt 16 kap. 5 § . Som framgår ovan anser utskottet att den föreslagna lagen om straff för folkmord, brott mot mänskligheten och krigsförbrytelser har fått en väl avvägd utformning. När det särskilt gäller folkmord anser utskottet vidare att vad som folkrättsligt åligger , främst på grund av folkmordskonventionen, har beaktats på ett tillfredsställande sätt. Även när det gäller frågan om uppmaning till folkmord ställer sig utskottet bakom det som regeringen anför. Inte heller utskottet anser att det bör införas någon specifik bestämmelse om uppmaning till folkmord. I den utsträckning en sådan uppmaning inte är att bedöma som medverkan eller stämpling till folkmord enligt 23 kap. , omfattas den som regeringen anför av brottet uppvigling enligt 16 kap. 5 § . Utskottet avstyrker med det anförda motion 2013/14:Ju203 (V) yrkande 2. I kommittémotion 2013/14:Ju203 av m.fl. (V) begärs ett tillkännagivande om att regeringen bör återkomma till med förslag om kriminalisering av utomrättslig avrättning (yrkande 5). Regeringen föreslår att 4 § 9 lagen om straff för folkmord, brott mot mänskligheten och krigsförbrytelser får följande lydelse. För krigsförbrytelse döms, om gärningen ingår som ett led i eller på annat sätt står i samband med en väpnad konflikt eller ockupation, den som 9. verkställer eller dömer ut ett straff mot en skyddad person utan att han eller hon först fått en rättvis rättegång, Straffet för krigsförbrytelse föreslås vara fängelse i högst . Som framgår ovan föreslår regeringen ett straffstadgande om rätten till en rättvis rättegång. Motionsyrkandet får därmed anses tillgodosett och avstyrks. I kommittémotion 2013/14:Ju203 av m.fl. (V) begärs ett tillkännagivande om att regeringen bör återkomma till med förslag om kriminalisering av påtvingat försvinnande och ratificering av om skydd mot påtvingat försvinnande (yrkande 6). Romstadgans definition av påtvingat försvinnande har sitt ursprung i bl.a. FN:s deklaration om skydd för alla människor mot påtvingade försvinnanden (A/RES/47/133, 1992 [försvinnandedeklarationen]) som 2006 kompletterades av en konvention med samma namn (försvinnandekonventionen, A/RES/61/177, 2006). Regeringen föreslår att 2 § 9 lagen om straff för folkmord, brott mot mänskligheten och krigsförbrytelser får följande lydelse. För brott mot mänskligheten döms, om gärningen utgör eller ingår som ett led i ett omfattande eller systematiskt angrepp riktat mot en grupp civila, den som 9. för en stats eller politisk organisations räkning, eller med dess tillstånd, stöd eller samtycke, i syfte att undandra en person i gruppen från rättsligt skydd , a) frihetsberövar denne om frihetsberövandet följs av en vägran att erkänna detta eller att lämna information om personens öde eller uppehållsort, b) sedan ett frihetsberövande skett vägrar att erkänna detta eller att lämna information om den frihetsberövades öde eller uppehållsort, eller c) sedan en sådan vägran skett vidmakthåller frihetsberövandet. Av den föreslagna bestämmelsen framgår vidare att straffet föreslås vara fängelse , lägst fyra och högst , eller på livstid. Som framgår ovan föreslår regeringen ett straffstadgande om påtvingat försvinnande. har vidare informerat om att frågan om ratificering av bereds. Motionsyrkandet avstyrks därför. Militära och civila förmäns ansvar I kommittémotion 2013/14:Ju203 av m.fl. (V) begärs ett tillkännagivande om att regeringen bör återkomma till med förslag om straffrättslig reglering av förmans ansvar i enlighet med Romstadgans krav (yrkande 7). Vidare begärs i yrkande 8 ett tillkännagivande om att regeringen bör återkomma till med förslag om upphävande av ansvarsfrihet på grund av förmans befallning. Enligt motionärerna står regler om ansvarsfrihet på grund av förmans befallning i strid med den internationella rättens principer. Frågan om förmans befallning regleras i 24 kap. 8 § . Enligt denna bestämmelse kan en person fritas från ansvar för en gärning som har begåtts på order av den under vars lydnad personen står. Ansvar ska i sådant fall inte dömas ut om personen med hänsyn till lydnadsförhållandets art, gärningens beskaffenhet och