bet · H101KU12 · 2014-01-27 00:00:00 — Vidare anförde regeringen att friheten för kommuner och landsting att utforma kommunalrådsinstitutet utifrån egna utgångspunkter kvarstår. Även andra benämningar än kommunalråd, landstingsråd och oppositionsråd kan naturligtvis användas. Likaså kan dessa benämningar användas även för en förtroendevald som är verksam i mindre omfattning än betydande del av heltid. Utskottet tillstyrkte propositionens förslag i denna del. Utskottet finner det fortfarande svårt att argumentera för att titeln borgmästare generellt införs som en benämning på kommunstyrelsens ordförande, med hänsyn till att borgmästarfunktionen i historiskt sett inte i första hand var av politisk karaktär. Vidare noterar utskottet att andra benämningar än kommunalråd, landstingsråd och oppositionsråd kan användas för dessa institut. Utskottet vidhåller sin tidigare inställning och föreslår att avslår motionen. Kompetensutvidgande bestämmelser för tolkförmedling Utskottets förslag i korthet avslår en motion (S) om kompetensutvidgande bestämmelser för tolkförmedling. Jämför reservation 2 (S, MP, V). m.fl. (S) yrkar i motion 2013/14:K375 ett tillkännagivande om att verka för kompetensutvidgande bestämmelser för tolkförmedling. De pekar bl.a. på att tolkning som bedrivs på uppdrag av kommuner och landsting är en verksamhet som inte bara kräver stor språklig kompetens utan också en god insikt i de regelverk som styr offentlig verksamhet, såsom bestämmelser om sekretess, opartiskhet etc. Motionärerna anför att var och en som behöver tolkning i sin kontakt med t.ex. äldreomsorg eller sjukvård ska kunna känna sig trygg med att tolken både förstår och rätt förmedlar information och budskap i varje situation. God tolkning säkerställer att vård, social service och rättskipning kan fungera på lika villkor för hela befolkningen. Ett problem för kommunala tolkförmedlingar som agerar på den öppna marknaden är, enligt motionärerna, att de saknar ett tydligt lagstöd för försäljning av tjänster till andra än den egna kommunen eller det egna . Kommuner och landsting får själva ha hand om sådana angelägenheter av allmänt intresse som har anknytning till kommunens eller område eller deras medlemmar. En förutsättning för den kommunala kompetensen är alltså att de intressen som kommunen vill tillgodose är lokaliserade i kommunen (, rätt, 14 uppl. 1992, s. 31). Det är inte nödvändigt, och inte heller tillräckligt, att den verksamhet som kommunen vill främja ska bedrivas inom kommunens gränser. Men intresset av verksamheten måste vara anknutet till kommunen. Vidare omfattar den kommunala kompetensen endast sådana angelägenheter som inte ska handhas enbart av staten, en annan kommun, ett annat landsting eller någon annan. Detta regleras i 2 kap. 1 § första stycket kommunallagen (1991:900). Enligt rättspraxis finns det utrymme för kommuner och landsting att agera på ett sätt som är förenligt med lokaliseringsprincipen även om insatserna sker utanför det geografiska området (prop. 2008/09:21 s. 20). Vid domstolsprövningar där tillämpning av lokaliseringsprincipen varit aktuell har en proportionell intresseavvägning gjorts mellan kostnaden för den aktuella åtgärden och den förväntade nyttan för kommunen eller kommunmedlemmarna; bevisbördan för nyttan med insatsen ligger på den enskilda kommunen. Även en kommuns befogenhet att samverka kan ge ett särskilt innehåll till lokaliseringsprincipen (se vidare prop. 2008/09:21 s. 20). Undantag från lokaliseringsprincipen kräver lagstöd. En kortfattad beskrivning av sådana undantag finns i proposition 2008/09:21 (s. 21 f.) Vissa undantag från lokaliseringsprincipen finns i 1 kap. 2 § lagen (2009:47) om vissa kommunala befogenheter. Vidare bör nämnas att kommuner och landsting får driva näringsverksamhet, om den drivs utan vinstsyfte och går ut på att tillhandahålla allmännyttiga anläggningar eller tjänster åt medlemmarna i kommunen eller . Det föreskrivs i 2 kap. 7 § kommunallagen. Och enligt 8 kap. 3 c § kommunallagen