bet · H101JuU14 · 2014-02-04 00:00:00 — Förutom behovs- och proportionalitetsprinciperna styrs arbetet vid polisingripanden av den s.k. hänsynsprincipen, vilken gör sig särskilt starkt gällande när det är fråga om ingripanden mot barn. Principen kommer bl.a. till uttryck i 17 § förundersökningskungörelsen (1947:948), där det föreskrivs att förhör med den som är ska planeras och verkställas så att det inte uppkommer fara för att den som förhörs tar skada samt att man noga bör se till att uppmärksamhet inte väcks kring förhöret. Av intresse i detta sammanhang är vidare vissa uttalanden om hämtning av barn i förarbetena till lagen (1964:167) med särskilda bestämmelser om unga lagöverträdare. I propositionen framhålls att hämtning av barn bör ske med hänsynstagande till barnets ålder och mognad och således med stor restriktivitet (prop. 1983/84:187 s. 22). Vidare uttalas att hämtning till förhör bör undvikas så långt som möjligt. Om en sådan åtgärd måste vidtas är det viktigt att det görs på ett diskret sätt och med all den hänsyn som förhållandena kräver. En hämtning bör endast i undantagsfall utföras av uniformerad polis eller på något ställe där uppmärksamhet kan väckas. Det sägs vara av särskild vikt att varken hämtning eller förhör genomförs i skolan, annat än när det finns mycket speciella skäl. () har uttalat kritik mot att barn hämtats av polis i skolan. I 1996/97:JO1 s. 86 (dnr 202-1995) redogjorde JO för ett fall då en 15-årig elev hämtades i skolan av uniformerad polispersonal för att förhöras. JO hänvisade till de angivna förarbetsuttalandena om hämtning av barn och anförde att dessa uttalanden bör vara vägledande också när det är fråga om att hämta någon som är till förhör. JO har därefter understrukit att varken hämtning eller förhör bör genomföras i en skola annat än när det finns mycket speciella skäl. Som exempel kan nämnas 2001/02:JO1 s. 51 (dnr 3556-1998) där JO kritiserade en polismyndighet som bl.a. hade beslutat om hämtning av åtta barn i åldern 12–i barnens respektive skolor. Barnen var inte misstänkta för brott utan skulle förhöras upplysningsvis. Se även 2007/08:JO1 s. 149 (dnr 3493-2005). Dessutom gäller enligt artikel 3.1 i FN:s konvention om barnets rättigheter att barnets bästa ska komma i första rummet vid alla åtgärder som rör barn, vare sig de vidtas av offentliga eller privata sociala välfärdsinstitutioner, domstolar, administrativa myndigheter eller lagstiftande organ. Enligt huvudregeln, som är tillämplig för del, avses i konventionen med barn varje människa under . I 20 § polislagen finns bestämmelser om husrannsakan och liknande åtgärder. Husrannsakan får företas för att söka efter en person. Detta har i praxis ansetts innebära att det ska vara en bestämd person – låt vara inte nödvändigtvis känd till namnet – som polisen söker efter. Polisen får således inte bereda sig tillträde till exempelvis skolor för att mer allmänt leta efter efterlysta utlänningar. Polisens verkställighet av avvisnings- och utvisningsbeslut Det är som har huvudansvaret för verkställighet av avvisnings- och utvisningsbeslut. Enligt 12 kap. 14 § utlänningslagen (2005:716) får dock verket lämna över ett verkställighetsärende till en polismyndighet, om den som ska avvisas eller utvisas håller sig undan och inte kan anträffas utan polismyndighetens medverkan eller om det kan antas att det kommer att behövas tvång för att verkställa beslutet. I RPSFS 2005:3 (FAP 638-1) finns regler och allmänna råd som styr polisens arbete med verkställighet av beslut om avvisning och utvisning. I denna författning sägs inte någonting om hämtning i skolor eller på sjukhus för att verkställa avvisnings- och utvisningsbeslut. har emellertid fått information av om att den aktuella författningen kommer att revideras . De nya föreskrifterna kommer bl.a. att innehålla ett allmänt råd om att polisen ska undvika att hämta barn i skolan eller i närheten av skolan. Vidare kommer det att införas ett allmänt råd om att hämtning