omständigheterna i övrigt hade att lyda ordern. I propositionen föreslår regeringen att en militär eller civil förman som underlåter att vidta de för honom eller henne möjliga åtgärder som är nödvändiga och skäliga för att förhindra att folkmord, brott mot mänskligheten eller krigsförbrytelse begås av en underlydande som står under förmannens lydnad och effektiva kontroll ska anses som gärningsman. Regeringen föreslår vidare att en militär eller civil förman som uppsåtligen eller av grov oaktsamhet underlåter att utöva särskild tillsyn över en underlydande som står under hans eller hennes lydnad och effektiva kontroll ska dömas för underlåtenhet att utöva kontroll, om den underlydande har begått folkmord, brott mot mänskligheten eller krigsförbrytelse som förmannen borde ha förutsett och hade kunnat förhindra. Straffet är fängelse i högst . Slutligen föreslår regeringen att en militär eller civil förman som, när det kan ske utan fara för att förmannen avslöjar egen brottslighet, underlåter att för undersökning och lagföring anmäla skälig misstanke om att en underlydande som står under hans eller hennes lydnad och effektiva kontroll har begått folkmord, brott mot mänskligheten eller krigsförbrytelse ska dömas för underlåtenhet att anmäla brott till fängelse i högst . De ovanstående föreslagna bestämmelserna återfinns i 13–15 §§ förslaget till lag om straff för folkmord, brott mot mänskligheten och krigsförbrytelser. I propositionen föreslås inte någon ändring av 24 kap. 8 § om förmans order. Regeringen anför (s. 63) att utrymmet för att åberopa förmans befallning för att undgå ansvar för nu aktuella brott dock torde vara mycket begränsat. I sammanhanget kan även bestämmelsen i 21 kap. 5 § om lydnadsbrott noteras. Den ovillkorliga lydnadsplikten innebär dock inte s.k. blind lydnad. Av allmänna rättsgrundsatser följer att lydnadsplikten inte är obetingad i de fall den beordrade handlingen är brottslig eller annars lagstridig. I sådana fall får bedömningen av om lydnadsbrott föreligger grundas på en avvägning mellan å ena sidan det intresse som skyddas genom lagregler och å andra sidan intresset av att upprätthålla disciplinen. Det sistnämnda intresset kan i vissa fall rättfärdiga mindre lagbrott. Mer allvarliga överträdelser omfattas inte av lydnadsplikten och medför ansvar även för den som handlat på förmans befallning. Som framgår ovan föreslår regeringen i propositionen en reglering av förmäns ansvar. Motion 2013/14:Ju203 (V) yrkande 7 får därmed anses tillgodosett och avstyrks. När det härefter gäller bestämmelsen i 24 kap. 8 § delar utskottet regeringens bedömning att utrymmet för att åberopa förmans befallning för att undgå ansvar för nu aktuella brott torde vara mycket begränsat. Utskottet ser emellertid ingen anledning att på grund av detta föreslå att bestämmelsen ska upphävas. Motion 2013/14:Ju203 (V) yrkande 8 avstyrks. I kommittémotion 2013/14:Ju203 av m.fl. (V) anförs att det bör införas ett förbud i svensk rätt mot bevisning som tagits fram med hjälp av tortyr (yrkande 4). Av 2 kap. 5 § regeringsformen följer att var och en är skyddad mot kroppsstraff. Ingen får heller utsättas för tortyr eller för medicinsk påverkan i syfte att framtvinga eller hindra yttranden. Detta förbud är absolut och kan inte inskränkas genom lag. I 35 kap 1 § första stycket föreskrivs att rätten efter samvetsgrann prövning av allt som förekommit ska avgöra vad i målet som är bevisat. Bestämmelsen ger uttryck för principerna om fri bevisföring och fri bevisvärdering (se Fitger m.fl., , [, Zeteo] kommentaren till 35 kap 1 §). Det följer vidare av artikel 6 i att en domstol måste se till att rättegången är rättvis. Detta anses medföra att det kan förekomma indirekta bevisföringsförbud, t.ex. när det gäller erkännanden och andra bevis som frampressats under tvång, vid olovligt avlyssnat samtal eller genom brott mot kommunikationsprincipen (a. a.). Se t.ex. avgörande Gäfgen mot (app 22978/05; SvJT 2008 s. 626; hot om tortyr). Som framgår ovan stadgas i regeringsformen att var och en är skyddad mot kroppsstraff och tortyr. Förbudet är absolut och kan inte inskränkas genom lag.