får kommuner och landsting inte ta ut högre avgifter än som svarar mot kostnaderna för de tjänster eller nyttigheter som kommunen eller tillhandahåller (självkostnaden). Vissa undantag från dessa regler finns i 1 kap. 3 § lagen om vissa kommunala befogenheter. Enligt betänkande Tolkförmedling – kvalitet registrering tillsyn (SOU 2004:15 s. 15) bedrev samtliga kommunala tolkförmedlingar, då ca 40, förmedlingsverksamhet åt andra kommuner eller kunder som inte tillhör den egna kommunen. Nästan samtliga kommunala förmedlingar hade dimensionerats för att klara två till större efterfrågan av tolktjänster än vad som följde av den egna kommunens beställningar av tolkar. Kommunala tolkförmedlingar svarade för mer än hälften av marknadens totala omsättning och var i högre grad än privata förmedlingar verksamma i glesbygd. föreslog, i sammandrag, – att det införs en lag om obligatorisk registrering av och statlig tillsyn över tolkförmedlingar med undantag för de kommunala tolkförmedlingar som endast tillgodoser den egna kommunens behov av tolkar – att tillsynsmyndigheten ges i uppdrag att ansvara för att en god tolkförmedlingssed utvecklas – kompetensutvidgande bestämmelser för kommunala tolkförmedlingar kombinerat med krav på att dessa förmedlingar ska särredovisa sin verksamhet – att regeringen tar initiativ till att information till och utbildning av upphandlare av tolktjänster och tolkförmedlingar förbättras – att regeringen gör en översyn av kontakttolkutbildningen inom folkbildningen – att en översyn av tolkarnas arbetsmarknadsvillkor genomförs i samverkan med tolkförmedlingarnas branschorganisationer, fackliga organisationer och arbetsgivarorganisationer. När det gällde kompetensutvidgande bestämmelser för kommunala tolkförmedlingar anförde utredningen i sin sammanfattning följande. Kommunala tolkförmedlingar följer inte alltid kommunallagens principer om självkostnad, lokalisering och likställighet. Kommunala förmedlingars försäljning av tolktjänster till andra än den egna kommunen eller kan vara oförenlig med kommunallagens bestämmelser. Genom att införa tydliga och klara regler för hur kommunala verksamheter får bedriva tolkförmedlingsverksamhet säkerställs dels tillgången på tolktjänster över hela landet dels bättre konkurrensneutralitet mellan privata och kommunala tolkförmedlingar som verkar på samma marknad. Det bör därför införas en kompetensutvidgande rätt för kommuner, landsting och kommunala företag att bedriva konkurrensutsatt verksamhet på området för tolkförmedling. Förslaget innebär att tolkförmedling undantas från de angivna principerna i kommunallagen. införs krav på att förmedlingsverksamheten särredovisas. Genom detta förslag förtydligas rätten för kommunala tolkförmedlingar att bedriva verksamhet med nuvarande inriktning. Det skall även ses i ljuset av att de kommunala tolkförmedlingarna svarar för mer än hälften av marknadens totala omsättning samt att de kommunala tolkförmedlingarna i högre grad än privata förmedlingar är verksamma i glesbygd. Den fortsatta beredningen efter remissammanställningen medförde inga förslag till åtgärder. Med hänvisning till att Statskontoret belyst och analyserat vissa tolkfrågor i rapporten tolkningsfråga Om auktorisation och åtgärder för fler och bättre tolkar (Statskontoret 2012:2) har betänkandet lagts till handlingarna och inga ytterligare åtgärder är aktuella att vidta när det gäller betänkandet. Statskontorets rapport tolkningsfråga (2012:2) Regeringen beslutade att ge Statskontoret i uppdrag att belysa och analysera vissa tolkfrågor (, Ju2010/7500/DOM [delvis], IJ2010/2205/IU). Statskontoret gavs i uppdrag att identifiera för- och nackdelar med nuvarande ansvarsfördelning och organisation för auktorisering av tolkar och översättare, inklusive ansvaret för tolkregister och belysa möjliga alternativ till nuvarande struktur. Vidare ingick det i Statskontorets uppdrag att analysera hur utbudet av auktoriserade tolkar respektive tolkar med godkänt resultat genomgått