bet · H101JuU14 · 2014-02-04 00:00:00 — Där föreslogs bl.a. att den längsta tiden för ett tillträdesförbud skulle förlängas från ett till och att maxstraffet för överträdelse av tillträdesförbud skulle höjas från fängelse till fängelse . Vidare föreslog utredningen att det skulle bli möjligt att föra ett gemensamt nationellt register över personer med tillträdesförbud och arrangörsavstängning. På uppdrag av regeringen har det utarbetats en promemoria med förslag till en författningsreglering av frågor som rör ett nationellt register över meddelade tillträdesförbud (Ds 2013:77). Utskottet har från () fått information om att promemorian har remitterats. Remisstiden går ut , och därefter kommer ärendet att beredas i . Vidare har regeringen lämnat proposition 2013/14:68 Förstärkt tillträdesförbud vid idrottsarrangemang till . Regeringen föreslår att den längsta tid som ett tillträdesförbud får bestämmas till förlängs från till . Regeringen tillsatte en särskild utredare och nationell samordnare med uppdrag att lämna förslag till hur brottslighet i samband med idrottsarrangemang kan motverkas. Utredningen tog namnet Nationell samordning mot brottslighet i samband med idrottsarrangemang (Ku 2011:03). bad regeringen att återkomma med ett förslag om att införa anmälningsplikt för personer som har tillträdesförbud vid idrottsarrangemang. Anmälningsplikten skulle också omfatta personer som har dömts för våldsbrott eller ordningsstörning i samband med idrottsarrangemang (bet. 2010/11:JuU28, rskr. 2010/11:324). Enligt begäran skulle regeringen lämna ett förslag som kunde införas . I beslutet hänvisade bl.a. till att frågan om anmälningsplikt saknades i regeringens direktiv till utredningen. överlämnade utredningen en skrivelse till regeringen med anledning av beslut om anmälningsplikt vid idrottsarrangemang. I skrivelsen föreslogs det att man avvaktar med att införa en anmälningsplikt. Som skäl anfördes bl.a. att en sådan begränsning av rörelsefriheten inte står i proportion till det behov eller det resultat man vill uppnå. Det skulle också medföra praktiska problem såväl för den enskilde som för polisen. lämnade utredningen slutbetänkandet Mera glädje för pengarna (SOU 2013:19). Slutbetänkandet består av drygt 60 förslag med tyngdpunkten på prevention och idrottsrörelsens ansvar. Det handlar om ansvarsfrågor, arenasäkerhet, arrangemangsfrågor, bruket av alkohol och andra droger, det svenska firmalandskapet, pyroteknik och hur den goda supporterkulturen kan stödjas genom olika initiativ. Slutbetänkandet innehåller inte några lagförslag, och betänkandet har inte remitterats. har från fått information om att regeringen med anledning av förslagen i slutbetänkandet har tillsatt en ny samordnare för att främja den positiva supporterkulturen och motverka idrottsrelaterad brottslighet. I övrigt pågår beredningen av betänkandet, men det finns inga ytterligare förslag som kommer att presenteras i närtid. Som framgår ovan bereds förslagen i betänkandet Mera glädje för pengarna (SOU 2013:19) i . Utskottet anser inte att bör föregripa den beredningen och avstyrker därför motion 2013/14:Ju412 (S) yrkande 101. Frågan om anmälningsplikt har utretts på begäran. Utskottet instämmer i utredningens bedömning att en sådan begränsning av rörelsefriheten som en anmälningsplikt innebär inte skulle stå i proportion till det behov eller det resultat man vill uppnå. Utskottet avvisar därför förslaget om ett nytt tillkännagivande om anmälningsplikt, och avstyrker därmed motionerna 2012/13:Kr320 (S) yrkande 37 och 2013/14:Ju412 (S) yrkande 102. Utskottets förslag i korthet avslår 13 motionsyrkanden om olika vapenfrågor. I motionerna föreslås bl.a. en strängare straffskala för grovt vapenbrott och ändringar i reglerna om vapenlicens för olika vapentyper. Jämför reservationerna 15 (S), 16 (SD) och 17 (SD) samt särskilt yttrande 1 (V). I kommittémotion 2013/14:Ju412 av m.fl. (S) yrkande 25 föreslås att minimistraffet för grovt vapenbrott skärps