bet · H101KU18 · 2014-03-13 00:00:00 — 2013/14:KU18 Författningsfrågor I betänkandet behandlar 85 motionsyrkanden från de allmänna motionstiderna 2012 och 2013 om författningsfrågor. Motionsyrkandena rör frågor om bl.a. nationella folkomröstningar, en författningsdomstol, finansmakten och uppgifter, uppgifter, säte, karantänsregler för politiker och höga statstjänstemän, byte av partitillhörighet, behörighetsvillkor för överbefälhavare och den offentliga äganderätten. Andra motionsyrkanden rör frågor om statliga kommissioner, nationella strategier, språket i lagar och källhänvisningar i . Vissa motionsyrkanden tar upp samma eller i huvudsak samma frågor som utskottet behandlade (bet. 2011/12:KU15), (bet. 2012/13:KU17 och 2012/13:KU22) och (bet. 2013/14:KU12). Dessa motionsyrkanden behandlas nu i förenklad ordning. Det gäller motioner om statsskicket, statschefens uppgifter, statschefens immunitet, medlemskapet i Europeiska unionen, en minskning av antalet riksdagsledamöter, behörighetsvillkor för statsråd, den kommunala revisionen, lobbyism och kommunala folkomröstningar. Utskottet avstyrker samtliga motionsyrkanden. I betänkandet finns åtta reservationer (MP, SD, V) och tre särskilda yttranden (MP, SD, V). Utskottets förslag till riksdagsbeslut 2012/13:K334 av (SD), 2013/14:K353 av (SD) och 2013/14:K386 av (SD) i denna del. 2012/13:K316 av och (båda KD), 2012/13:K323 av (C), 2012/13:K336 av (SD), 2013/14:K218 av m.fl. (MP) och 2013/14:K356 av (SD). 2013/14:K281 av (MP), 2013/14:K322 av (FP), 2013/14:K384 av m.fl. (SD), 2013/14:Fi203 av m.fl. (V) yrkandena 3 och 4 samt 2013/14:U243 av m.fl. (MP) yrkande 2. Reservation 1 (MP) Reservation 2 (V) 2012/13:K212 av (FP), 2012/13:Fi286 av och (båda S) yrkande 2, 2013/14:K221 av (FP), 2013/14:K391 av (SD) och 2013/14:U316 av m.fl. (MP) yrkande 86. Reservation 3 (MP) 2012/13:U306 av m.fl. (S) yrkande 61 och 2013/14:U303 av m.fl. (S) yrkande 73. Karantänsregler för politiker och höga statstjänstemän 2012/13:K211 av m.fl. (V), 2012/13:K271 av (S) yrkandena 1 och 2, 2012/13:K325 av m.fl. (MP), 2013/14:K204 av m.fl. (V), 2013/14:K301 av (S), 2013/14:K362 av m.fl. (MP) yrkande 1 och 2013/14:K389 av (SD). Reservation 4 (MP) Reservation 5 (SD) Reservation 6 (V) 2012/13:K240 av (S). 2012/13:K357 av och (båda SD) yrkandena 4 och 5 samt 2013/14:K365 av och (båda SD) yrkandena 7 och 8. 2012/13:K270 av (S), 2012/13:K366 av och (båda S) och 2013/14:K209 av m.fl. (V). Reservation 7 (V) 2012/13:K231 av m.fl. (MP). Reservation 8 (MP) 2013/14:K336 av (S). 2013/14:K241 av (M). 2013/14:K387 av (KD). Motioner som bereds förenklat avslår de motionsyrkanden som finns upptagna under denna punkt i utskottets förteckning över avstyrkta motionsyrkanden. Följande ledamöter har deltagit i beslutet: (MP), Per (M), (S), (M), i (S), (S), (M), (S), (S), (C), (S), Skånberg (KD), (SD), (V), (M), (M) och (FP). I betänkandet behandlar 85 motionsyrkanden från de allmänna motionstiderna 2012 och 2013 om författningsfrågor. Motionsyrkandena rör frågor om bl.a. nationella folkomröstningar, en författningsdomstol, finansmakten och uppgifter, uppgifter, säte, karantänsregler för politiker och höga statstjänstemän, byte av partitillhörighet, behörighetsvillkor för överbefälhavare och den offentliga äganderätten. Andra motionsyrkanden rör frågor om statliga kommissioner, nationella strategier, språket i lagar och källhänvisningar i . Vissa motionsyrkanden tar upp samma eller i huvudsak samma frågor som utskottet behandlade (bet. 2011/12:KU15), (bet. 2012/13:KU17 och 2012/13:KU22) och (bet. 2013/14:KU12). Dessa motionsyrkanden behandlas nu i förenklad ordning. Det gäller motioner om statsskicket, statschefens uppgifter, statschefens immunitet, medlemskapet i Europeiska unionen, en minskning av antalet riksdagsledamöter, behörighetsvillkor för statsråd, den kommunala revisionen, lobbyism och kommunala folkomröstningar. Utskottets förslag i korthet avslår motioner om ökade förutsättningar för nationella folkomröstningar med