sammanhållen grundutbildning av tolkar kan öka så att det bättre motsvarar efterfrågan. I regeringsbeslutet nämndes under rubriken att det i betänkandet Tolkförmedling, kvalitet, registrering, tillsyn (SOU 2004:15) föreslås bl.a. en lag om obligatorisk registrering av och statlig tillsyn över tolkförmedlingar och att Kammarkollegiet ska ansvara för den föreslagna tillsynen. I sammanfattningen av sin rapport framhåller Statskontoret bl.a. att ansvarsfördelning och organisation bör ligga fast. Statskontoret har inte identifierat några särskilda problem eller tydliga nackdelar med den nuvarande ansvarsfördelningen och organisationen för att auktorisera tolkar, och ser inga skäl att ändra den. Att ändra organisationen skulle innebära kostnader och risker för att verksamheten åtminstone på kort sikt skulle störas, utan att det leder till några uppenbara förbättringar. En väl fungerande auktorisation är en förutsättning för att det ska gå att öka antalet auktoriserade tolkar. De problem som finns med auktorisationen har inte att göra med hur verksamheten är organiserad eller utförs. Däremot finns starka önskemål om att utvidga verksamheten med fler språk och tätare tester. Möjligheterna att uppfylla önskemålen beror i hög grad på vilka resurser som sätts av till verksamheten. Statskontoret pekar på ett behov av fler och bättre tolkar. Av de tolkar som fanns vid tiden för rapporten saknade merparten formell kompetens, dvs. auktorisation eller utbildningsbevis från den sammanhållna grundutbildningen av tolkar. Statskontorets uppdrag var att analysera hur utbudet av tolkar med formell kompetens kunde öka. En slutsats av Statskontorets analys var att det inte finns någon enskild åtgärd som staten kan vidta för att åstadkomma en tolkmarknad som en gång för alla tillfredsställer alla önskemål och behov. I det statliga åtagandet på området ingår att svara för auktorisation av tolkar och att finansiera den sammanhållna grundutbildningen. Statskontoret anser att resurserna på de områdena i första hand bör satsas på att skapa en bättre balans mellan utbud och efterfrågan när det gäller de vanligaste språken. Nio av tio tolkade timmar sker på något av de 20 vanligaste språken. Där skulle förbättringen göra störst nytta. Statskontoret anför att en åtgärd för att öka utbudet av tolkar är att öka antalet utbildningsplatser. Ett villkor för att det ska lyckas är att det finns tillräckligt många som vill utnyttja platserna, vilket är långt ifrån självklart. Dessutom är det relativt få som fullföljer utbildningen. Att minska avhoppen och utnyttja de befintliga utbildningsplatserna bättre skulle enligt Statskontoret vara betydligt mer kostnadseffektivt än att öka antalet platser. Statskontoret menar att den enskilda åtgärd som på kort sikt kan öka antalet formellt kompetenta tolkar mest, och dessutom till begränsade kostnader, är att ge de tolkar som saknar formell utbildning möjlighet att validera och få ett intyg på sin kompetens. Först när den möjligheten är uttömd går det att göra en god bedömning av de eventuella behoven av att öka volymen på grundutbildningen. Det synes finnas vissa möjligheter att lösa situationer av det slag som motionärerna pekar på redan inom ramen för dagens regelverk. Utskottet anser inte att frågan om kompetensutvidgande bestämmelser i detta avseende behöver utredas, utan föreslår att avslår motionen. Kommunala planer om vindkraft Utskottets förslag i korthet avslår en motion (S) om ett tillkännagivande om kommunala planer om vindkraft. m.fl. (S) begär i motion 2013/14:K302 ett tillkännagivande till regeringen om kommuner som har antagit s.k. vindbruksplaner. Motionärerna menar att det kommunala självstyret har djupa historiska rötter och är en central del i spelreglerna mellan kommuner och staten. I de kommuner som har antagit vindbruksplaner ska det, anför motionärerna, vara den planen som är vägledande för placering av vindkraftverk och inga andra dokument. Vindbruksplanerna är framtagna med ett omsorgsfullt lokalt