bet · H101JuU14 · 2014-02-04 00:00:00 — Frågan om det borde införas en möjlighet till tvångsmedicinering vid brottsmisstanke har övervägts och avstyrkts i flera olika lagstiftningsärenden. Regeringen har i dessa ärenden framhållit att det är ett mycket allvarligt ingrepp i den kroppsliga integriteten att utsätta någon för tvångsmedicinering och att mycket starka skäl därför krävs för att införa en sådan möjlighet. Vid en sådan bedömning måste brottsbekämpande effektivitetshänsyn enligt regeringen träda tillbaka (prop. 1993/94:24 s. 48, se även prop. 2001/02:91). har instämt i regeringens bedömning i dessa ärenden (bet. 1993/94:JuU7 och yttr. 2001/02:JuU5y). Utskottet har därefter behandlat och avstyrkt motionsyrkanden med förslag om att ge polisen möjlighet att använda kräkmedel för att säkra bevis vid narkotikabrott (se bet. 2005/06:JuSoU1 s. 61–62). Enligt artikel 3 i får ingen utsättas för tortyr eller omänsklig eller förnedrande behandling eller bestraffning. I målet Jalloh mot (ansökan nr 54810/00, dom ) fann att artikel 3 hade kränkts i ett visst fall genom att polisen tvingat i Jalloh, som var misstänkt för narkotikabrott, kräkmedel för att få fram en påse med narkotika. Domstolen erinrade om att konventionen i princip inte innehöll något förbud mot tvångsmedicinering som kunde bidra till en brottsutredning. Ett sådant ingrepp måste emellertid granskas noga. I det aktuella fallet stod det klart att den misstänkte, som var gatuförsäljare, inte kunnat erbjuda droger till försäljning i stor skala eftersom han förvarade dem i munnen. Det kunde inte heller anses ha varit nödvändigt att ge honom kräkmedel för att få bevisning när man hade kunnat vänta på att den naturligt passerade genom hans kropp. Den metod som hade tillämpats var inte riskfri, eftersom den tidigare hade lett till att två personer avlidit. Det sätt på vilket den misstänkte tillfördes kräkmedlet måste enligt domstolen ha orsakat honom både smärta och oro, och han utsattes för ytterligare kroppsligt ingrepp genom den injektion han fick. Han hade dessutom orsakats mentalt lidande och det måste ha varit förnedrande att behöva kräkas under observation. De tyska myndigheterna hade således mot den misstänktes vilja utsatt hans fysiska och psykiska integritet för allvarliga ingrepp och han hade orsakats fysisk smärta och mentalt lidande som innebar en omänsklig och förnedrande behandling. Domstolen fann därför med tio röster mot sju att det skett en kränkning av artikel 3. har utfärdat föreskrifter och allmänna råd om fingeravtryck och annan signalementsupptagning, RPSFS 2005:12 (FAP 473:1). Föreskrifterna är tillämpliga för dokumentation av person- och signalementsuppgifter som har tagits upp med stöd av förordningen (1992:824) om fingeravtryck m.m. Föreskrifterna innehåller ett flertal signalementsbeteckningar för att beskriva och redovisa t.ex. en persons kroppsbyggnad, ansiktsform, hårfärg, näsa och kroppstatuering. Som exempel kan nämnas att orden smärt, klen, mediär, kraftig och atletisk ska användas för att beskriva en persons kroppsbyggnad. Hudfärg ska beskrivas som ljushyad, rödlätt/, lätt mörkhyad, mörkhyad eller mycket mörkhyad. () uttalade kritik mot en polismyndighet som i ett varningsutskick till enskilda som var engagerade i ett brottsförebyggande projekt pekade ut personer av vissa nationaliteter som misstänkta för brott (dnr 3210-2011). JO uttalade bl.a. att under förutsättning att de grundas på ett sakligt underlag finns det inget att invända mot att upplysningar om risker för brott m.m. sprids inom ramen för ett brottsförebyggande projekt. JO underströk dock att uttalanden på en myndighets vägnar måste göras med respekt för alla människors lika värde (jfr. 1 kap. 2 § regeringsformen). Vidare fann JO skäl att påminna om att anställda inom polisen ska uppträda på ett sätt som inger förtroende och aktning (4 kap. 1 § polisförordningen [1998:1558]). Polisdatalagen (2010:361) gäller vid behandling av personuppgifter i polisens brottsbekämpande