från fängelse till fängelse . Samma yrkande finns i motion 2013/14:Ju298 av Shadiye Heydari (S) yrkande 2. I yrkande 1 begär motionären en översyn av vapenlagstiftningen. I motion 2013/14:Ju343 av och (båda SD) yrkandena 1 och 2 föreslås det att straffet för grovt vapenbrott skärps till fängelse i lägst och högst . Även i motion 2013/14:Ju282 av (KD) föreslås att minimistraffet för grovt vapenbrott höjs till fängelse . Skärpta straff för vapenbrott föreslås också i motionerna 2013/14:Ju280 av och (båda M), 2013/14:Ju348 av (M) och 2013/14:Ju366 av (M). I motion 2013/14:Ju217 av (M) yrkande 2 föreslås att den extra behovsprövningen mellan det fjärde och femte vapnet i vapengarderoben avskaffas. I motion 2013/14:Ju246 av (M) föreslås en översyn av licensreglerna för obrukbara vapen. I motion 2013/14:Ju291 av (S) begärs ett klargörande av vad som avses med synnerliga skäl i 2 kap. 6 § vapenlagen (1996:67). Enligt den regeln krävs det synnerliga skäl för att någon ska få tillstånd att inneha helautomatiska vapen eller enhandsvapen. I motion 2013/14:Ju440 av (SD) föreslås att alla mynningsladdade vapen undantas från licenskravet. Vapenlagen (1996:67) anger följande. Den som uppsåtligen innehar ett skjutvapen utan att ha rätt till det eller överlåter eller lånar ut ett skjutvapen till någon som inte har rätt att inneha vapnet döms för vapenbrott. Straffet för vapenbrott är fängelse i högst . Om brottet är grovt döms dock till fängelse i lägst och högst (9 kap. 1 §). anges det uttryckligen i lagtexten vilka omständigheter som särskilt ska beaktas vid bedömningen av om ett vapenbrott är grovt (prop. 2011/12:109, bet. 2011/12:JuU22, rskr. 2011/12:221). Dessa omständigheter är om vapnet har innehafts på en allmän plats, om vapnet har varit av särskilt farlig beskaffenhet eller om innehavet, överlåtelsen eller utlåningen har avsett flera vapen. På uppdrag av regeringen har en särskild utredare analyserat vissa frågor om skjutvapen och föreslagit vissa ändringar i vapenlagstiftningen. Uppdraget redovisades i betänkandet Skärpningar i vapenlagstiftningen (SOU 2013:7). När det gäller straffskalan för vapenbrott föreslår utredningen att straffmaximum för grovt vapenbrott höjs från fängelse till fängelse . Enligt förslaget delas straffskalan för grovt vapenbrott upp i grovt vapenbrott och synnerligen grovt vapenbrott. Om ett vapenbrott är grovt döms till fängelse i lägst och högst . Om ett vapenbrott är synnerligen grovt döms till fängelse i lägst två och högst . Vid bedömningen av om brottet är synnerligen grovt ska det särskilt beaktas om innehavet, överlåtelsen eller utlåningen har avsett ett stort antal vapen. Regeringen har för avsikt att lämna en proposition . Regeringen har gett Utredningen om skärpta straffrättsliga åtgärder mot organiserad brottslighet (Ju 2013:03) i uppdrag att överväga och föreslå de åtgärder som krävs för att höja straffminimum för grovt vapenbrott till fängelse . Utredningen ska också föreslå åtgärder för att införa en särskild straffskala för synnerligen grovt vapenbrott. Dessa delar av uppdraget ska redovisas . Dessutom ska utredningen överväga om grovt vapenbrott bör kriminaliseras på försöks-, förberedelse- och stämplingsstadiet. Den delen ska redovisas (dir. 2013:112). Vapenlagens undantag för vissa vapen Enligt 1 kap. 1 § vapenlagen (1996:67) gäller lagen för skjutvapen och ammunition samt vissa föremål som jämställs med skjutvapen. I 1 kap. 4 § finns en uppräkning av föremål som är undantagna från lagens tillämpningsområde. Undantagen avser olika verktyg och bruksföremål som visserligen är försedda med utskjutningsanordningar av skilda slag men som inte har ansetts behöva omfattas av de strikta vapenreglerna. Enligt 1 kap. 4 § b omfattar vapenlagens bestämmelser inte sådana skjutvapen som har tillverkats och som inte är avsedda för gastäta enhetspatroner1[ Med en enhetspatron avses en patron där en kula eller hagel tillsammans med patronhylsan och en driv- eller tändsats bildar en enhet. Med en gastät patron avses en patron som är självtätande i patronläget vid avfyrning och förhindrar krutgas att tränga ut bakåt.]