bet · H101MJU16 · 2014-03-27 00:00:00 — När det gäller frågan om nationella insamlings- och återvinningssystem för elektriska och elektroniska produkter och batterier har utskottet fått uppgift om att det finns två sådana, El-Kretsen och Elektronikåtervinning i (även kallat eller EÅF). Enligt beräkningar slängs 200 000 lågenergilampor innehållande kvicksilver felaktigt i glasåtervinningen. Miljöminister har därför tagit initiativ till en dialog kring hur insamlingen kan förbättras. träffade hon representanter för elektronikavfalls- och återvinningsbranschen samt berörda myndigheter. hölls ett uppföljningsmöte där aktörerna presenterade förslag till hur en bättre insamling ska fungera. hade aktörerna som mål att samla in 2 miljoner fler lågenergilampor än 2011. Bland de konkreta förslag som presenterades under mötet fanns även en informationskampanj, med syfte att informera konsumenterna om var lågenergilamporna ska slängas, och förbättrad skyltning på glasåtervinningsbehållare och återvinningsstationer. Under mötet antogs en deklaration om bättre insamling av lågenergilampor. Genom att anta deklarationen godtog aktörerna att aktivt och engagerat fortsätta att arbeta för att öka tillgängligheten av insamlingssystem för lågenergilampor i hela och arbeta för en ökad och tydligare information till konsumenterna om var lågenergilampor ska slängas. Enligt ska ytterligare ett uppföljningsmöte hållas . När det gäller informationsfrågor i övrigt noterar utskottet att det på Kemikalieinspektionens och webbplatser finns information om vad man bör göra om en lågenergilampa går sönder. Utskottet har tidigare behandlat frågan om elavfall bl.a. i betänkande 2010/11:MJU17. Utskottet anförde då bl.a. följande. Utskottet anser att det är viktigt att bibehålla goda och fungerande system för hanteringen av miljöfarligt avfall inklusive smått elavfall och glödlampor. Enligt vad utskottet har erfarit har i ett internationellt perspektiv ett väl fungerande system för exempelvis hanteringen av elavfall. Detta är enligt utskottets mening positivt, men det är även i fortsättning angeläget att motverka att elavfall och miljöfarligt avfall hamnar i soptunnan eller på annan inte avsedd plats. Utskottet utgår från att såväl regeringen som ansvariga myndigheter följer kunskapsutvecklingen om farliga ämnen i kemikalier som används i hushållen och den information som lämnas om detta. Det gäller också att även i fortsättningen säkerställa goda system för insamling och återvinning av miljöfarligt avfall inklusive elavfall. Vid ett uppföljande dialogmöte med miljöminister om lågenergilampor 2013 konstaterades att målsättningen för insamlingen hade nåtts, men att det trots framstegen finns en förbättringspotential eftersom det finns lågenergilampor som hamnar fel. Utskottet vidhåller vad som har anförts och avstyrker motionerna 2013/14:MJ340 (S), 2013/14:MJ365 (SD), 2013/14:MJ361 (MP) och 2013/14:MJ217 (FP). När det gäller ansvaret för insamling av förpackningar behandlades denna fråga i betänkandet av (SOU 2012:56). Utredningen föreslog att det fysiska ansvaret för insamling av förpacknings- och tidningsavfall från hushållen ska övergå från producenterna till kommunerna. Kommunen ska ges ansvaret att transportera insamlade fraktioner till den avlämningsplats som utpekats av en godkänd administratör för förhandsgodkända system för producentavfall (FGI). Kommunen ges det övergripande ansvaret för en sammanhållen information till allmänheten. Kommunen ska rapportera statistikuppgifter om insamlingen till den nationella myndigheten. Därmed upphör kravet på att producenterna ska tillhandahålla ett insamlingssystem i enlighet med förordning (2006:1273) om producentansvar för förpackningar och förordning (1994:1205) om producentansvar för returpapper. Kommunen ska samråda med godkända systemadministratörer i frågor som rör kommunens insamling av förpackningar och returpapper. En årlig schablonavgift för kommunens kostnader tas ut av producenterna genom de