hänvisning till en relativt genomförd översyn. (SD) begär i motionerna 2012/13:K334, 2013/14:K353 och 2013/14:K386 i denna del att nationella folkomröstningar ska kunna användas i större utsträckning än . Motionären anför bl.a. att folkomröstningar är ett sätt för en regering att skapa en högre legitimitet för sin politik. Enligt 1 kap. 1 § första stycket regeringsformen utgår all offentlig makt i från folket. I andra stycket sägs att den svenska folkstyrelsen bygger på fri åsiktsbildning och på allmän och lika rösträtt. Den förverkligas genom ett representativt och parlamentariskt statsskick och genom självstyrelse. Enligt 8 kap. 2 § första stycket 5 regeringsformen meddelas föreskrifter om rådgivande folkomröstning i hela riket och förfarandet vid folkomröstning i grundlagsfråga genom lag. Bestämmelser om folkomröstning finns i folkomröstningslagen (1979:369). I 18 § föreskrivs att inför rådgivande folkomröstning anges i särskild lag den fråga som ska ställas till folket samt tidpunkten för omröstningen. I 8 kap. 16 § regeringsformen, som innehåller bestämmelser om stiftande av grundlag, anges förutsättningarna för att folkomröstning om vilande grundlagsförslag ska anordnas samt ges föreskrifter om omröstningen. För att en sådan folkomröstning ska anordnas krävs bl.a. att minst en tredjedel av ledamöter röstar för det. Folkomröstningen ska hållas med val till . Folkomröstning kan även aktualiseras enligt 10 kap. regeringsformen som gäller förhållandet till andra stater. Den parlamentariskt sammansatta kommittén arbetade –2008 med en samlad översyn av regeringsformen (dir. 2004:96). överlämnade betänkandet En reformerad grundlag (SOU 2008:125). Betänkandet var resultatet av en överenskommelse som hade träffats mellan företrädare för samtliga riksdagspartier som enats om att inte lämna några reservationer eller särskilda yttranden. såg bl.a. över folkomröstningsinstitutet på nationell och nivå (s. 223 f.). När det gäller nationella folkomröstningar anförde kommittén att möjligheten att hålla rådgivande nationella folkomröstningar är ett värdefullt komplement till den representativa demokratin och att sådana omröstningar kan bidra till att öka medborgarnas politiska engagemang och till att vitalisera demokratin. Kommittén framhöll också att nationella folkomröstningar har en folkbildande effekt. Enligt kommittén förelåg redan goda möjligheter att hålla rådgivande nationella folkomröstningar och det fanns inte något skäl att utvidga dessa möjligheter. Någon rätt för en minoritet i eller för ett visst antal medborgare att påkalla en folkomröstning borde enligt kommittén inte införas. Kommittén fann inte heller något skäl att närmare reglera förfarandet vid rådgivande folkomröstningar. Någon möjlighet att hålla beslutande folkomröstningar i andra frågor än om vilande förslag till grundlagsändring borde enligt kommittén inte införas. föreslog dock mindre ändringar av bestämmelsen om att hålla beslutande folkomröstningar om vilande grundlagsförslag. Kommittén föreslog att bestämmelsen skulle ändras så att ett vilande grundlagsförslag är förkastat om de som röstar mot förslaget är fler än de som röstar för förslaget. Det borde dock enligt kommittén även fortsättningsvis krävas att de som röstar mot förslaget till antalet är fler än hälften av dem som har avgett godkända röster vid riksdagsvalet. Syftet med förslaget är enligt kommittén att uppnå en ordning som är rimligare och mer rättvisande utan att försvåra genomförandet av förändringar av grundlagen. När det gäller folkomröstningar på nivå ansåg att bestämmelserna om kommunalt folkinitiativ inte fungerade tillfredsställande. Bestämmelserna hade enligt kommittén inte bidragit till att stärka den lokala demokratin på det sätt som var tanken när de infördes. Kommittén föreslog därför att bestämmelserna om folkinitiativet skulle ändras på så sätt att en rådgivande folkomröstning ska hållas i en fråga om av de röstberättigade begär det. Som huvudregel ska fullmäktige inte kunna avslå