. Detta undantag tar främst sikte på framladdningsvapen (mynningsladdare), men även skjutvapen som laddas på ett annat sätt, t.ex. bakladdade vapen, omfattas av undantaget under förutsättning att det inte är avsett för gastäta enhetspatroner. Ett skjutvapen som är avsett för gastäta enhetspatroner omfattas av vapenlagens bestämmelser oavsett tillverkningsår. Det kan noteras att den beskrivna typen av skjutvapen tillverkade vanligen är att betrakta som farliga föremål enligt lagen (1988:254) om förbud beträffande knivar och andra farliga föremål. Därmed omfattas dessa skjutvapen alltså av den lagstiftningen. Generella förutsättningar för tillstånd att inneha skjutvapen De generella förutsättningarna för att en enskild person ska få meddelas tillstånd att inneha skjutvapen finns i 2 kap. 4–6 §§ vapenlagen. De krav som uppställs är bl.a. att vapnet ska behövas för ett godtagbart ändamål och att det skäligen kan antas att vapnet inte kommer att missbrukas. För att tillstånd ska meddelas till helautomatiska vapen eller enhandsvapen krävs dessutom synnerliga skäl (6 §). Som redan framgått omfattas alla skjutvapen som är avsedda för gastäta enhetspatroner av vapenlagens bestämmelser oavsett tillverkningsår. Detta innebär bl.a. att det även krävs tillstånd för att inneha ett obrukbart vapen som i brukbart skick skulle räknas som skjutvapen. Enligt 2 kap. 4 § samma lag får ett tillstånd att inneha skjutvapen meddelas endast om den enskilde behöver vapnet för ett godtagbart ändamål. Tillstånd att inneha ett skjutvapen som huvudsakligen har samlarvärde, prydnadsvärde eller särskilt affektionsvärde får meddelas även för andra ändamål än skjutning. Om vapentillstånd har meddelats på grund av samlarvärde krävs det ett särskilt tillstånd för att få använda vapnet till skjutning. Enligt 2 kap. 5 a § får ett tillstånd att inneha skjutvapen för prydnads- eller minnesändamål meddelas endast om vapnet görs varaktigt obrukbart. Trots detta får tillstånd meddelas om det finns särskilda skäl för att vapnet ska få behållas i brukbart skick. Sådana skäl kan exempelvis vara att vapnet är mycket värdefullt eller från en objektiv synpunkt speciellt, t.ex. ett äldre hemtillverkat vapen. En annan situation kan vara att innehavaren inom en inte alltför avlägsen framtid, cirka , efter att ha avlagt jägarexamen avser att söka tillstånd för att bruka vapnet till , t.ex. jakt eller målskjutning. har utfärdat allmänna råd om vad som krävs för att ett vapen ska anses varaktigt obrukbart (16 kap. RPSFS 2009:13, FAP 551-3). Enligt de allmänna råden bör det krävas att vapnet är åtgärdat på ett sådant sätt att det därefter inte kan användas för skjutning. Detta innebär att något skott över huvud taget inte kan avlossas med vapnet och att ingreppet i vapnet i princip ska vara bestående, dvs. det ska i praktiken vara omöjligt att återställa det åtgärdade vapnet i brukbart skick. Som framgår ovan får en enskild person meddelas tillstånd att inneha ett skjutvapen endast om han eller hon kan visa behov av vapnet för ett godtagbart ändamål (2 kap. 4 § vapenlagen). Tillstånd måste sökas för varje vapen. För tillstånd till innehav av jaktvapen krävs vidare enligt 2 kap. 4 § första stycket vapenförordningen (1996:70) att den sökande avlagt ett prov som visar att han eller hon har grundläggande kunskaper om jakt och viltvård och kan handha vapnet. Den som har avlagt ett sådant prov ska anses ha behov av jaktvapen, om inte särskilda skäl talar emot. Behovet ska anses motsvara fyra vapen, om det inte finns omständigheter som talar för att sökanden behöver fler vapen än så. Tillstånd till fler än sex jaktvapen får beviljas endast om sökanden visar att det finns ett mycket kvalificerat behov (2 kap. 4 § fjärde och femte styckena vapenförordningen). I allmänna råd om vapenlagstiftningen anges att tillstånd till innehav av fler