godkända systemoperatörerna. Som ett alternativ till detta föreslog att den nuvarande ordningen där producenterna ansvarar för både insamling och omhändertagande av förpackningar och tidningar kvarstår. Systemet kompletteras med att en ordning med på förhand godkända insamlingssystem införs. har uppgett att förslag är under beredning i . I avvaktan på resultatet av den pågående beredningen bör motionerna 2013/14:MJ492 (S) yrkande 63 och 2013/14:MJ519 (MP) yrkandena 17 och 18 lämnas utan vidare åtgärd. När det gäller plastavfall har utskottet tidigare behandlat den frågan i betänkande 2012/13:MJU8. Utskottet redogjorde då för vad (SOU 2012:56) hade anfört om de tekniska svårigheter som föreligger när det gäller återvinning av plast. Utskottet ställde sig i betänkandet positivt till att en ökad återvinning av allt fler material främjas. När det gäller vissa typer av plaster kunde utskottet dock konstatera att tekniken befinner sig på forskningsstadiet och att utvecklingen inom området borde avvaktas. I utskottets utlåtande /13:MJU18 En europeisk strategi för plastavfall anförde utskottet bl.a. följande: När det gäller att förebygga plastavfall ställer sig utskottet positivt till fortsatta analyser av hur ekonomiska styrmedel kan användas. Det gäller att minska förekomsten av kortlivade plastprodukter, plastprodukter för engångsbruk och övriga produkter av plast vars priser inte avspeglar de totala miljökostnader som de innebär, inbegripet avfallshanteringen. [– – –] Utskottet vill vidare understryka behovet av produktutveckling för att gynna en hållbar utveckling så att plasternas negativa miljöpåverkan kan begränsas eller elimineras. Behovet av att spara naturresurserna och att förbättra resurseffektiviteten bör vara en drivkraft för en ökad hållbarhet inom plasttillverkningen. Helst bör alla plastprodukter vara helt återvinningsbara till rimliga kostnader. presenterade ett lagförslag om att begränsa användningen av tunna plastbärkassar (förslag till och rådets direktiv om ändring av direktiv /62/EG om förpackningar och förpackningsavfall för att minska användningen av tunna plastbärkassar, KOM(2013) 761 slutlig). Syftet med förslaget är att begränsa de negativa effekter på miljön som plastkonsumtion och plastavfall innebär. I fokus står att minska nedskräpningen och uppmuntra till en mer effektiv resursanvändning. I konsekvensanalys uppskattas att det slängdes mer än åtta miljarder plastbärkassar i EU. En stor del av dessa kommer inte in i återvinningssystemet utan hamnar i stället i vår miljö och i våra hav. Förslaget från kommissionen innebär att EU:s medlemsstater ska minska förbrukningen av tunna plastbärkassar, definierade som en tjocklek mindre än (dvs. Dock finns inga konkreta förslag om hur mycket man ska minska, eller exakt hur minskningen ska genomföras; dessa frågor väntas i stället bli föremål för diskussion . Klart är dock att kommissionen vill tillåta länderna att använda olika metoder för att leva upp till kraven: nationella minskningsmål, ekonomiska styrmedel och saluföringsbegränsningar. Förslaget förhandlas nu inom EU. Samtliga medlemsländer har ställt sig positiva till kommissionens initiativ. höll ett remissmöte om hur svenska aktörer ser på förslaget. Enligt har problemen med plastavfall länge diskuterats i olika sammanhang. Förutom en allmän nedskräpning och en ineffektiv resursanvändning bidrar plastpåsarna även till mikroplast i haven. Plastkassar och annat plastavfall som hamnar i haven riskerar slutligen att hamna vid våra kuster, vilket innebär problem för närmiljön, turistnäringen och de ansvariga kommunerna. har styrmedel på plats för plastpåsar genom producentansvaret för förpackningar. Trots det förekommer problem med nedskräpning, och det finns skäl att se över den användning av plastkassar som förekommer i . Regeringen har välkomnat förslaget som ett viktigt bidrag till ansträngningar att minska förekomsten av plastavfall, inklusive mikroplaster, i den miljön. Regeringen anser att