på sjukhus endast bör ske i undantagsfall. Rekommendationen är att den ansvariga läkaren ska kontaktas innan en eventuell hämtning genomförs. Rätten till utbildning för barn som vistas i utan tillstånd har barn som vistas i utan tillstånd i huvudsak samma rätt till utbildning i förskoleklass, grundskola och motsvarande skolformer samt gymnasieskola och gymnasiesärskola som barn som är bosatta i landet (prop. 2012/13:58, bet. 2012/13:UbU12, rskr. 2012/13:208). I propositionen (s. 32–33) framhöll regeringen att för att de berörda barnen och deras föräldrar i praktiken ska våga utnyttja rätten till utbildning behöver barnen känna sig trygga med att polisen inte kommer att ingripa i skolan. Även om ingenting formellt hindrar polisen från att hämta barn som ska avvisas eller utvisas i skolor, noterade regeringen att den reglering och praxis som finns när det gäller polisens arbete innebär en tydlig begränsning av polisens möjligheter att hämta barn i skolor. Regeringen noterade också att avsåg att besluta föreskrifter om arbetet med verkställighet av avvisnings- och utvisningsbeslut. Mot den bakgrunden gjorde regeringen bedömningen att det inte behövde införas några särskilda bestämmelser i lag eller förordning för polisens arbete när det gäller barn som vistas i landet utan tillstånd. Regeringen avsåg dock att noga följa frågan. Om det visar sig att polisens arbete blir ett avgörande hinder för att barn som vistas i landet utan tillstånd ska få tillgång till utbildning, kommer regeringen att på nytt överväga om ytterligare reglering behöver införas. , som yttrade sig till utbildningsutskottet i ärendet, instämde i regeringens bedömning att det inte för lagförslagen behövde införas några särskilda bestämmelser i lag eller förordning om polisens arbete med verkställighet av avvisnings- och utvisningsbeslut när det gäller barn som vistas i landet utan tillstånd (yttr. 2012/13:JuU5y). Rätten till vård för vissa utlänningar som vistas i utan tillstånd är vidare landstingen skyldiga att erbjuda hälso- och sjukvård till personer som vistas i utan tillstånd, se lagen (2013:407) om hälso- och sjukvård till vissa utlänningar som vistas i utan nödvändiga tillstånd. Enligt lagen är landstingen skyldiga att erbjuda vuxna personer som vistas i landet utan tillstånd samma subventionerade hälso- och sjukvård som vuxna asylsökande, dvs. vård som inte kan anstå inklusive tandvård, mödrahälsovård, preventivmedelsrådgivning, vård vid abort och en hälsoundersökning. Landstingen har därutöver möjlighet att erbjuda vård upp till samma nivå som för bosatta. Barn som vistas i landet utan tillstånd ska erbjudas samma vård som bosatta och asylsökande barn, dvs. subventionerad, fullständig hälso- och sjukvård inklusive regelbunden tandvård. I propositionen anförde regeringen att den hade för avsikt att följa upp och utvärdera den nya lagen, och att det inom ramen för uppföljningen borde ingå att se över om hälso- och sjukvårdens uppgiftsskyldighet och underrättelseskyldighet har påverkat den berörda målgruppens vilja och möjlighet att söka vård (prop. 2012/13:109 s. 51). Regeringen förklarade vidare att den hade för avsikt att följa frågan om polisens arbete med verkställighet av avvisnings- och utvisningsbeslut riskerar att bli ett hinder mot att målgruppen söker hälso- och sjukvård. Regeringen noterade vidare att avsåg att besluta föreskrifter om arbetet med verkställighet av avvisnings- och utvisningsbeslut. Polisen har i uppdrag att övervaka att personer inte vistas eller arbetar i landet utan nödvändiga tillstånd. Detta innebär bl.a. att polisen ska spana efter personer som har fått ett beslut om avvisning eller utvisning. För att säkerställa att personer inte vistas i utan tillstånd får polisen genomföra inre utlänningskontroller. Självklart ska polisen då noga följa relevanta föreskrifter. Reglerna för polisens inre utlänningskontroller framstår enligt utskottet som väl avvägda. Utskottet vill understryka att en kontroll