än sex jaktvapen endast bör meddelas undantagsvis (RPSFS 2009:13, FAP 551-3, s. 13). har tidigare behandlat motionsyrkanden om utökad vapengarderob, senast i bet. 2011/12:JuU22 (s. 39–40). Liksom tidigare ansåg utskottet då att vapenlagen innehåller lämpliga avvägningar när det gäller tillstånd att inneha jaktvapen. Utskottet avstyrkte därför den aktuella motionen. Vissa förslag till förändringar i vapenlagstiftningen Som framgår ovan krävs det enligt nuvarande regler synnerliga skäl för att få tillstånd att inneha helautomatiska vapen eller enhandsvapen (2 kap. 6 § vapenlagen). I det ovannämnda betänkandet Skärpningar i vapenlagstiftningen (SOU 2013:7) kom utredningen fram till att ur ett brottsförebyggande perspektiv bör inte helautomatiska skjutvapen vara tillåtna för civilt bruk, vare sig för enskilda eller föreningar. Utredningen föreslår därför att tillstånd att inneha helautomatiska skjutvapen endast får meddelas för samlingsändamål (s. 120 f.). När det gäller halvautomatiska vapen framhåller utredningen att eldkraften hos ett halvautomatiskt kulgevär med ett stort magasin i vissa situationer kan jämföras med eldkraften från ett helautomatiskt vapen. Utredningen föreslår därför (s. 129 f.) att tillstånd att inneha halvautomatiska kulgevär för målskytte inte får meddelas för sådana vapen som kan laddas med mer än sex patroner. Tillstånd för enskilda att inneha halvautomatiska kulgevär för målskytte ska vidare tidsbegränsas till att gälla i högst om inte särskilda skäl talar mot en sådan begränsning. Utredningen påpekar (s. 132) att ett liknande resonemang torde kunna tillämpas på enhandsvapen. Utredningen anser dock att det ur ett brottsförebyggande perspektiv är tillräckligt att föreslå en reglering avseende de halvautomatiska kulgevärens magasin. Vidare föreslår utredningen att vapenmagasin ska jämställas med skjutvapen enligt 1 kap. 3 § vapenlagen (1996:67) och att den som har tillstånd eller rätt att inneha ett visst vapen för skjutning ska få inneha magasin till vapnet utan särskilt tillstånd. Utöver magasin finns det enligt utredningen inte behov av att någon vapendel som inte är föremål för reglering ska jämställas med skjutvapen (s. 149). Som framgår ovan har regeringen för avsikt att lämna en proposition . Frågan om straffskalan för vapenbrott har utretts, och som framgår ovan har regeringen för avsikt att lämna en proposition . Dessutom har regeringen gett en utredning i uppdrag att överväga och föreslå det som krävs för att höja straffminimum för grovt vapenbrott till fängelse . Utredningen ska också föreslå åtgärder för att införa en särskild straffskala för synnerligen grovt vapenbrott. Mot bakgrund av detta finns det inte någon anledning för att göra något tillkännagivande om skärpta straff för vapenbrott. bör avslå motionerna 2013/14:Ju280 (M), 2013/14:Ju282 (KD), 2013/14:Ju298 (S) yrkandena 1 och 2, 2013/14:Ju343 (SD) yrkandena 1 och 2, 2013/14:Ju348 (M), 2013/14:Ju366 (M) och 2013/14:Ju412 (S) yrkande 25. Utskottet anser fortfarande att vapenlagen innehåller lämpliga avvägningar när det gäller tillstånd att inneha jaktvapen. bör därför avslå motion 2013/14:Ju217 (M) yrkande 2 om att avskaffa den extra behovsprövningen mellan det fjärde och femte vapnet i vapengarderoben. Inte heller finns det enligt utskottet skäl för att göra något tillkännagivande om licensreglerna för obrukbara eller mynningsladdade vapen. Motionerna 2013/14:Ju246 (M) och 2013/14:Ju440 (SD) avstyrks därför. Utskottet anser att det i fråga om helautomatiska vapen och enhandsvapen är befogat med en särskild restriktivitet i tillståndsgivningen. Som framgår ovan krävs det enligt 2 kap. 6 § vapenlagen synnerliga skäl för innehav av sådana vapen. När det gäller bedömningen av vad som i det enskilda fallet ska krävas för att nå upp till den nivån vill utskottet understryka vikten av en enhetlig tillämpning över landet. Polismyndigheterna ska givetvis i detta avseende liksom i sin övriga verksamhet följa föreskrifter