underlagsmaterial, vilket ger ett mer gediget beslutsunderlag än riksintressena. Dessa vindbruksplaner är framtagna genom en omfattande demokratisk process, vilket inte riksintressena är. Vidare anför motionärerna att inskränkningar i det kommunala vetot innebär att det kommunala planmonopolet sätts ur spel och det är ett misstroende mot kommunpolitiker att inte ge dem rätten att kunna bestämma över kommunens utveckling och att det kommunala vetot även är en demokratifråga. Motionärerna framhåller att kommunernas vindbruksplaner utgör ett viktigt styrdokument och inte främst vindkraftsexploatörernas intressen. I 3 kap. finns grundläggande bestämmelser för hushållning med mark- och vattenområden. Enligt 8 § första stycket ska mark- och vattenområden som är särskilt lämpliga för anläggningar för bl.a. energiproduktion så långt möjligt skyddas mot åtgärder som kan påtagligt försvåra tillkomsten eller utnyttjandet av sådana anläggningar. I uttrycket så långt möjligt ligger (prop. 1997/98:45 del 2 s. 30) att den avvägning som ska göras mellan det skyddade intresset och motstående intressen ska innefatta hänsynstagande till de praktiska och ekonomiska konsekvenserna av det skydd paragrafen ger. I första hand är avsikten att ge utrymme i det enskilda fallet för samhällsekonomiska hänsynstaganden, t.ex. med hänsyn till regionalpolitiska eller sysselsättningspolitiska intressen. Även konsekvenserna för enskilda intressen ska vägas in. I uttrycket ligger dock också att enbart ekonomiska hänsynstaganden inte får äventyra de värden som bestämmelsen avser att skydda, annat än om en samlad bedömning visar att detta främjar en från allmän synpunkt god hushållning. I paragrafens andra stycke föreskrivs att områden som är av riksintresse för anläggningar som avses i första stycket ska skyddas mot åtgärder som kan påtagligt försvåra tillkomsten eller utnyttjandet av anläggningarna. Bestämmelsen i andra stycket innebär, enligt författningskommentaren (prop. 1997/87:45 del 2, s. 34), att staten ges möjlighet att se till att reservation av mark görs för ett visst ändamål men innebär inget slutligt ställningstagande från statens sida. Av detta följer inte heller automatiskt att kommunen tvingas godta ett visst företag på den aktuella platsen. Nämnas kan att regeringen (dir. 2013:126) gav i uppdrag till en särskild utredare att göra en översyn av 3 kap. och relevanta delar av 4 kap. . Utredaren ska föreslå sådana ändringar som ger ett system för hushållning med mark- och vattenområden och särskilt områden av riksintresse, som är ändamålsenligt, anpassningsbart över tiden, fokuserat på väsentliga och aktuella behov och som inte leder till onödiga inskränkningar i användningen av mark- och vattenområden eller för planeringen av hur områdena ska användas. Systemet ska vara rättssäkert, enkelt, överskådligt och begripligt samt underlätta en enhetlig tillämpning i hela landet. Ett delbetänkande om bostadsförsörjning i relation till riksintressesystemet ska redovisas . Uppdraget i sin helhet ska redovisas i ett slutbetänkande . Varje kommun ska, enligt 3 kap. 1 § (PBL), ha en aktuell översiktsplan som omfattar hela kommunen. Översiktsplanen är inte bindande; det framgår av 3 § samma kapitel. I översiktsplanen ska kommunen, enligt 3 kap. 4 §, redovisa sin bedömning av hur skyldigheten enligt 2 kap. PBL att ta hänsyn till allmänna intressen vid beslut om användningen av mark- och vattenområden kommer att tillgodoses. I redovisningen ska riksintressen enligt 3 och 4 kap. anges särskilt. Vidare ska det av översiktsplanen framgå bl.a. hur kommunen avser att tillgodose de redovisade riksintressena och följa gällande miljökvalitetsnormer; det framgår av 3 kap. 5 § 3. Innan en översiktsplan beslutas ska planförslaget ställas ut och granskas. ska, enligt 3 kap. 16 § PBL, avge ett granskningsyttrande över förslaget där det bl.a. ska framgå om förslaget inte tillgodoser ett riksintresse enligt 3 eller 4 kap. . Kommunen ska redovisa granskningsyttrande tillsammans