en sådan begäran. För att förhindra att en folkomröstning hålls i frågor som helt saknar förankring i fullmäktige ska det dock enligt kommittén finnas en möjlighet för fullmäktige att avslå ett folkinitiativ. En förutsättning för detta är att två tredjedelar av ledamöterna motsätter sig initiativet. Regeringen ställde sig bakom förslag som därefter antogs av (prop. 2009/10:80, bet. 2009/10:KU19 och bet. 2010/11:KU4, rskr. 2010/11:21). Förutsättningarna för att få till stånd folkomröstningar på nationell nivå har relativt setts över av . Utskottet anser inte att det finns anledning att göra ett tillkännagivande om en ny översyn. Motionerna 2012/13:K334 (SD), K353 (SD) och K386 (SD) i denna del avstyrks därför. Utskottets förslag i korthet avslår motioner om att inrätta en författningsdomstol med hänvisning till bl.a. tidigare ställningstagande och en relativt genomförd översyn. Jämför särskilt yttrande 1 (MP). och (båda KD) föreslår i motion 2012/13:K316 ett tillkännagivande om att regeringen bör utreda möjligheten att inrätta en svensk författningsdomstol. Ett liknande yrkande läggs fram i motion 2012/13:K323 av (C). Även i motionerna 2012/13:K336 och 2013/14:K356 av (SD) och i motion 2013/14:K218 av m.fl. (MP) efterlyses en nationell författningsdomstol. Motionärerna anför bl.a. att genom att inrätta en författningsdomstol skulle enskilda individers möjligheter att hävda sina fri- och rättigheter stärkas och politiska beslut som strider mot grundlagarna kunna upphävas. Enligt några av motionärerna medför inrättandet av en författningsdomstol även fördelar ur ett internationellt perspektiv. Bland annat kan en författningsdomstol tydliggöra kompetensfördelningen mellan Europeiska unionen (EU) och den svenska samt försvara t.ex. tryck- och yttrandefriheten, offentlighetsprincipen och meddelarskyddet. Den s.k. normprövningen bygger på synsättet att föreskrifter, dvs. bindande generella rättsregler, ingår i ett hierarkiskt system med olika nivåer. Normprövningen går ut på att en föreskrift på lägre nivå prövas mot en föreskrift på högre nivå och att föreskriften på den högre nivån tar över om en konflikt skulle föreligga. Det är ofta prövningen av förhållandet mellan grundlag och lag som står i centrum i diskussionen om normprövningen. Det svenska normkontrollsystemet består av både en förhandskontroll och en prövning i efterhand. Förhandskontrollen sker genom Lagrådets granskning medan normprövningen i efterhand görs av domstolarna och andra offentliga organ. För att lämna yttranden över lagförslag ska det enligt 8 kap. 20 § regeringsformen finnas ett lagråd där det ingår domare eller, vid behov, tidigare domare i och . Normprövningen utförs av Lagrådet genom en förhandskontroll av ett lagförslag och görs under själva lagstiftningsprocessen. Enligt 8 kap. 21 § första stycket regeringsformen inhämtas yttrande från Lagrådet av regeringen eller, enligt vad som närmare anges i riksdagsordningen, av ett riksdagsutskott. Av andra stycket följer att ett yttrande från Lagrådet ska inhämtas innan beslutar 1. grundlag om tryckfriheten eller om motsvarande frihet att yttra sig i ljudradio, television och vissa liknande överföringar, offentliga uppspelningar ur en databas samt tekniska upptagningar, 2. lag om begränsning av rätten att ta del av allmänna handlingar, 3. lag som avses i 2 kap. 14–16 §§, 20 § eller 25 § (grundläggande fri- och rättigheter), 4. lag om behandling av personuppgifter som är helt eller delvis automatiserad, 5. lag om beskattning eller lag som innebär åligganden för kommunerna, 6. lag som avses i 2 § första stycket 1 eller 2 (enskildas personliga ställning och deras personliga och ekonomiska förhållanden inbördes samt förhållandet mellan enskilda och det allmänna under förutsättning att föreskrifterna gäller skyldigheter för enskilda eller i övrigt avser ingrepp i enskildas personliga eller ekonomiska förhållanden) eller lag som avses i 11 eller 12 kap. (rättskipningen och förvaltningen), eller 7. lag som ändrar