och allmänna råd. Utskottet, som även vill framhålla vikten av en god dialog mellan polismyndigheterna och skytterörelsen i dessa frågor, finner inte anledning för att göra något tillkännagivande i fråga om vapenlagens krav på synnerliga skäl. bör alltså avslå motion 2013/14:Ju291 (S). Utskottets förslag i korthet avslår fem motionsyrkanden om ordningsvakter, väktare och bevakningsföretag. Jämför reservation 18 (SD). I motion 2013/14:Ju357 av (S) begärs en översyn av reglerna om vilka typer av butiker som får ha patrullerande ordningsvakter. I motion 2013/14:Ju312 av och (båda SD) yrkandena 1 och 2 föreslås att ett enhetligt språktest införs för väktare. Testet ska göras av den som ansöker om att godkännas som väktare och som har bott stadigvarande i än . I motion 2012/13:Ju334 av (M) föreslås en översyn av möjligheten att slå samman lagen (1974:191) om bevakningsföretag och lagen (1983:1097) med vissa bestämmelser om larmanläggningar m.m. Motionären ifrågasätter om det verkligen borde ligga på polismyndigheterna att pröva ansökningar om tillstånd till larminstallationsverksamhet. Samma motionär föreslår i motion 2012/13:Ju333 en översyn av tillsynen över bevakningsföretagen. Enligt motionären bör en särskild myndighet, t.ex. Myndigheten för samhällsskydd och beredskap, både ansvara för tillsynen och ha ett bemyndigande att utfärda föreskrifter på området. Ordningsvakter är personer som har förordnats av en polismyndighet att medverka till att upprätthålla den allmänna ordningen, t.ex. i anslutning till en krog eller ett idrottsarrangemang. Bestämmelser om ordningsvakter finns i lagen (1980:578) om ordningsvakter och i ordningsvaktsförordningen (1980:589). Därutöver har utfärdat föreskrifter och allmänna råd om ordningsvakter, 2012:17 (FAP 692–1). Ordningsvakter får, enligt 2 § lagen om ordningsvakter, förordnas att tjänstgöra vid – allmänna sammankomster och cirkusföreställningar – bad- eller campingplatser och lokaler eller platser för idrott, friluftsliv, spel, lek, förströelse eller liknande som allmänheten har tillträde till – lokaler eller utrymmen där alkohol serveras till allmänheten med tillstånd enligt alkohollagen Ordningsvakter får vidare förordnas att tjänstgöra vid säkerhetskontroller i domstolar och offentliga sammanträden i kommuner och landsting (2 a och 2 b §§). Om det finns ett särskilt behov och det är av väsentlig betydelse från allmän synpunkt får ordningsvakter förordnas även i andra fall (3 §). Enligt allmänna råd om ordningsvakter bör följande frågor besvaras med ja innan polismyndigheten beslutar om ett förordnande med stöd av 3 § lagen om ordningsvakter. – Finns det ett särskilt behov av ordningshållning på platsen? – Är det av väsentlig betydelse från allmän synpunkt med ordningshållning på platsen? – Är den ordningshållning som bör utföras på platsen av sådan art att det krävs personal med särskilda befogenheter? – Är det svårt för polismyndigheten att avdela det antal poliser som krävs för att upprätthålla allmän ordning på platsen utan att det får negativa konsekvenser för utförandet av andra mer prioriterade polisuppgifter? För att kunna förordnas till ordningsvakt krävs att personen med hänsyn till laglydnad och övriga omständigheter är lämplig för uppdraget och har fyllt 20 men inte . Vidare krävs att personen med godkänt resultat har genomgått polisens grundutbildning för ordningsvakter eller fortbildning. Ordningsvakter har enligt 29 § tredje stycket polislagen (1984:387) vissa befogenheter som normalt endast tillkommer polisen. En ordningsvakt kan, t.ex. när någon stör den allmänna ordningen eller utgör en omedelbar fara för densamma, avvisa eller avlägsna någon från ett visst område eller utrymme när det är nödvändigt för att ordningen ska kunna upprätthållas. Om en sådan åtgärd inte är tillräcklig, får en ordningsvakt tillfälligt omhänderta personen. Ordningsvakter har också under vissa omständigheter rätt att använda handfängsel. En ordningsvakt har vidare befogenhet