det är viktigt att använda livscykelperspektivet när man bedömer kassarnas miljöpåverkan och vilka alternativa effekter som kan uppstå om åtgärder vidtas mot endast tunna plastbärkassar. Livscykelperspektivet bör därför vara utgångspunkt vid beslut om åtgärder i medlemsstaterna. Ytterligare åtgärder kan enligt regeringen behövas på EU-nivå för att minska föroreningen av mikroplaster i haven. I skrivelse om förslag till nya etappmål (NV-00336-13) anförs bl.a. att teknik för ökad materialåtervinning av plast behöver utvecklas parallellt med tekniker för att identifiera och sortera ut de material som inte kan materialåtervinnas på ett säkert sätt. Här har företagen enligt verket ett stort ansvar att samla kunskap om innehållet av farliga ämnen i de material som ska återvinnas och att utveckla tekniker för identifiering, sortering och kontroll av materialet. Myndigheterna har en viktig uppgift att kontrollera företagens arbete genom att använda sig av och utveckla befintliga styrmedel. Plast är inte ett material utan en hel grupp av material med en mängd olika användningsområden. Plast kan också innehålla olika tillsatsämnen som ger plasten egenskaper som passar för olika användningsområden. Den vanligaste metoden för att återvinna plast är mekanisk återvinning. Det innebär att det polymera materialet i produkten tas till vara för att tillverka samma produkt eller en helt annan produkt. Exempel på detta är förbrukade plaströr som samlas in, mals ned och blir nya rör eller kasserade PET-flaskor som används för tillverkning av fleecetröjor. En metod som är mindre vanlig är råvaruåtervinning. Metoder för råvaruåtervinning innebär att plasten bryts ner till sina ursprungliga råvaror. Dessa kan därefter användas för nytillverkning av plast eller som komponenter i någon annan petrokemisk produkt. Den främsta fördelen med råvaruåtervinning är att alla plaster kan återvinnas. Till skillnad mot traditionell mekanisk materialåtervinning kan även de plaster som förekommer i materialblandningar och som är förorenade återvinnas. Råvaruåtervinning började tillämpas i och växte därefter kraftigt , för att sedan plana ut. Av de uttjänta plastprodukter som omhändertas i råvaruåtervinns . är det, enligt skrivelse, kostnaderna för att råvaruåtervinna som motverkat en mer omfattande råvaruåtervinning i kombination med att volymerna inte har varit tillräckligt stora – vilket är en förutsättning för att bygga storskaliga, kostnadseffektiva återvinningsanläggningar. Samhällets ökade strävan att återvinna samt ett gradvis utökat producentansvar gör dock enligt råvaruåtervinning till ett allt mer intressant alternativ. I EU:s uppdaterade direktiv för omhändertagande av förpackningar uppmuntras utveckling och användning av nya materialåtervinningsprocesser. skrivelse är som tidigare nämnts under beredning i . Mot bakgrund av det anförda avstyrks motionerna 2013/14:MJ492 (S) yrkande 66 och 2013/14:MJ377 (M). Utskottet behandlade frågan om utvinningsavfall i betänkande 2012/13:MJU8 och anförde då bl.a. följande. Utvinningsavfall utgör en stor andel av avfall. [– – –] Uppskattningar visar att utsläppen av bly, kadmium och kvicksilver från avfallshanteringen utgör av de samlade utsläppen till luft och vatten av dessa ämnen i . En stor del av dessa utsläpp kommer från deponering av gruvavfall. Gruvavfallet är det avfallsslag som har störst potential att ersätta naturligt ballastmaterial. Men på grund av gruvavfallets geografiska placering är möjligheterna till återvinning ändå begränsade eftersom detta avfall till största delen finns i norra delar medan de stora behoven av ballastmaterial finns i söder (avfallsplan 2012–2017). Avfallsplanen tar inte upp några åtgärder för gruvavfall. Hanteringen av gruvavfallet är enligt nära förknippad med gruvverksamheten i övrigt och bör hanteras i det sammanhanget. Enligt bilagan till förordningen (1998:899) om miljöfarlig verksamhet och hälsoskydd är gruvverksamhet en tillståndspliktig miljöfarlig verksamhet. Tillstånd