eller upphäver en lag enligt 1–6. Vidare sägs i tredje stycket att detta dock inte gäller om Lagrådets granskning skulle sakna betydelse på grund av frågans beskaffenhet eller skulle fördröja lagstiftningsfrågans behandling så att avsevärt men uppkommer. Om regeringen föreslår att ska meddela lag i något av de ämnen som anges ovan men inte har inhämtat Lagrådets yttrande ska regeringen redovisa skälen för detta för . Att Lagrådet inte har hörts över ett lagförslag utgör aldrig hinder mot att lagen tillämpas. Av 8 kap. 22 § regeringsformen följer att Lagrådets granskning ska avse 1. hur förslaget förhåller sig till grundlagarna och rättsordningen i övrigt, 2. hur förslagets föreskrifter förhåller sig till varandra, 3. hur förslaget förhåller sig till rättssäkerhetens krav, 4. om förslaget är utformat så att lagen kan antas tillgodose de syften som har angetts, och 5. vilka problem som kan uppstå vid tillämpningen. Lagprövning enligt 11 kap. 14 § regeringsformen Även domstolar och andra offentliga organ kan utföra en normprövning i sin verksamhet. Det är i dessa fall fråga om en prövning av lagar eller andra föreskrifter i konkreta fall och prövningen sker i efterhand, dvs. efter det att en föreskrift har antagits och trätt i kraft. I 11 kap. 14 § regeringsformen regleras domstolars prövning av lagars och andra föreskrifters förenlighet med överordnade författningar. Av första stycket följer att om en domstol finner att en föreskrift står i strid med en bestämmelse i en grundlag eller en annan överordnad författning får föreskriften inte tillämpas. Detsamma gäller om stadgad ordning i något väsentligt hänseende har åsidosatts vid föreskriftens tillkomst. Vid prövning enligt första stycket av en lag ska det särskilt beaktas att är folkets främsta företrädare och att grundlag går före lag (11 kap. 14 § andra stycket regeringsformen). Som redovisats ovan tillämpar domstolar en konkret lagprövning. Det innebär bl.a. att prövningen sker i en vanlig domstol och inom ramen för domstolsförfarandet samt att det endast är parterna i målet som formellt omfattas av prövningsbeslutet. Ett beslut av en domstol att underlåta att tillämpa en viss lagbestämmelse av det skälet att den strider mot en grundlag innebär inte att lagbestämmelsen upphävs eller på annat sätt begränsas. En annan sak är att om ett sådant beslut har fattats av någon av de högsta domstolarna kan detta i praktiken innebära att den aktuella lagbestämmelsen helt eller delvis förlorar sin rättsliga betydelse som ett resultat av avgörandets prejudikatvärde. Detta innebär att det inte är möjligt att föra en talan som endast går ut på att en viss författning ska förklaras ogiltig därför att den är grundlagsstridig (abstrakt lagprövning). Utredningar och tidigare behandling i utskottet Som redovisats ovan är den svenska lagprövningen, till skillnad från vad som gäller i en rad andra länder, inte förlagd till någon central institution. Det vanligaste exemplet på en sådan centralisering av lagprövningsrätten är författningsdomstolar. Sådana domstolar finns bl.a. i . Andra lösningar förekommer dock. Som exempel kan nämnas att i har en särskild kammare i hand om lagprövningsmålen. I har frågan om att inrätta en författningsdomstol aktualiserats i olika grundlagstiftningsärenden. Invändningar mot idén har framför allt gått ut på att ett sådant system är svårt att förena med kravet på att politisk makt inte ska överföras till icke-politiska organ. Det har också framhållits att en författningsdomstol är främmande för det svenska rättssystemet. Vidare har anförts att det i sig inte är av avgörande betydelse vilket organ som utför lagprövningen utan att det viktiga är hur lagprövningsrätten utformas. Någon bestämmelse om lagprövning fanns ursprungligen inte i regeringsformen. Enligt förarbetena förutsattes att den lagprövningsrätt som hade utvecklats i praxis skulle bestå (prop. 1973:90 s. 200). I betänkandet Medborgerliga fri- och rättigheter (SOU 1975:75) behandlade fri- och