att omhänderta en person med stöd av lagen (1976:511) om omhändertagande av berusade personer m.m. samt även beslagta spritdrycker, vin eller starköl enligt lagen (1958:205) om förverkande av alkoholhaltiga drycker m.m. I samtliga fall då en ordningsvakt gripit eller omhändertagit någon ska denne skyndsamt överlämnas till närmaste polis. Bestämmelser om väktare, om auktorisation av bevakningsföretag och andra föreskrifter om sådana företag finns i lagen (1974:191) om bevakningsföretag. Lagen kompletteras av förordningen (1989:149) om bevakningsföretag m.m. Vidare har utfärdat föreskrifter och allmänna råd, RPSFS 2012:18 (FAP 579–2). Enligt lagen om bevakningsföretag är väktare personer som är godkända för anställning vid bevakningsföretag och som har till uppgift att utföra bevakningstjänst. avses den som yrkesmässigt åtar sig att för någon annans räkning bevaka en fastighet, anläggning, viss verksamhet, offentlig tillställning eller något annat sådant, att bevaka en enskild person för dennes skydd eller att bevaka sedlar, mynt eller annan egendom i samband med transport. Bevakningsföretag ska auktoriseras av , som också godkänner bevakningsföretagens personal. Auktorisation får endast beviljas om det kan antas att verksamheten kommer att bli bedriven på ett sakkunnigt sätt och i övrigt i överensstämmelse med god sed inom branschen, om verksamheten inte kommer att få en från allmän synpunkt olämplig inriktning samt kommer att uppfylla de krav som ställs på verksamhet av det slag som företaget ska bedriva. All personal som är anställd vid ett auktoriserat bevakningsföretag ska vara godkänd vid prövning av laglydnad, medborgerlig pålitlighet samt lämplighet i övrigt för anställning i ett sådant företag. Väktare inom bevakningsbranschen ska genomgå obligatorisk utbildning enligt de föreskrifter och allmänna råd om utbildningen som meddelats av . Utbildningen är obligatorisk. En väktare har, till skillnad från en ordningsvakt, inte några särskilda befogenheter utöver vad som tillkommer var och en. Enligt föreskrifter krävs bl.a. att den som vill bli godkänd för anställning i ett bevakningsföretag har sådan god kunskap i svenska språket och kännedom om svenska förhållanden att han eller hon i tal och skrift kan redogöra för de juridiska och andra överväganden som föregått ett ingripande, och kan antas kunna utföra bevakning på ett rättssäkert och bra sätt (4 kap. 4 §). Inom har det gjorts en översyn av olika frågor som rör bl.a. ordningsvakter och väktare som redovisats i departementspromemorian Ordningsvakter och väktare (Ds 2003:50). Delar av förslagen i promemorian genomfördes . Genom ändringar i lagen om bevakningsföretag – som trädde i kraft – infördes bl.a. möjligheter att ställa särskilt höga krav på företag som ägnar sig åt bevakning av värdetransporter och ett system med differentierad auktorisation inriktat på det slag av verksamhet som bedrivs (prop. 2005/06:136, bet. 2005/06:JuU35, rskr. 2005/06:299). Enligt lagen (1983:1097) med vissa bestämmelser om larmanläggningar m.m. får larminstallationsverksamhet inte bedrivas utan särskilt tillstånd (1 §). Med larminstallationsverksamhet avses yrkesmässig verksamhet för installation, montering, reparation eller ändring av larmanläggningar (2 §). Frågor om tillstånd prövas av polismyndigheten i orten för verksamhetens ledning (3 §). För att direktansluta en larmanläggning till larmmottagare hos polisen krävs ett särskilt tillstånd. Vad som krävs för att få ett sådant tillstånd framgår av förordningen (1983:1099) om anslutning av larmanläggningar till polisen. Det är polisen som har huvudansvaret för att upprätthålla den allmänna ordningen i samhället. Som framgår ovan får dock andra än poliser förordnas till ordningsvakter för att medverka till att upprätthålla den allmänna ordningen. Det är emellertid alltid polisen som ansvarar för att förordna ordningsvakterna, och därmed är det också polisen som bedömer behovet av ordningsvakter i särskilda fall.