verksamhet vid , polismyndigheterna och , om behandlingen är helt eller delvis automatiserad eller om personuppgifterna ingår i eller är avsedda att ingå i en strukturerad samling av personuppgifter som är tillgängliga för sökning eller sammanställning enligt särskilda kriterier. Syftet med polisdatalagen är att ge polisen möjlighet att behandla personuppgifter på ett ändamålsenligt sätt i sin brottsbekämpande verksamhet och att skydda människor mot att deras personliga integritet kränks vid sådan behandling. När det gäller känsliga personuppgifter föreskriver polisdatalagen att uppgifter om en person inte får behandlas enbart på grund av vad som är känt om personens ras eller etniska ursprung, politiska åsikter, religiösa eller filosofiska övertygelse, medlemskap i fackförening, hälsa eller sexualliv (2 kap. 10 §). Om uppgifter om en person behandlas på någon annan grund får de dock kompletteras med sådana uppgifter om det är absolut nödvändigt för syftet med behandlingen. Sådana uppgifter får också behandlas om det är nödvändigt för diarieföring eller om uppgifterna har lämnats till polisen i en anmälan eller liknande och behandlingen är nödvändig för handläggningen. Uppgifter som beskriver en persons utseende ska utformas på ett objektivt sätt med respekt för människovärdet. Vid sökning i personuppgifter får känsliga personuppgifter inte användas som sökbegrepp (3 kap. 5 §). Detta hindrar dock inte att brottsrubriceringar eller uppgifter som beskriver en persons utseende används som sökbegrepp. Det förekommer att polisen använder sig av s.k. okonventionella spaningsmetoder i arbetet med att upptäcka och beivra brott. En sådan metod är provokation, dvs. att locka eller utmana någon att begå en handling eller göra ett uttalande som kan vara besvärande eller på annat sätt negativt för denne. Det finns i inte någon uttrycklig författningsreglering av i vad mån de brottsbekämpande myndigheterna får använda sig av provokation. har i sitt slutbetänkande Särskilda spaningsmetoder (SOU 2010:103) föreslagit en reglering om sådana åtgärder som kan leda till att någon förmås att begå en brottslig gärning (särskilda provokativa åtgärder). Särskilda provokativa åtgärder ska enligt förslaget få vidtas i en förundersökning under förutsättning att det finns en stark misstanke om allvarlig brottslighet, att åtgärderna är av synnerlig vikt för utredningen och att skälen för åtgärderna uppväger det intrång eller men i övrigt som de innebär för allmänna eller enskilda intressen. Det avgörande för tillåtligheten ska inte vara om åtgärden leder till (eller riskerar att leda till) att någon förmås att begå brott. Enligt förslaget ska frågor om provokativa åtgärder i en förundersökning prövas av åklagaren. Ett brott som någon har förmåtts att begå genom en särskild provokativ åtgärd ska enligt utredningen inte få lagföras, och man föreslår därför en generell straffrihetsregel för dessa fall. Den föreslagna regleringen skiljer alltså mellan tillåtligheten av provokativa åtgärder som polisiär arbetsmetod och provokationens straffrättsliga konsekvenser. När det gäller infiltration, dvs. spaning som utförs dolt under täckmantel, sker den med stöd av de allmänna befogenheterna i polislagen. Enligt medför inte infiltrationsoperationer i sig ett sådant intrång i den personliga integriteten att de behöver regleras särskilt. Däremot finns det enligt utredningen skäl att närmare reglera vissa särskilda åtgärder som vidtas i samband med infiltrationsoperationer, t.ex. tillträde till bostad och tillstånd att begå annars brottsliga gärningar. betänkande bereds i (). trädde nya föreskrifter och allmänna råd om polisens uniformer i kraft, RPSFS 2013:8 (FAP 798-1). Enligt de nya föreskrifterna (12 §) får en polis till uniformen bära en religiös huvudbonad i form av en huvudduk, kippa eller turban. Huvudbonaden ska vara blå eller svart. Huvudbonaden får inte förses med tjänstetecken eller bäras tillsammans med någon annan huvudbonad än en hjälm. Den