med översiktsplanen, och om inte har godtagit planen i en viss del ska det anmärkas i planen; det sagda framgår av 3 kap. 20 § PBL. Kommunfullmäktige ska, enligt 3 kap. 27 § PBL, minst en gång pröva om översiktsplanen är aktuell i förhållande till kraven i 3 kap. 5 §. Prövning av vindkraftverk i detaljplaner m.m. En kommun ska, under vissa förutsättningar, med en detaljplan pröva ett mark- eller vattenområdes lämplighet för ett vindkraftverk. Detta regleras i 4 kap. 3 § PBL. En sådan prövning ska kommunen göra om – vindkraftverket omfattas av krav på bygglov eller anmälan enligt föreskrifter som har meddelats med stöd av 16 kap. 7 eller 8 §, – det råder stor efterfrågan på området för bebyggande och – kraftverket inte kan prövas i samband med prövning av ansökan om bygglov, förhandsbesked eller anmälan. Av författningskommentaren till bestämmelsen (prop. 2009/10:170 s. 426) framgår att bestämmelsen i 4 kap. 3 § överensstämmer med 5 kap. 1 § andra stycket 2 i den tidigare . I bestämmelsen tydliggörs att prövningen inte behöver ske med detaljplan om vindkraftverket kan prövas i samband med prövning av ansökan om bygglov eller förhandsbesked eller anmälan. Eftersom det enligt ställs krav på tillstånd för vindkraftverk som har en betydande miljöpåverkan, kan det inte bli aktuellt enbart med en prövning av bygglov, förhandsbesked eller anmälan för sådana vindkraftverk. En kommun som har beslutat att anta, ändra eller upphäva planer ska underrätta om det, enligt vad som närmare framgår av 5 kap. 29, 38 och 39 §§ PBL. ska överpröva kommunens beslut, bl.a. om beslutet kan antas innebära att ett riksintresse enligt bl.a. 3 kap. inte tillgodoses; detta följer av 11 kap. 10 § andra stycket 1 PBL. (I 3 kap. 8 § föreskrivs att mark- och vattenområden som är särskilt lämpliga för anläggningar för industriell produktion, energiproduktion, energidistribution, kommunikationer, vattenförsörjning eller avfallshantering så långt det är möjligt ska skyddas mot åtgärder som kan påtagligt försvåra tillkomsten eller utnyttjandet av sådana anläggningar. Områden som är av riksintresse för sådana anläggningar ska, enligt paragrafens andra stycke, skyddas mot åtgärder som påtagligt kan försvåra tillkomsten eller utnyttjandet av anläggningarna.) Enligt 11 kap. 11 § PBL ska upphäva kommunens beslut att anta, ändra eller upphäva en detaljplan eller områdesbestämmelser i dess helhet bl.a. om beslutet kan antas innebära att ett riksintresse enligt 3 eller 4 kap. inte tillgodoses. Om kommunen medger det, får beslutet upphävas i en viss del. Om beslutar att överpröva ett lov eller förhandsbesked, får , enligt 11 kap. 12 § andra stycket, besluta att lovet eller förhandsbeskedet inte ska gälla förrän prövningen har avslutats. Regeringen får, enligt 11 kap. 15 §, förelägga en kommun att inom anta, ändra eller upphäva en detaljplan eller områdesbestämmelser (planföreläggande), om det behövs för att tillgodose bl.a. ett intresse som avses i 10 § andra stycket 1, vilket är ett riksintresse enligt 3 eller 4 kap. . Om kommunen inte följer ett planföreläggande får regeringen, enligt 16 §, – besluta att på kommunens bekostnad ska ta fram det förslag och i övrigt göra det arbete som enligt 5 kap. behövs för att detaljplanen eller områdesbestämmelserna ska kunna antas, ändras eller upphävas (1) och – anta, ändra eller upphäva detaljplanen eller områdesbestämmelserna (2). Enligt 16 kap. 4 § får tillstånd till en anläggning för vindkraft endast ges om den kommun där anläggningen avses att uppföras har tillstyrkt det. Detta gäller dock inte om regeringen har tillåtit verksamheten. Paragrafen innebär att prövningsmyndigheten vid en prövning av en ansökan om tillstånd till uppförande av en vindkraftsanläggning endast får ge ett tillstånd om kommunen har tillstyrkt det (prop. 2008/09:146 s. 55). Regeringen kan tillåta verksamhet med stöd av 17 kap. 6 § , om det från nationell synpunkt är synnerligen angeläget att verksamheten kommer till stånd. I 1 kap. 1 § regeringsformen