till gruvverksamhet ges med stöd av . En väsentlig del av tillståndsprövningen rör hantering och deponering av avfall från gruvverksamheten. [– – –] Miljöminister har i en interpellationsdebatt fört fram sitt intresse för sällsynta jordartsmetaller och pekat på att jordartsmetallerna är viktiga i ny miljöteknik av olika slag. Hon nämnde att i stor utsträckning är beroende av import av de sällsynta jordartsmetallerna men att det nu finns uppgifter om att det går att hitta en del av dessa metaller i våra svenska gruvor och i slagghögar (svar på interpellation 2011/12:294 Miljöprövningen och gruvnäringens tillväxtmöjligheter, besvarad , riksdagsprotokoll 2011/12:88). Ett EU-direktiv (2006/21/EG) om hantering av avfall från utvinningsindustrin trädde i kraft . Direktivet genomfördes i svensk lagstiftning genom förordningen (2008:722) om utvinningsavfall. Efter en översyn trädde en ny förordning i kraft, förordningen (2013:319) om utvinningsavfall. I och med den nya förordningen genomförs fem beslut av som kompletterar utvinningsavfallsdirektivet. Förordningen innebär i huvudsak att det blir tydligare vad en avfallshanteringsplan ska innehålla och att denna plan alltid ska skickas till tillsynsmyndigheten för prövning. Förordningen innehåller även kriterier för bedömningen av när en anläggning för uppsamling eller bortskaffande av utvinningsavfall ska anses vara en riskanläggning och hur utvinningsavfall ska karakteriseras, beräkningen av den säkerhet som ska ställas för att ett tillstånd till deponering ska kunna ges samt definitionen av inert avfall. Utskottet konstaterar att det i förordningens 22 § finns regler om avfallsförebyggande åtgärder och om främjande av återvinning av avfallet. I förordningen finns även regler om att verksamhetsutövaren ska karakterisera det utvinningsavfall som uppkommer. Karakteriseringen ska dokumenteras och bl.a. innehålla sådan information om geologiska förhållanden på platsen för den fyndighet som ska utvinnas som har betydelse för att identifiera det utvinningsavfall som utvinningen och bearbetningen ger upphov till m.m. (30–32 §§). Därmed avstyrks motion 2013/14:N395 (MP). När det gäller frågan om utvinning av fosfor ur avloppsslam redovisade ett regeringsuppdrag om att utreda möjligheterna för en hållbar återföring av fosfor. Redovisningen genomfördes efter samråd med flera andra myndigheter såsom Kemikalieinspektionen, , , , , och . anför i redovisningen att kartläggningarna av fosforresurser och innehåll av oönskade ämnen har gett ny kunskap. Det finns potential för en ökad och hållbar återföring av fosfor och andra växtnäringsämnen från avlopps- och avfallsfraktioner, men innehållet av oönskade ämnen begränsar potentialen påtagligt. Ett framgångsrikt förebyggande arbete ökar potentialen, liksom utveckling av tekniker för såväl rening som utvinning och återföring av fosfor. Det är dock enligt rapporten viktigt att förstå att utredningen bara är ett steg på vägen. En global produktion och konsumtion gör att fosfor, liksom oönskade ämnen, flödar över gränserna. För att komma till rätta med problemen på lång sikt krävs andra åtgärder än på avfalls- och avloppssidan. Användningen av de ämnen som riskerar att leda till negativa miljö- och hälsoeffekter måste begränsas. I redovisning finns ett förslag till förordning och ett förslag till etappmål. Förslaget till förordning om produktion, saluhållande, överlåtelse och användning av avloppsfraktioner och behandlat livsmedelsavfall, biogödsel och kompost begränsar tillförseln av oönskade ämnen till och annan mark. Målet är att halten föroreningar i fraktionerna ska bli så låg att fosfor ska kunna återföras till mark där fosforn behövs utan risk för människors hälsa eller miljön. Förslaget reglerar högsta tillåtna halter av åtta metaller och fem organiska ämnen. Gränsvärdena är strängare än i dagens lagstiftning. Krav på hygieniserande behandling föreslås. Förslaget innehåller även krav på förebyggande åtgärder för att både minska