inte får genomföras enbart på grund av att en person har ett utseende som uppfattas som utländskt eller på grund av hans eller hennes språk eller namn. Enligt utskottet bör inte förorda någon förändring av föreskrifter och allmänna råd om inre utlänningskontroller, och motion 2013/14:Ju214 (MP) yrkande 2 bör alltså avslås. Utskottet ser positivt på att barn som vistas i landet utan tillstånd har fått möjlighet att gå i skolan. Det är också tillfredsställande att det har införts en lagstadgad minsta nivå för hälso- och sjukvård för personer som vistas i utan tillstånd. För att de aktuella målgrupperna i praktiken ska våga utnyttja rätten till utbildning och hälso- och sjukvård måste de emellertid kunna känna sig trygga med att polisen inte kommer att ingripa mot dem i skolan eller när de uppsöker vård. Som framgår ovan har regeringen för avsikt att noga följa upp om polisens verkställighet av avvisnings- och utvisningsbeslut riskerar att bli ett hinder mot att barn får tillgång till utbildning, eller mot att utlänningar söker hälso- och sjukvård. Utskottet anser att det är angeläget att de nya lagarna följs upp och utvärderas och välkomnar därför regeringens avsikter i denna del. Med hänsyn till detta, och eftersom kommer att anpassa sina föreskrifter om verkställighet till den nya lagstiftningen, finner inte utskottet anledning för att göra något tillkännagivande med anledning av förslaget i motion 2012/13:Sf390 (M) yrkande 6. Utskottets förslag i korthet avslår två motionsyrkanden om kartläggning och bekämpning av barnsexhandel. Jämför reservation 11 (S). I kommittémotion 2013/14:Ju412 av m.fl. (S) yrkande 51 anförs att regeringen bör ta initiativ till att kartlägga och bekämpa s.k. barnsexturism såväl nationellt som inom EU. Ett liknande yrkande finns i motion 2013/14:Ju328 av (M), där det föreslås en kartläggning av barnsexhandeln och dess omfattning. Motionären vill också se ökad information till allmänheten om barnsexhandeln. Sådan information bör t.ex. finnas på utrikesflygplatser och vaccinationskliniker. beslutade regeringen om en handlingsplan mot sexuell exploatering av barn. Handlingsplanen innehöll åtgärder på såväl nationell som internationell nivå. Flera av åtgärderna rörde sexuell exploatering av barn i samband med turism och resande. I samband med proposition 2009/10:232 Strategi för att stärka barnets rättigheter i presenterade regeringen en uppföljning av åtgärderna i handlingsplanen. Regeringen har för avsikt att följa upp handlingsplanen i sin helhet. antogs och rådets direktiv /93/EU om bekämpande av sexuella övergrepp mot barn, sexuell exploatering av barn och barnpornografi samt om ersättande av rådets rambeslut /68/RIF. Direktivet syftar till att skapa minimiregler om fastställande av brottsrekvisit och påföljder inom området sexuella övergrepp mot barn och sexuell exploatering av barn, barnpornografi och kontaktsökning med barn för sexuella ändamål. Det syftar också till att införa gemensamma bestämmelser för att stärka åtgärderna för att förebygga sådana brott och förbättra skyddet av brottsoffer. har antagit vissa lagändringar som utgör ett led i genomförandet av direktivet (prop. 2012/13:194, bet. 2013/14:JuU8, rskr. 2013/14:36). Bland annat har en ny lag om registerkontroll av personer som ska arbeta med barn införts. Vidare har preskriptionstiden förlängts för köp av sexuell handling av barn och för sexuellt ofredande av barn. I ett svar på en skriftlig fråga om det svenska arbetet mot barnsexturism och barnsexhandel anförde justitieministern följande (svar på fr. 2012/13:711). har frågat vilka initiativ jag avser att vidta för att stärka det svenska arbetet mot barnsexturism och barnsexhandel. Arbetet mot sexuellt utnyttjande av barn i alla former är högt prioriterat, vilket jag också beskrivit i ett tidigare svar till . Där pekade jag bland annat på det arbete som inledde 2009 mot barnsexturism och de initiativ regeringen tagit på EU-nivå. Såväl regeringen som