rättighetsutredning bl.a. frågan om att inrätta en författningsdomstol. Utredningen uttalade bl.a. att ett judiciellt skyddssystem inte får innebära några förskjutningar i det vanliga politiska maktsystemet. En ordning som blandar in domstolarna i det fortgående politiska skeendet skulle enligt utredningen inte bara stå i strid med grundläggande demokratiska principer utan skulle också medföra uppenbara risker för en politisering av domarutnämningarna och därmed hota rättsväsendets integritet. Utredningen ansåg därför att en ordning med en författningsdomstol eller något annat liknande organ för regelmässig prövning av lagbeslut inte kunde godtas. Enligt utredningen var den lagprövningsrätt som förelåg i svensk praxis ett lämpligt kontrollinstrument. I propositionen om ändring i regeringsformen delade regeringen utredningens åsikt att det inte var lämpligt att införa ett system med en författningsdomstol för kontroll av en grundlags efterlevnad (prop. 1975/76:209 s. 90 f.). Enligt regeringen var ett sådant system helt främmande för svensk författningstradition och gick svårligen att förena med kravet att en fri- och rättighetsreglering inte får innebära att politisk makt förs över till icke-politiska organ. I samband med riksdagsbehandlingen av propositionen avstyrkte ett enigt konstitutionsutskott en motion om att inrätta en författningsdomstol (bet. KU 1975/76:56 s. 20). Enligt utskottet saknade den i motionen väckta tanken på en specialdomstol för lagprövningsfrågor, en författningsdomstol, f.n. all aktualitet i vårt land. hade bl.a. i uppgift att ta ställning till lagprövningsrättens roll i rättighetsskyddet och hur denna rätt borde vara utformad . Utredningen föreslog i betänkandet Förstärkt skydd för fri- och rättigheter att den lagprövningsrätt som utvecklats i rättspraxis skulle lagfästas i regeringsformen (SOU 1978:34 s. 109). Utredningen anslöt sig till den rådande uppfattningen att det ska krävas ett uppenbart fel för att en lag eller förordning ska få sättas åt sidan. Enligt utredningen minskade möjligheterna till reell lagprövning ju mindre precist den ifrågavarande överordnande regeln är utformad. När det gäller frågan om att inrätta en författningsdomstol uttalade utredningen att den delade den gängse uppfattningen, att en författningsdomstol eller dylikt inte är aktuellt hos oss. Regeringen ställde sig i allt väsentligt bakom förslag. Föredragande statsråd anförde bl.a. följande (prop. 1978/79:195 s. 41): Enligt min mening är det givet att rättighetsskyddet får erforderlig styrka först om rättighetsreglerna förbinds med rättsligt verkande garantier som är oberoende av de politiska organen. Emellertid måste ett skydd av detta slag utformas på sådant sätt att det inte ger upphov till några förskjutningar i det vanliga politiska maktsystemet. Mot bl.a. denna bakgrund saknar tanken att införa ett system med författningsdomstol för kontrollen av grundlagsreglernas efterlevnad varje aktualitet. Ett sådant system är dessutom främmande för svensk författningstradition. Den form av judiciell kontroll som är aktuell för vårt lands vidkommande är något slag av lagprövningsrätt inom ramen för myndigheternas vanliga rättstillämpningsverksamhet. Liksom min företrädare anser jag att det innehåll den svenska lagprövningsrätten f.n. har innebär en lämplig avvägning mellan de olika intressen som här står mot varandra. Å ena sidan kan man vara säker på att domstolarna och andra myndigheter inte kommer att få någon ställning som politiska maktfaktorer. Å andra sidan har de möjlighet att utnyttja ett oförbrukat förtroendekapital i undantagsbetonade lägen där ett ingripande måste anses befogat. Vid riksdagsbehandlingen uttalade enhälligt att det inte kunde komma i fråga att i något hänseende förändra lagprövningsrätten (bet. KU 1978/79:39 s. 12). Enligt utskottet måste uppenbarhetsrekvisitet få en särskild betydelse när det gäller av beslutad lag eller annan föreskrift. anförde att enligt grundlagen är den främsta lagstiftaren och att