får bäras tillsammans med en hjälm endast om säkerheten inte eftersätts. Det är som – efter samråd med anställningsmyndigheten och den enskilde – beslutar om den närmare utformningen av huvudbonaden. Registrering av stulna fordon Stölder av bilar och andra motorfordon och inbrott i motorfordon hör till de mest anmälda brotten i . Bilstölder anmäls i större utsträckning än många andra brott, vilket förstås hänger samman med att bilar är värdefulla och att försäkringsbolagen kräver en anmälan. av alla stulna bilar återfinns. Det är dock av bilstölderna som upp. Risken att utsättas för en bilstöld har inte varit så låg som den är nu sedan statistiken infördes . Brotten har minskat kraftigt i och med att nya bilar har blivit mer inbrottssäkra och utrustade med elektroniskt stöldskydd som gör det svårt att tjuvkoppla bilen. och polismyndigheterna för ett datoriserat register över efterlysta fordon, efterlysta registreringsskyltar, personliga fordonsskyltar och skyltar för beskickningsfordon, se RPSFS 2012:5 (FAP 445-1). I det registret ska bl.a. fordon som är efterlysta av olika anledningar registreras. Ett fordon som kan antas ha frånhänts någon genom brott ska registreras som eftersökt om en brottsanmälan gjorts. Lagen (2001:558) om vägtrafikregister innehåller bestämmelser om registrering av uppgifter om personer samt om motordrivna fordon och släpfordon i ett vägtrafikregister. I vägtrafikregistret förs det bl.a. in uppgifter som avser motordrivna fordon och ägarna till dessa (6 §). Av förordningen (2001:650) om vägtrafikregister framgår att om ett fordon är efterlyst ska en uppgift om det föras in i vägtrafikregistret (2 kap. 1 § och bilaga 1 till förordningen). Det är Transportstyrelsen som ansvarar för att sådana uppgifter förs in i registret (2 kap. 2 §). Företag, t.ex. försäkringsbolag, och organisationer kan få tillstånd av Transportstyrelsen att söka i vägtrafikregistret (direktåtkomst). Direktåtkomst till vägtrafikregistret får endast medges om den behandling av personuppgifter som åtkomsten innebär är tillåten enligt personuppgiftslagen (1998:204). Innan Transportstyrelsen medger direktåtkomst till registret ska styrelsen försäkra sig om att behörighets- och säkerhetsfrågorna är lösta på ett sätt som är tillfredsställande ur integritetssynpunkt (4 kap. 4 § förordningen [2001:650] om vägtrafikregister). Kameraövervakningslagen (2013:460) trädde i kraft . Precis som enligt den tidigare regleringen krävs det som huvudregel tillstånd för att få sätta upp en övervakningskamera så att den kan riktas mot en plats dit allmänheten har tillträde (8 §). Ett tillstånd till kameraövervakning ska ges om övervakningsintresset väger tyngre än integritetsintresset (9 §). Vid den bedömningen ska det särskilt beaktas om övervakningen behövs för att förebygga, avslöja eller utreda brott, förhindra olyckor eller andra jämförliga ändamål. Det ska också beaktas om teknik som främjar skyddet av den enskildes personliga integritet används, och vilket område som ska övervakas. Ett beslut om tillstånd att kameraövervaka ska förenas med villkor om hur kameraövervakningen får anordnas (19 §). Sådana villkor ska bl.a. avse det område som får övervakas. Enligt förarbetena till kameraövervakningslagen (prop. 2012/13:115 s. 47 f.) är utgångspunkten fortfarande att kameraövervakning endast ska utgöra ett komplement till andra åtgärder, särskilt brottsförebyggande åtgärder. som den nya kameraövervakningslagen infördes gav regeringen det centrala ansvaret för tillsynen när det gäller tillämpningen av lagen. Ansvaret omfattar bl.a. att utvärdera rättstillämpningen, följa upp den operativa tillsynen, ge råd och stöd till länsstyrelserna samt ge ut allmänna råd. Regeringen anförde i propositionen (s. 128 f.) att det fanns ett behov av en ökad samordning och information på kameraövervakningsområdet bl.a. eftersom vissa brister hade uppmärksammats när det gäller enhetligheten i länsstyrelsernas rättstillämpning. Som framgår ovan bereds förslagen i