polis och åklagare har vidtagit en rad åtgärder för att effektivisera arbetet mot barnsexturism. har fortsatt att utveckla sina insatser mot barnsexturism. En särskild grupp som arbetar mot denna brottslighet har inrättats. Satsningen har lett till att det finns goda kunskaper om barnsexturism. Bland annat har kartlagt ett stort antal män som har misstänkts resa utomlands i syfte att begå sexuella övergrepp mot barn. Flera förövare har kunnat dömas både utomlands och i . Parallellt med satsning har gjort en kartläggning av fall rörande barnsexturism. Utifrån kartläggningen har myndigheten tagit fram en metodhandbok att använda som stöd vid utredningar om sexualbrott mot barn i andra länder. En förutsättning för att kunna bekämpa barnsexturism och barnsexhandel är ett utvecklat internationellt samarbete. Flera av rättsväsendets myndigheter deltar därför aktivt i det arbete som bl.a. Eurojust och Europol bedriver. Det behövs dock mer internationellt samarbete på området. Ju fler länder som uppmärksammar problemet att deras medborgare begår sexualbrott i andra länder, desto större blir de preventiva effekterna. Regeringen har i syfte att bidra till att förebygga barnsexturismen till exempel finansierat och genomfört en kampanj tillsammans med Polisen och ECPAT, som visats bl.a. på Express och som riktas till resenärer som kan komma att stöta på barnsexturism ute i världen. Det är också viktigt att utveckla det bilaterala samarbetet med länder där barnsexturism förekommer. Vi har till exempel ingått polissamarbetsavtal med både och . Därutöver har regeringen drivit igenom förändringar i sexualbrottslagstiftningen som innebär att vi stärker skyddet för barn mot sexuella kränkningar genom att bland annat utvidga tillämpningsområdet och höja straffminimum för grovt sexuellt övergrepp mot barn. Vi har även avskaffat kravet på dubbel straffbarhet för utnyttjande av barn för sexuell posering och köp av sexuell handling av barn. Slutligen har regeringen inlett ett arbete med att revidera och uppdatera den nationella handlingsplanen mot sexuellt exploatering av barn . Inom ramen för detta arbete kommer nya initiativ mot barnsexturism och barnsexhandel att övervägas. Som utskottet har uttryckt är kampen mot sexuell exploatering av barn i samband med turism och resande ytterst angelägen (bl.a. bet. 2011/12:JuU15 s. 36 f.). Utskottet konstaterar därför med tillfredsställelse att frågan är högt prioriterad av regeringen. Som framgår av justitieministerns svar bedriver regeringen och dess myndigheter ett ambitiöst arbete mot barnsexturism såväl nationellt som internationellt. Utskottet finner inte skäl att föreslå något tillkännagivande med anledning av förslagen i motion 2013/14:Ju412 (S) yrkande 51 och motion 2013/14:Ju328 (M). Motionerna bör avslås. Åtgärder mot rekrytering av unga till kriminalitet Utskottets förslag i korthet avslår en motion om åtgärder mot att unga rekryteras till kriminella nätverk och organisationer. Jämför reservation 12 (V). I kommittémotion 2013/14:Ju207 av m.fl. (V) begärs att regeringen tillsätter en parlamentarisk utredning med uppgift att föreslå åtgärder för att förebygga rekryteringen av unga till kriminella nätverk och organisationer. fick 2011 i uppdrag av regeringen att i ett antal kommuner eller stadsdelar initiera pilotverksamheter med sociala insatsgrupper för unga som riskerar att bli kriminella (Ju2011/1906/). De sociala insatsgrupperna skulle göra det möjligt att, under ledning av , samordna hjälpen och stödet från myndigheter och övriga aktörer. Arbetet innebär att tillsammans med polisen, övriga berörda myndigheter och frivilligorganisationer samarbetar och använder sin samlade kompetens fokuserat och uthålligt i arbetet med unga som befinner sig i riskzonen i fråga om att bli kriminella. Även unga som behövde stöd och hjälp för att bryta med kriminella nätverk ingick i försöksverksamheten. Enligt , som redovisade uppdraget till regeringen , är arbetssättet framgångsrikt. Flera