halterna av oönskade ämnen i avfalls- och avloppsfraktionerna och att identifiera och minska även andra oönskade ämnen. Begränsningarna föreslås börja gälla 2015 och därefter skärpas i två steg 2023 och 2030. De fraktioner som kan återföras kommer att ha en hög kvalitet jämfört med . Den mängd slam från avloppsreningsverk som klarar gränsvärdena kommer dock att minska i takt med att gränsvärdena skärps. Förslaget på nytt etappmål för hållbar återföring av fosfor innebär att kretsloppen av växtnäringsämnen ska vara resurseffektiva och så långt som möjligt fria från oönskade ämnen. Tillförsel och bortförsel av växtnäringsämnen bör balanseras i skogs- och jordbruk. Avloppssystemen bör utvecklas så att en hållbar återföring av växtnäringsämnen underlättas. ska av fosforn i avlopp tas till vara och återföras som växtnäring till utan att detta medför en exponering för föroreningar som riskerar att vara skadlig för människor eller miljö. av kvävet i avlopp ska tas till vara och återföras som växtnäring till utan att detta medför en exponering för föroreningar som riskerar att vara skadlig för människor eller miljö. Stallgödsel tas till vara på jordbruksmark så att tillförseln av växtnäringsämnen balanserar bortförseln. redovisade ett uppdrag om hur ett investeringsbidrag för hållbar återföring av fosfor skulle kunna finansieras. Enligt är fosforfrågan en viktig fråga ur ett resursperspektiv. Frågan är kopplad till matproduktion, handelsfrågor och att återföra fosforn på ett sätt som är förenligt med en giftfri miljö. Fosfor är ett viktigt näringsämne och en ändlig resurs, och forskare varnar för att fosforreserverna kan ta slut fortare än beräknat. sker återföringen av fosfor främst i form av spridning av avloppsslam. Regeringen anser att det är nödvändigt att återvinna fosforn ur fler resurser. Det är också viktigt, som ett led i regeringens arbete med en giftfri vardag, att återvinningen sker på ett sådant sätt att farliga ämnen som organiska föroreningar och läkemedel och andra relevanta ämnen inte sprids. Frågan berör många viktiga aktörer, såsom vatten- och avloppsbranschen, lantbrukarna och avfallsbranschen. Enligt är redovisning av regeringsuppdraget om återföring av fosfor under beredning i . När det gäller forskning på området har regeringen gett för miljö, areella näringar och samhällsbyggande (Formas) i uppdrag att gemensamt med Stiftelsen och Stiftelsen utforma ett produktionsinriktat forskningsprogram för bl.a. jordbrukets hållbarhet och konkurrenskraft. Programmet bör bidra till att utveckla konkurrenskraften hos lantbrukets näringar och till att stärka företagens betydelse för landsbygden. Syftet med programmet är att öka värdet för jordbrukets värdekedja, bl.a. genom forskning och innovation som skapar nya produkter och marknader och som bidrar till att minimera jordbrukets miljöpåverkan. Samverkan bör också sökas med andra relevanta aktörer och forskningsfinansiärer. Formas ska redovisa verksamheten till regeringen . Den första rapporten lämnades . ska Formas också utvärdera programmet. När det gäller finansieringen av forskningsprogrammet framgår av proposition 2012/13:1 utgiftsområde 23 anslag 1:25 (för miljö, areella näringar och samhällsbyggande: Forskning och samfinansierad forskning) att anslaget ska finansiera stöd till samfinansierad forskning och utveckling med för ett produktionsinriktat forskningsprogram för jordbrukets hållbarhet och konkurrenskraft samt hästforskning. Mot bakgrund av det arbete som pågår anser utskottet att motionerna 2013/14:MJ490 (S) yrkandena 16 och 17 och 2013/14:MJ277 (M) bör lämnas utan vidare åtgärd. När det gäller pant för plastflaskor och metallburkar regleras denna fråga i förordningen (2005:220) om retursystem för plastflaskor och metallburkar. Enligt förordningen prövas frågor om godkännande av retursystem av . Enligt förordningen ska ett godkännande av ett retursystem förenas med villkor om att retursystemet ska innebära att en pant eller premie utbetalas i