betänkandet Utökat polissamarbete i och EU (SOU 2011:25) i . Utskottet anser inte att det finns anledning för att föregripa regeringens beredning med ett tillkännagivande, och utskottet avstyrker därför motion 2013/14:Ju316 (V) yrkande 9. När det gäller motionsförslagen om att utrusta polisen med hjälpmedel som kan ersätta skjutvapen, t.ex. elpistoler, konstaterar utskottet till att börja med att polisens användning av skjutvapen är strikt reglerad genom detaljerade föreskrifter och allmänna råd av . Utskottet noterar vidare att polisen har tillgång till icke dödande vapen i form av tårgas, pepparspray och expanderbar batong. Som framgår ovan har låtit utreda frågan om polisens särskilda hjälpmedel vid våldsanvändning. Utredningen kom fram till att ett införande av elpistoler inte nämnvärt skulle minska risken för att polisen tvingas använda skjutvapen vid en nödvärnssituation, och har därför gjort bedömningen att det inte är aktuellt att utrusta polisen med elpistoler. Utskottet finner inte skäl att ifrågasätta bedömning när det gäller polisens hjälpmedel vid våldsanvändning. Mot denna bakgrund avstyrker utskottet motionerna 2013/14:Ju316 (V) yrkande 10, 2013/14:Ju259 (S) och 2013/14:Ju279 (M). Beträffande miljöbrotten vill utskottet understryka att miljötillsynsmyndigheterna har en viktig roll när det gäller att se till att bestämmelser efterlevs. Som framgår ovan kan tillsynsmyndigheterna redan enligt nuvarande regler kräva undersökningar och liknande utredningar från verksamhetsutövarnas sida. Utskottet vill också peka på bestämmelserna om egenkontroll, som innebär att den som bedriver en miljöfarlig verksamhet fortlöpande ska planera och kontrollera verksamheten. Verksamhetsutövaren ska också genom egna undersökningar eller på annat sätt hålla sig underrättad om verksamhetens påverkan på miljön. Mot denna bakgrund avstyrker utskottet förslaget om att utöka tillsynsmyndigheternas befogenheter när det gäller bevissäkringen. bör alltså avslå motionerna 2012/13:Ju221 (V) yrkande 5 och 2013/14:Ju316 (V) yrkande 5. Det är riksåklagaren som i samråd med bestämmer vilka brott som ska kunna leda till ordningsböter. När det gäller förargelseväckande beteende har riksåklagaren, som framgår ovan, beslutat att det endast är offentlig urinering som ska kunna leda till en ordningsbot. Utskottet ifrågasätter inte den bedömningen, och utskottet anser alltså inte att bör göra något tillkännagivande om att ordningsböter även borde kunna utfärdas för den som för oljud på allmän plats. bör därför avslå motion 2013/14:Ju251 (S). Kampen mot barnpornografi är viktig. Det är oacceptabelt att barn överallt i världen utnyttjas i kommersiella sexuella syften. Den snabba utvecklingen av informationstekniken och den ökade användningen av internet globalt har dessvärre försvårat arbetet med att bekämpa barnpornografi. Det har blivit allt lättare att framställa, sprida och få tillgång till barnpornografiskt material. Utskottet kan därför med tillfredsställelse konstatera att bekämpandet av barnpornografi och annan sexuell exploatering av barn är en högt prioriterad fråga för regeringen. presenterade regeringen den andra uppdaterade versionen av den nationella handlingsplanen mot sexuell exploatering av barn. Den handlingsplanen omfattar all sexuell exploatering av barn, dvs. inte enbart kommersiell exploatering. påbörjade regeringen en uppföljning och revidering av handlingsplanen. I samband med det kommer regeringen att bedöma behovet av ytterligare åtgärder. Utskottet finner mot denna bakgrund inte skäl för att göra något tillkännagivande om polisens dekryptering i utredningar om barnpornografibrott. Motion 2013/14:Ju277 (M) avstyrks. Enligt utskottet måste polismyndigheterna själva (och ytterst ) avgöra när, var och hur deras resurser ska användas för att på bästa sätt uppfylla de mål för verksamheten som och regeringen har fastställt. bör alltså inte göra något tillkännagivande om vilka åtgärder som polismyndigheterna ska vidta för att