föreskrivs att all offentlig makt i utgår från folket. Den svenska folkstyrelsen bygger på fri åsiktsbildning och på allmän och lika rösträtt. Den förverkligas genom ett representativt och parlamentariskt statsskick och genom självstyrelse. Den offentliga makten utövas under lagarna. I 14 kap. 2 § regeringsformen anges att kommunerna sköter lokala och regionala angelägenheter av allmänt intresse på den kommunala självstyrelsens grund. Närmare bestämmelser om detta finns i lag. Enligt 3 § samma kapitel gäller en proportionalitetsprincip: en inskränkning i den kommunala självstyrelsen bör inte gå utöver vad som är nödvändigt med hänsyn till de ändamål som har föranlett den. Utskottet noterar att inskränkningar i den kommunala självstyrelsen får ske och enligt den proportionalitetsprincip som uttrycks i 14 kap. 3 § regeringsformen inte bör gå utöver vad som är nödvändigt med hänsyn till de ändamål som har föranlett den. Utskottet föreslår att avslår motionen. Motionsförslag som behandlas i förenklad ordning Utskottets förslag i korthet avslår motioner som rör samma eller i huvudsak samma frågor som har behandlats tidigare . I betänkandet behandlas motionsförslag som rör samma eller i huvudsak samma frågor som utskottet har behandlat tidigare . Det gäller yrkanden om en kommunreform i , motion 2013/14:K228 (M), om att underlätta frivilliga kommunsammanslagningar, motion 2013/14:K347 (M), och om en riksomfattande kommunsammanslagningsreform, motion 2013/14:K254 (FP), se betänkande 2012/13:KU22. Det gäller vidare yrkanden om att allmänna val bör föregå bildandet av eventuella regionkommuner och storlandsting, motion 2013/14:K232 (M), se betänkandena /11:KU24 och 2012/13:KU22, om möjlighet till föräldraledighet från politiska uppdrag, motion 2013/14:K311 (FP), se betänkande 2012/13:KU22, om obligatoriska pensionärsråd, motion 2013/14:K321 (S), se betänkande 2012/13:KU22, om initierande av ett utvecklingssamarbete med Kommuner och Landsting (SKL) om en förändring av kommunens tjänster i riktning mot högre delaktighet från enskilda och medborgare i både beslut och utförande, motion 2013/14:N210 yrkande 9 (MP), se betänkandena /11:KU24 och 2012/13:KU22, om en handlingsplan för att öka antalet förtroendevalda och stärka fritidspolitikerns roll, motion 2013/14:K250 yrkande 4 (MP), se betänkandena /12:KU3 och 2013/13:KU22, om kommunala folkomröstningar, motion 2013/14:K364 yrkande 2 (SD), se betänkande 2012/13:KU22, om tillåtande av överskottsförsäljning, motion 2013/14:A314 yrkande 2 (S), se betänkandena /11:KU24 och 2012/13:KU22, om översyn av kommunallagen för att göra det möjligt att stimulera företag att etablera sig i kommunen och underlätta för redan etablerade företag att utvecklas och växa, motion 2013/14:K338 (S), se betänkande 2012/13:KU22, och om att ändra kommunallagen så att de kommunala bolagen kan verka på villkor som är likvärdiga de som privata och statliga bolag har, motion 2013/14:U316 yrkande 44 (MP), se betänkande 2010/11:KU24. Utskottet vidhåller de tidigare bedömningarna i dessa frågor och finner inte skäl att nu ta upp dem till närmare behandling. Utskottets förslag till riksdagsbeslut och ställningstaganden har föranlett följande reservation. I rubriken anges vilken punkt i utskottets förslag till riksdagsbeslut som behandlas i avsnittet. Representation i nämnder, utskott och styrelser, punkt 2 (SD) av (SD). Jag anser att förslaget till riksdagsbeslut under punkt 2 borde ha följande lydelse: tillkännager för regeringen som sin mening vad som anförs i reservationen. 2013/14:K361 av och (båda SD). Nämnder, utskott och styrelser är ofta betydligt mindre än den församling de tillhör. Detta innebär att om representativiteten ska säkras finns det ofta inte plats i arbetsgruppen för alla partier som har valts in i församlingen. Detta får till följd att mindre partier inte kan delta i det politiska arbetet på samma villkor som större partier, och inte delta alls i vissa beslut, trots att de är invalda i församlingen.