syfte att uppmuntra köparna att lämna tillbaka förpackningarna. prövar inte pantens storlek när det godkänner ett retursystem. Det är retursystemet, t.ex. AB Svenska Returpack (Returpack), som bestämmer den. har dock ett övergripande tillsynsansvar för retursystemen. Returpack höjde panten på aluminium- och stålburkar från till . Att höja panten är en del i den satsning som Returpack inledde 2010 för att öka återvinningen av burkar och PET-flaskor. är ett av de bästa länderna i världen när det gäller pantning. Enligt statistik från Returpack pantades i snitt 154 burkar och flaskor per person, vilket är en ökning med 12 miljoner burkar och PET-flaskor jämfört med . De återvinningsmål som har satts upp nås, utom vad gäller små PET-flaskor. Miljövinsterna när det gäller återvinning av aluminium och PET-material är stora, och Returpack har vidtagit åtgärder för att öka återvinningen ytterligare. Utöver höjd pant på burkar har tillgängligheten för konsumenterna förbättrats, både för dem som konsumerar sin dryck utomhus och för dem som pantar stora mängder. Bara har enligt Returpack ett 20-tal nya samarbeten inletts som gjort att man på ytterligare omkring 2 000 platser runt om i landet kan lämna sin pant. Returpack arbetar för att öka återvinningen ytterligare och göra det så enkelt som möjligt för människor att panta (se även betänkande 2010/11:MJU17). Därmed avstyrks motion 2013/14:MJ492 (S) yrkande 65. När det gäller omhändertagande av avloppsvatten regleras det i (1998:808). Enligt 9 kap 7 § ska avloppsvatten avledas och renas eller tas om hand på något annat sätt så att olägenhet för människors hälsa eller miljön inte uppkommer. För detta ändamål ska lämpliga avloppsanordningar eller andra inrättningar utföras. Regeringen får föreskriva att det ska vara förbjudet att utan tillstånd eller innan anmälan har gjorts inrätta eller ändra sådana avloppsanordningar eller andra inrättningar. Regeringen får överlåta åt kommunerna att meddela föreskrifter. Enligt 12 § förordningen (1998:899) om miljöfarlig verksamhet och hälsoskydd är det förbjudet att i vattenområde släppa ut avloppsvatten från vattentoalett eller tätbebyggelse, om avloppsvattnet inte har genomgått längre gående rening än slamavskiljning. Detta gäller dock inte om det är uppenbart att ett sådant utsläpp kan göras utan risk för olägenhet för människors hälsa eller miljön. Enligt 13 § i förordningen krävs det tillstånd av den kommunala inrätta en avloppsanordning som en eller flera vattentoaletter ska anslutas till, eller ansluta en vattentoalett till en befintlig avloppsanordning. Det krävs anmälan till den kommunala inrätta en annan avloppsanordning. En ansökan om tillstånd ska prövas av den kommunala nämnden. En kommun får i vissa fall meddela föreskrifter om att det i stället för anmälan krävs tillstånd för att inom vissa delar av kommunen inrätta en sådan annan avloppsanläggning som nämns ovan. Utskottet anser att motion 2013/14:MJ457 (C) kan lämnas utan vidare åtgärd. I avfallsutredningens betänkande Mot det hållbara samhället – resurseffektiv avfallshantering (SOU 2012:56) behandlades frågan om tillsyn på avfallsområdet. Utredningen bedömde att behöver bli mer aktivt och pådrivande i sin roll som tillsynsvägledande myndighet på avfallsområdet. Vidare anförde utredningen att en utveckling som innebär ett fjärmande från rollen som central vägledande tillsynsmyndighet skulle vara olycklig eftersom den operativa tillsynen på lokal och regional nivå måste vara samordnad och välfungerande för att de avfallsrelaterade miljömålen ska kunna uppfyllas. Utredningen menade därför att om samordning och tillsynsvägledning för avfallsfrågorna fortsättningsvis ska skötas av , måste verket bli mer aktivt i sin roll som vägledande tillsynsmyndighet och hantera de övergripande samordningsfrågorna på nationell nivå på ett mer offensivt sätt. förslag är under beredning i . Utskottet har även noterat att det görs en översyn av myndigheterna inom miljöområdet (dir. 2013:101).