upprätthålla lag och ordning i vissa områden. Även frågan om hur gärningsmannabeskrivningar ska formuleras innefattar enligt utskottet sådana överväganden som bör göras av polismyndigheterna själva, givetvis inom ramen för de lagar och andra regler som styr verksamheten. Med detta avstyrker utskottet motionerna 2012/13:Ju247 (SD), 2013/14:Ju345 (SD), 2012/13:Ju205 (SD) och 2013/14:Ju338 (SD). Tvångsmedicinering är ett mycket allvarligt ingrepp i den kroppsliga integriteten, och som framgår ovan kan en tvångsmedicinering i vissa fall innebära en kränkning av förbud mot tortyr eller omänsklig eller förnedrande behandling eller bestraffning. Utskottet är inte berett att ställa sig bakom förslaget om att polisen ska få använda kräkmedel för att säkra bevis vid narkotikabrott, och bör alltså avslå motionerna 2012/13:Ju204 (SD) och 2013/14:Ju339 (SD). Polisdatalagen är en av de mest centrala lagarna i polisens verksamhet. Den nuvarande lagen trädde i kraft , och den är alltså förhållandevis ny. Med polisdatalagen har polisen fått en möjlighet att behandla personuppgifter på ett ändamålsenligt sätt i sin brottsbekämpande verksamhet som människor skyddas mot att deras personliga integritet kränks vid en sådan behandling. Frågorna om behandlingen av känsliga personuppgifter och användningen av sådana uppgifter som sökbegrepp övervägdes noga vid lagens tillkomst (se prop. 2009/10:85 s. 122 f. och 155 f. och bet. 2009/10:JuU19). Utskottet, som fortfarande står bakom dessa överväganden, avvisar förslagen i motion 2013/14:Ju321 (SD) yrkandena 1 och 2, och bör alltså avslå motionen. Det kan tilläggas att den enmyndighetsreform som polisväsendet ska genomföra kommer att kräva åtskilliga lagändringar, bl.a. i polisdatalagen. Regeringen har också för avsikt att lämna en proposition om förlängd övergångstid för tillämpning av vissa bestämmelser i polisdatalagen. Även av den anledningen är det inte nu en lämplig tidpunkt för tillkännagivanden om förändringar i polisdatalagen. Som framgår ovan bereder man i förslag om en reglering av polisens brottsprovokation. bör inte föregripa denna beredning med ett tillkännagivande, och motionerna 2012/13:Ju385 (SD), 2013/14:Ju379 (SD) yrkande 29 och 2012/13:Ju396 (SD) yrkande 2 bör därför avslås. Hur polisens uniformer ska se ut måste enligt utskottet vara en sak för att besluta om. Som framgår ovan har styrelsen också utfärdat nya föreskrifter om detta. Utskottet finner inte skäl för att göra något tillkännagivande med anledning av förslagen i motionerna 2012/13:Ju214 (SD), 2012/13:Ju224 (SD), 2013/14:Ju331 (SD) och 2013/14:Ju392 (SD). Motionerna bör avslås. Som framgår ovan har och polismyndigheterna ett datoriserat register över bl.a. efterlysta fordon och registreringsskyltar. Att ett visst fordon är efterlyst (t.ex. stulet) framgår även av Transportstyrelsens vägtrafikregister. Under vissa förutsättningar kan försäkringsbolagen få tillstånd att söka i vägtrafikregistret (direktåtkomst). Mot denna bakgrund anser inte utskottet att det finns skäl för att göra ett tillkännagivande till förmån för förslaget i motion 2013/14:Ju250 (M) om ett samordningsregister över stulna fordon. Motionen bör avslås. Den nya kameraövervakningslagen trädde i kraft för drygt . Med den nya lagen har det blivit lättare att bedriva kameraövervakning i brottsförebyggande syfte på vissa platser, bl.a. i tunnelbanan och i parkeringshus. Vid beredningen av regeringens proposition uttalade utskottet att den nya kameraövervakningslagen gav uttryck för en lämplig balans mellan nyttan med kameraövervakning och skyddet av den personliga integriteten (bet. 2012/13:JuU22 s. 27). Utskottet vidhåller denna uppfattning, och utskottet är alltså inte berett att ställa sig bakom förslagen om utökade möjligheter till kameraövervakning. Motionerna 2013/14:Ju260 (S) och 2013/14:Ju310 (M) avstyrks. Utskottets förslag i korthet avslår ett motionsyrkande om polisens inre utlänningskontroller och ett motionsyrkande om polisens verkställighet