ungdomar har minskat eller totalt upphört med sina kriminella aktiviteter när de har haft stöd från en social insatsgrupp. Regeringen har gett ett fortsatt uppdrag till att aktivt stödja arbetet med de sociala insatsgrupperna. Samverkan mellan polisen och är av stor betydelse i arbetet med att förebygga ungdomsbrottslighet. Sekretessregleringen har upplevts som ett problem vid denna samverkan (se bl.a. SOU 2010:15). infördes därför en ny sekretessbrytande bestämmelse som innebär att en uppgift som rör en enskild person som inte har fyllt i vissa fall kan lämnas från till polisen utan hinder av sekretess (prop. 2011/12:171, bet. 2012/13:JuU5, rskr. 2012/13:60). får enligt den nya regeln lämna ut uppgifterna om det finns risk för att den unge kommer att begå brott och uppgifterna kan anses förhindra detta. Uppgifterna får inte lämnas ut om det är olämpligt med hänsyn till insatser som planerar eller genomför för personen i fråga. som den nya sekretessbrytande bestämmelsen infördes förtydligades det under vilka förutsättningar som polisen får tillfälligt omhänderta unga personer med stöd av 12 § polislagen (1984:387). Det klargjordes i lagen att polisen ska göra sin bedömning utifrån om det kan befaras att den unge kommer att utsättas för brott, involveras i brottslig verksamhet eller skadas genom något annat socialt nedbrytande beteende. infördes en möjlighet för polisen att i fler fall än tidigare utreda brott som har begåtts av barn (prop. 2009/10:105, bet. 2009/10:JuU25, rskr. 2009/10:316). utökades möjligheten att utföra drogtest på barn som misstänks ha använt narkotika. Regeringen har gett i uppdrag att utvärdera dessa lagändringar för att se om de har lett till förväntat resultat med fler utredningar och tydligare ansvarsfördelning mellan polisen och . Uppdraget ska redovisas . En av polisens viktigaste uppgifter är att förhindra att nya brott begås. Polisen bedriver brottsförebyggande arbete till stor del i samarbete med andra samhällsaktörer, t.ex. kommuner och landsting. Utskottet noterar med tillfredsställelse att polisen numera har lokala samverkansöverenskommelser för det brottsförebyggande arbetet i nästan alla landets kommuner. I dessa överenskommelser är ungdomar och ungdomsbrott de områden som oftast är prioriterade. När det gäller ungdomarna vill utskottet även framhålla de sociala insatsgrupperna, som har bidragit till att flera ungdomar har minskat eller totalt upphört med sina kriminella aktiviteter. Utskottet anser att det är positivt att har fått i uppdrag att även fortsättningsvis stödja arbetet med dessa grupper. Mot bakgrund av det anförda är inte utskottet berett att föreslå ett tillkännagivande om en sådan parlamentarisk utredning som föreslås i motion 2013/14:Ju207 (V). Motionen bör avslås. Utskottets förslag i korthet avslår en motion om att se över om fler personkategorier än bör omfattas av Säkerhetspolisens personskyddsverksamhet. Jämför reservation 13 (MP). I motion 2013/14:Ju256 av (MP) begärs en översyn av Säkerhetspolisens ansvar för personskydd för den centrala statsledningen. Motionären framhåller att det finns demokratiska nyckelpersoner som inte tillhör den centrala statsledningen men som ändå kunde behöva omfattas av Säkerhetspolisens skydd, t.ex. en riksdagsledamot som lämnat sitt uppdrag eller någon som kandiderar till . Säkerhetspolisen leder och bedriver polisverksamhet när det gäller bevaknings- och säkerhetsarbete som avser den centrala statsledningen eller som har samband med statsbesök och liknande händelser samt annat personskydd i den utsträckning som beslutar om (2 § andra stycket 2 och 3 förordningen [2002:1050] med instruktion för Säkerhetspolisen). Den centrala statsledningen består av drygt 400 personer. Med den centrala statsledningen avses statschefen, talmannen, riksdagsledamöterna, statsministern, statsråden, kabinettssekreteraren och statssekreterarna. Detta framgår av 2 kap. 1 § föreskrifter om personskyddsverksamheten avseende