endast kan stifta grundlagar. Utskottet ansåg därför att det är naturligt att är den instans som är bäst ägnad att pröva om en viss föreskrift är grundlagsenlig. Uppenbarhetsrekvisitet medförde i detta fall enligt utskottet att tillämpning av visst grundlagsstadgande måste respekteras så länge den håller sig inom ramen för en möjlig tolkning av bestämmelsen i fråga. För att underlåta att tillämpa en av beslutad föreskrift måste det därför, enligt utskottet, fordras att föreskriften materiellt sett är oförenlig med ett grundlagsstadgande eller att det när föreskriften beslutades förekom ett klart och direkt åsidosättande av ett uttryckligt stadgande i en grundlag eller i riksdagsordningen om lagstiftningsproceduren som uppenbarligen måste anses vara av väsentlig betydelse för denna. En bestämmelse om lagprövning infördes alltså 1980 efter förslag av . Fri- och rättighetskommittén övervägde i betänkandet Fri- och rättighetsfrågor (SOU 1993:40) dels frågan om att inrätta en särskild författningsdomstol, dels frågan om en utvidgning av lagprövningsrätten genom att ta bort uppenbarhetsrekvisitet i regeringsformen. Kommittén redovisade en rad argument mot att inrätta en författningsdomstol. Ett huvudproblem var enligt kommittén att ett sådant system är svårt att förena med kravet att en rättighetsreglering inte får innebära att politisk makt förs över till icke-politiska organ. Det skulle i sin tur, ansåg kommittén, leda till onödiga spänningar mellan den politiska och den dömande makten. Kommittén anförde vidare att det är svårt att komma till rätta med en befarad politisering av en sådan domstol genom att konstruera ett lämpligt system för tillsättning av dess ledamöter. När det gäller lagprövningsrätten menade kommittén att man normalt kan utgå från att statsmakterna utan vidare följer grundlagens bestämmelser. Enligt kommittén är lagprövningen som kontrollmedel därför endast tänkt att verka som en säkerhetsanordning som utlöses i sällsynta fall då lagstiftningen inte har utgjort ett tillräckligt skydd för de medborgerliga fri- och rättigheterna. Kommittén fann att den gällande ordningen med krav på uppenbar motstridighet mellan föreskrift i lag eller förordning och överordnad författning för att ett åsidosättande av lagen eller förordningen ska få ske var motiverad och föreslog därför inga ändringar vad gäller den materiella regleringen av lagprövningsrätten. Regeringen behandlade Fri- och rättighetskommitténs betänkande i proposition 1993/94:117. Frågorna om att inrätta en författningsdomstol respektive en utvidgad lagprövningsrätt diskuterades inte särskilt i propositionen. Vid riksdagsbehandlingen av propositionen avstyrkte motioner om att inrätta en författningsdomstol och om lagprövningsrätten med hänvisning till de skäl som Fri- och rättighetskommittén hade tagit upp (bet. 1993/94:KU24 s. 52 f.). Motioner om att inrätta en författningsdomstol avstyrktes därefter av i betänkandena /96:KU6, 1996/97:KU26 och 1997/98:KU26. Vid samtliga tillfällen har utskottet vidhållit sin tidigare inställning. Frågan om lagprövningsrätten behandlades ingående av (bet. 1996/97:KU26 s. 18 f.). Utskottets majoritet avstyrkte den aktuella motionen om att slopa uppenbarhetsrekvisitet i regeringsformen med hänvisning till att utrymmet för att tillämpa rekvisitet hade minskat genom medlemskap i och införlivandet av den europeiska konventionen angående skydd för de mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna () i svensk rätt. anförde i sitt slutbetänkande En uthållig demokrati! (SOU 2000:1) att staten hade skäl att utveckla säkrare system för extern tillsyn och domstolskontroll till skydd för medborgarnas rättigheter och integritet och pekade på slopandet av uppenbarhetsrekvisitet som ett sätt att säkra medborgarnas skydd mot myndigheters misstag och övergrepp. Enligt utredningen föreföll den tilltagande europeiseringen och EG-rättens inflytande att göra de svenska domstolarna mer benägna att finna uppenbarhetsrekvisitet uppfyllt.