av avvisnings- och utvisningsbeslut i skolor och på sjukhus. Jämför reservation 10 (MP, V). I kommittémotion 2013/14:Ju214 av m.fl. (MP) yrkande 2 begärs ett tillkännagivande om att regeringen ska se till att föreskrifter och allmänna råd om inre utlänningskontroller ändras så att biljettkontroller inte används som ett svepskäl för att utföra en inre utlänningskontroll av någon på grund av dennas utseende. I motion 2012/13:Sf390 av i (M) yrkande 6 anförs att regeringen bör se över polisens möjligheter att ingripa när s.k. gömda barn är i skolan eller uppsöker sjukvården. Med en inre utlänningskontroll avses en åtgärd som vidtas med stöd av 9 kap. 9 § utlänningslagen (2005:716). I den bestämmelsen föreskrivs att en utlänning som vistas i är skyldig att på begäran av en polis överlämna pass eller andra handlingar som visar att han eller hon har rätt att uppehålla sig i . har utfärdat föreskrifter och allmänna råd om inre utlänningskontroller, RPSFS 2001:4 (FAP 273-1). Av de allmänna råden framgår att med en inre utlänningskontroll avses alla handlingar som syftar till att kontrollera om en utlänning har rätt att uppehålla sig i landet. En inre utlänningskontroll behöver alltså inte enbart innebära en uppmaning att visa upp pass eller andra handlingar, utan det kan även handla om frågor till utlänningen och kontroller i dataregister. Den omständigheten att en utlänning är skyldig att på begäran av en polis visa upp pass eller andra handlingar innebär inte att han eller hon också är skyldig att bära pass eller andra handlingar med sig. En inre utlänningskontroll får enligt 9 kap. 9 § utlänningslagen endast utföras om det finns grundad anledning att anta att utlänningen saknar rätt att uppehålla sig här i landet eller om det annars finns särskild anledning till kontroll. I allmänna råd anges att rekvisitet grundad anledning att anta bör uppfattas så att en inre utlänningskontroll får utföras endast efter en helhetsbedömning av de objektiva omständigheter som finns grundade på den enskilda polisens iakttagelser, spaningsuppgifter, underrättelseuppslag, tips eller annan tillförlitlig information. Utlänningens uppträdande och umgänge kan vara en omständighet som i vissa fall kan ge anledning att anta att han eller hon inte har rätt att uppehålla sig i landet. Inre utlänningskontroll får inte genomföras enbart på grund av att en person har ett utseende som uppfattas som utländskt eller på grund av hans eller hennes språk eller namn. Rekvisitet annars finns särskild anledning till kontroll bör enligt allmänna råd kunna tillämpas när det finns anledning att kontrollera identiteten på en utlänning i samband med t.ex. ett frihetsberövande eller en brottsutredning. Vid fordons- och förarkontroll kan en inre utlänningskontroll utföras i samband med att förarens identitet och rätt att framföra fordonet kontrolleras. Vid en sådan kontroll bör även en passagerare i ett fordon bli föremål för inre utlänningskontroll om det finns objektiva omständigheter som ger grundad anledning till kontroll. Grundläggande principer för polisingripanden De allmänna principerna för polisingripanden framgår av 8 § polislagen (1984:387). Där anges att en polis som ska verkställa en tjänsteuppgift ska ingripa på ett sätt som är försvarligt med hänsyn till åtgärdens syfte och övriga omständigheter. Om tvång måste tillgripas ska det ske endast i den form och den utsträckning som behövs för att uppnå det avsedda resultatet. De principer som har lagts fram i 8 § polislagen brukar benämnas behovs- och proportionalitetsprinciperna. Dessa principer är grundläggande för polisens arbete. Behovsprincipen innebär att ett ingripande får göras endast då det är nödvändigt för att avvärja eller undanröja den aktuella faran eller störningen. Proportionalitetsprincipen innebär att de skador och olägenheter som ingripandet kan medföra för ett motstående intresse inte får stå i missförhållande till syftet med själva ingripandet. Särskilt om polisingripanden som gäller barn