den centrala statsledningen, statsbesök m.m., RPSFS 2006:5 (FAP 224-2). Kungen ingår i den centrala statsledningen i egenskap av statschef. De övriga medlemmarna i den kungliga familjen får personskydd enligt ett särskilt beslut. Det är polisens ansvar att skydda alla medborgare från att utsättas för våld och trakasserier. Det är alltså i första hand de lokala polismyndigheterna som hanterar trakasserier och våld. För vissa förtroendevalda och andra som ingår i den centrala statsledningen är det emellertid, som framgår ovan, Säkerhetspolisen som har det samlade ansvaret för personskyddet. Nivån på de personskyddsinsatser som sätts in av polismyndigheterna eller Säkerhetspolisen baseras på hotbilden mot personen och hans eller hennes funktion. Det förekommer att personer som har ingått i den centrala statsledningen riskerar att utsättas för våld och trakasserier även efter det att de t.ex. har avslutat ett förtroendeuppdrag. En sådan hotbild måste givetvis tas på allvar och mötas av lämpliga åtgärder av den lokala polismyndigheten. Utskottet anser att ansvarsfördelningen inom polisen för skyddet av den centrala statsledningen och övriga individer är rimlig, och utskottet är alltså inte berett att ställa sig bakom förslaget i motion 2013/14:Ju256 (MP). Motionen bör avslås. Utskottets förslag i korthet avslår tre motionsyrkanden om anmälningsplikt m.m. Jämför reservation 14 (S). I kommittémotion 2013/14:Ju412 av m.fl. (S) yrkande 101 begärs det att regeringen går vidare med förslagen som lagts fram i betänkandet Mera glädje för pengarna (SOU 2013:19). I yrkande 102 föreslås det ett tillkännagivande om att den som har fått tillträdesförbud också ska kunna förpliktas att anmäla sig hos polisen vid högriskmatcher. Ett liknande förslag finns i kommittémotion 2012/13:Kr320 av i m.fl. (S) yrkande 37. För att förstärka skyddet mot brottslighet vid idrottsarrangemang infördes lagen (2005:321) om tillträdesförbud vid idrottsarrangemang. Lagen innehåller bestämmelser som gör det möjligt att vid straffansvar förbjuda en person att få tillträde till och vistas på en inhägnad plats som huvudsakligen är avsedd för idrottsutövning när ett idrottsarrangemang anordnas på platsen (tillträdesförbud). Förutsättningarna för ett sådant förbud är att det finns risk för att personen kommer att begå brott under arrangemanget och att brottet är ägnat att störa ordningen eller säkerheten där. Ett tillträdesförbud ska gälla för , högst . Det är åklagaren som beslutar om tillträdesförbud, och åklagarens beslut kan överklagas till allmän domstol. Uppgifter om meddelade tillträdesförbud tas in i belastningsregistret. Personer som inte har meddelats tillträdesförbud kan i andra former nekas tillträde till ett idrottsarrangemang. Enligt idrottens interna regelverk finns det möjlighet att i förväg besluta att den som har burit sig illa åt genom att t.ex. bryta mot ordningsreglerna ska nekas tillträde till arrangemanget (arrangörsavstängning). Beslut om avstängning fattas av arrangören. En överträdelse av en avstängning är inte straffbelagd. Här kan tilläggas att den som förfogar över en idrottsanläggning normalt kan bestämma vem som ska få vistas där och i det enskilda fallet neka tillträde för den som stör eller kan befaras störa ordningen. Ett exempel på detta är när en påtagligt berusad person inte släpps in. meddelades 91 tillträdesförbud. Det innebär en minskning jämfört 2010 (102 tillträdesförbud) och 2011 (161 förbud). Besluten om tillträdesförbud meddelas främst vid fotbollsmatcher. Enligt uppgift från uppgick antalet meddelade tillträdesförbud t.o.m. till 128 stycken. fanns det 115 gällande tillträdesförbud. registrerade nio misstankar om överträdelser av tillträdesförbud varav sex ledde till lagföring (en person misstänktes för två överträdelser). I två fall lades förundersökningen ned. överlämnade utredningen samordning mot brottslighet i samband med idrottsarrangemang delbetänkandet Mindre våld för pengarna (SOU 2012:23).